Аяцуджи Юкито

Убийства в Декагона

ПРОЛОГ

Морето нощем. Време на покой.

Глухата песен на вълните, издигнали се от безкрайния мрак и затихнали отново.

Той седеше на студения бетон на вълнолома и се взираше в черната бездна. Тялото му губеше очертания сред парата на ледения му дъх.

Месеци наред страдаше ужасно. От седмици обмисляше нещата. С дни само това се въртеше в ума му. Сега съзнанието му бе съсредоточено върху една — едничка ясно формулирана цел. Беше планирал всичко. Подготовката беше към края си. Вече трябваше търпеливо да чака да паднат в капана.

Знаеше, че кроежът му далеч не е съвършен. По-правилно беше да го нарече калпав, но нямаше намерение да изпипва всеки детайл. Колкото и да се старае, човекът си остава човек, не може да се превърне в бог.

Лесно бе да си представи, че е всевишен, но знаеше, че дори и най-надарените хора не са способни да достигнат божествено съвършенство. Умее ли някой да предрече бъдещето, когато то се формира от човешката психология и поведение, и, разбира се, от късмета?

Дори да си представеше света като шахматна дъска, а хората — като фигури върху нея, пак не можеше да предвиди докрай какво предстои. И най-добре обмисленият и изпипан до последната подробност план е застрашен да зацикли някъде и някога. Реалността изобилства от непредвидими обстоятелства и случайни хрумвания, които провалят и най-умело разработената схема. Съвършеният план не бива да ограничава действията на създателя си, трябва да притежава гъвкавост, която да му позволи да се адаптира към менящите се условия — това беше заключението, до което достигна през изминалите дни.

Нямаше да позволи планът да ограничава действията му. Ето защо не прецизира всяка своя стъпка, а само начерта рамката. Тя му даваше свободата да направи най-добрия избор в зависимост от конкретния момент и обстановка. Дали щеше да успее да приведе плана си в действие, зависеше единствено от собствения му интелект, съобразителността му и най-вече от късмета.

Знам, че човек никога не може да се превърне в бог. В известен смисъл обаче беше напът да поеме тази роля.

Присъда. Да, щеше да произнесе присъда и да си отмъсти. На всички тях.

Присъда без съд.

Беше абсолютно наясно, че не е божество и че бог никога няма да му прости онова, което възнамеряваше да извърши. Хората щяха да обявят действията му за престъпление и ако го разкриеха, щеше да бъде съден съгласно закона.

Но здравият разум вече не можеше да контролира емоциите му. Емоции? Не, не беше толкова просто. В никакъв случай. Не ставаше дума само за едно чувство, макар и силно, а за зов на сърцето. Последната му връзка със света, причината да продължава да живее.

Морето нощем. Време на покой.

Нито блясъкът на звездите, нито светлината на корабите в далечината можеха да разпръснат мрака, в който се взираше сега. Още веднъж повтори плана в главата си. Приготовленията бяха към своя край. Съвсем скоро греховните му жертви щяха да паднат в капана. Капан с десет равни страни и десет вътрешни ъгъла.

Щяха да пристигнат нищо неподозиращи, да влязат в десетоъгълната клопка без капчица колебание или страх и да получат своето наказание.

Естествено, наказанието беше смърт. Очевидната присъда за всички тях. Не ставаше дума просто за гибелта им. Щеше да бъде много по-лесно и сигурно, ако ги унищожеше наведнъж, ала нямаше да тръгне по този път.

Трябваше да ги убие един по един, в определен ред — точно както в онази книга от известната английска писателка. Искаше да ги накара да преживеят болката, страданието, съмнението и страха от смъртта.

Може би не беше психически стабилен. С готовност си го признаваше.

— Знам, че колкото и да се опитвам да намеря оправдание, онова, което ще извърша, не е нормално.

Бавно поклати глава по посока на развълнуваното, черно като нощ море. Дълбоко заровената му в джоба ръка напипа нещо твърдо. Той го стисна, извади го и го вдигна към очите си.

Малка прозрачна бутилка от зелено стъкло. Вътре беше запечатал всичко, което успя да събере от измъченото си сърце. Онова, което хората наричат „съвест“. Няколко сгънати листове хартия с клеймо. На тях със ситни букви бе написал плана, който щеше да приведе в действие. Бутилката нямаше адрес. Представляваше неговото признание.

— Знам, че човек не бива да дръзва да се мери с бог.

Именно защото го разбираше, не желаеше да остави последната присъда да бъде произнесена от човек. Нямаше значение къде щеше да приключи пътя си тази бутилка. Искаше не друг, а морето — източник на живот — да отговори на въпроса му.

Имам ли право да постъпвам така?

Вятърът се усили. Острият студ се спусна по гърба му и го накара да потръпне. Вдигна ръка и хвърли бутилката в морето.

ПЪРВА ГЛАВА

ПЪРВИ ДЕН НА ОСТРОВА

1.

— Страхувам се, че отново се връщаме към стария спор — каза Елъри, светъл, висок и слаб младеж. — Според мен в основата на криминалния роман стои своеобразна задача за интелекта. Увличаща главоблъсканица на съждения под формата на роман. Игра между читател и велик детектив или между читател и автор. Ни повече, ни по-малко. Край на социалния реализъм на старала школа, толкова обичан някога в Япония. Служителка в офис е убита в спалнята си и след като подметките на детектива се изтъркат от мъчително обикаляне и търсене на улики, най-после арестуват шефа ѝ, който се оказва неин таен любовник. Край на подобни сценарии. Край на корупцията и задкулисните сделки на политиците, край на трагедиите, свързани с неспособността на човек да живее нормално в съвременното общество. Трябват ни други мистерии — някои могат да ги нарекат старомодни: добър детектив, имение с подозрителни обитатели, жестоки убийци, невъзможни престъпления и невиждани досега трикове на извършителя. Наречете го чудатост, но аз с радост бих се наслаждавал на такава фабула. Само че всичко трябва да е написано интелигентно.

Групата пътуваше с лодка, воняща на риба и смазка, и се наслаждаваше на спокойните морски вълни. Моторът на лодката издаваше тревожни звуци, сякаш изнемогваше.

— Смърди — обади се Кар, облегнат на перилата. Намръщи се и вирна дългата си току-що избръсната брадичка. — Не споделям мнението ти, Елъри. Ти и този твой „интелигентен подход“… Щом приемаш криминалната литература за игра, добре, както ти изнася, но не може да повтаряш непрекъснато „интелигентно“.

— Странно е да го чуя от теб.

— Звучи прекалено надуто. Елитарно. Не всеки читател е толкова умен, колкото си ти.

— Така е… — Елъри се замисли за момент. — За мен е оправдано. Аз например разбирам какво става в университета само като мина веднъж през кампуса. Не бих казал обаче, че членовете на Клуба ни притежават нужния интелект. Даже ми се струва, че има един-двама, за които интелектуалната игра може да се окаже сериозно предизвикателство.

— Да се скараме ли искаш?

— О, не, не бих посмял. — Елъри сви рамене и продължи. — Никой не казва, че ти си един от тях. Под интелект разбирам отношението им към играта. Тук не става въпрос за умни и глупави хора. В света няма човек, който да не притежава поне минимална степен на интелигентност. Респективно, в света няма човек, който да не обича игрите. Говоря за способността да играеш, като избереш интелектуалния подход.

Кар изсумтя и обърна глава на другата страна. Устните на Елъри се извиха в тънка усмивка и той се обърна към застаналия до него младеж с по детски кръгло лице и очила с дебели стъкла и рогови рамки.

— Ако искаш да знаеш, Льору, детективският роман еволюира по свои собствени правила и приемем ли, че уникалната му вселена може да бъде заключена под формата на игра, ще трябва да признаем, че в модерните времена основата на нашата реалност е доста лабилна.

— О — включи се колебливо Льору.

Елъри продължи:

— Този спор се води от цяла вечност. Старателните полицейски служители вършат работата си бавно, но сигурно. Организацията им е солидна, състои се от опитни и умни професионалисти, които боравят с последните новости в областта на разследващите техники. Вече не можем да говорим за нея като за некомпетентен орган. Напротив, дори е прекалено компетентен. На практика, вече няма място за геройствата на велики детективи, чието единствено оръжие са малките сиви клетки в главите им. Шерлок Холмс би станал за смях, ако се яви в някой от съвременни мегаполиси.

— Тук вече прекаляваш. Един съвременен Холмс, пригоден към нашето време, със сигурност би могъл да пожъне успех.

— Прав си, разбира се. Ще се появи като специалист по съвременните технологии в криминологията и науката и ще обясни всичко на бедния Уотсън с научни термини и формули, в които нито един читател дори не би се опитал да вникне. Елементарно, скъпи ми Уотсън, как може да не се сетиш?

Елъри отново сви рамене и напъха ръце дълбоко в джобовете на сивия си дъждобран.

— Нали разбираш, че просто искам да изостря спора. Примерът идеално илюстрира гледната ми точка. Не казвам, че аплодирам победата на полицейските технологии, толкова далечни на романтиката, над великата логика на детективите от Златната ера. Но в наши дни всеки автор, който иска да пише криминални романи, се изправя пред същата дилема. Най-простият начин да я заобиколи, или поне най-ефективният, е да напъха всички в колиба по време на снежна буря или да отдели сцената от околния свят.

— Разбирам — кимна Льору, опитвайки се да изглежда компетентен. — Искаш да кажеш, че от всички използвани в класическия детективски роман методи колиба по време на снежна буря пасва най-добре на съвременния свят.

Беше краят на март. Пролетта вече наближаваше, но морският вятър все още беше студен.

Източният бряг на остров С. в префектура Оита в Кюшу завършваше с нос, наречен Ж. Лодката бе напуснала неугледното пристанище на град С. близо до носа и сега се отдалечаваше от него, оставяйки зад гърба си две бели следи. Очертанията на пристанището постепенно изчезваха сред вълните. Дестинацията на младежите беше малък остров на около пет километра от носа.

Времето беше прекрасно, но заради пясъчните бури, типични за пролетта в този район, небето бе по-скоро бяло, отколкото синьо. Яркото слънце посипваше морските вълни със сребро. Цялата сцена бе обвита в довян от сушата прашен воал и изглеждаше като забулена в мъгла.

— Не виждам други лодки наоколо — неочаквано заговори едрият младеж, който пушеше, облегнат на перилата срещу Елъри и останалите. Косата му беше дълга и рошава, буйна брада покриваше цялата долна половина на лицето му. Наричаше се По.

— Течението от тази страна на острова е доста опасно, затова избягват да ходят натам — отвърна по-възрастният, но енергичен рибар. — Рибните пасажи са по на юг, ето защо не виждате лодки в тази посока. Дори и онези, които току-що напуснаха пристанището, гледат да минат от другаде. Между другото, странната ви групичка сигурно е от университета в града?

— Наистина ли ти се виждаме странни?

— Ами имате странни имена. Току-що чух да казвате Лулу, Елрой и други такива. Вие харесвате ли си ги?

— О, да. Това са нещо като прякори. Наричат се псевдоними.

— Всички студенти ли имат такива смешни имена?

— Не, не всички.

— Значи наистина сте чудаци.

Двете млади жени и По седяха в центъра на лодката върху дълъг дървен сандък, който служеше за пейка. Като включим и сина на рибаря, застанал отзад на руля, пътниците бяха осмина на брой. Шестимата около рибаря и сина му бяха студенти в университета К. в град Н., префектура Оита, и членове на Клуба на писателите на детективски романи. Елъри, Кар, Льору и По бяха, както се бе изразил самият По, нещо като псевдоними.

Няма нужда да споменавам, че имената бяха заимствани от американски, британски и френски автори на мистерии. Елъри Куин, Джон Диксън Кар, Гастон Льору и Едгар Алън По бяха уважавани от Клуба писатели. Двете жени се казваха Агата и Орци в чест на Агата Кристи, Кралицата на криминалния жанр, и баронеса Ема Орци, позната с романа си „Старецът на ъгъла“.

— Погледнете натам — извика рибарят. — Това е остров Цуноджима.

Шестимата младежи се обърнаха като един в указаната посока, за да видят приближаващия към тях остров. Беше малък и плосък. От морето сякаш се издигаше стена от скали, чиито връх бе покрит с тъмен слой. Приличаше на гигантска купчина монети. Трите къси носа, или „рогове“, подаващи се от водата, бяха причината островът да бъде наречен Цуноджима, или „остров Нос“.

От всички страни на острова стърчаха остри вертикални скали и лодката можеше да доближи брега само откъм тесния залив. Ето защо островът нерядко беше посещаван от любопитни начинаещи рибари. Преди около двайсет години един човек се бе заселил тук и бе построил странна сграда, наречена Синята къща, но от половин година тя не беше обитаема.

— Какво е онова на върха на скалата? — попита Агата и стана от сандъка. Зарови ръка в дългата си, танцуваща е вятъра вълниста коса и примижа срещу слънцето,

— По-малка пристройка. Казват, че основната част от имението е изгоряла до основи, но тази сграда е съвсем леко засегната от пожара — обясни рибарят на висок глас, за да надвика вятъра.

— Значи това е десетоъгълната къща. Как я наричаха? Декагонът? — попита Елъри. — Вие били ли сте някога на острова?

— Няколко пъти съм идвал до залива да се крия от вятъра, но никога не съм стъпвал на сушата. След инцидента дори не съм припарвал до водите му. И вас съветвам да внимавате.

— За какво да внимаваме? — обърна се към него Агата.

Рибарят сниши глас.

— Казват, че той броди из острова.

Агата и Елъри се спогледаха, озадачени от отговора.

— Призракът. На онзи мъж, който е бил убит тук. Казвал се е Накамура Някой-си.

Десетки бръчки набраздиха потъмнялото от слънце лице на рибаря, когато свъси вежди, сякаш искаше да изплаши спътниците си. После широко се усмихна.

— Разправят, че ако човек мине от тук в дъждовен ден, ще види бяла фигура, изправена върху скалата. Призракът на Накамура се опитва да примами рибарите на сушата, маха им с ръка и ги кани да се приближат. Говорят и други неща. Нощем в пристройката се виждала светлина, а от изгорялото имение се носели тънки струйки дим. Веднъж една лодка минала наблизо и потънала заедно с рибаря.

— Недей така, човече — засмя се Елъри. — Няма смисъл да ни плашиш с подобни истории. Само разгаряш любопитството ни още повече.

Единственият човек сред шестимата, който изглеждаше стреснат, макар и мъничко, беше Орци, все още седнала на дървения сандък. Агата не се чувстваше притеснена — напротив, очите ѝ блестяха развълнувано:

— Страхотно!

Тя се обърна назад към сина на рибаря — все още дете, който държеше руля, и попита.

— Хей, истина ли е всичко това?

— Само лъжи — отвърна той. Стрелна я с поглед, но мигом извърна лице, сякаш нещо ярко изгори очите му. После допълни троснато: — Чувал съм какво ли не, но никога не съм виждал призрак.

— Нито веднъж? — разочарова се Агата, ала веднага се усмихна палаво. — Няма да се изненадам, ако из тази пустош наистина се появи призрак. Все пак е мястото, на което се е случило онова.

Беше единайсет часа сутринта, а денят — 25 март 1986 година, сряда.

2.

Заливът беше разположен на западния бряг на острова. От двете му страни се издигаха стръмни скали. Една особено страховита, гола и висока почти двайсет метра, започваше от дясната част на залива и продължаваше към южния бряг. На изток, където течението беше много силно, каменистата стена достигаше петдесет метра. Брегът пред тях беше стръмен. Там се издигаше друга маса скали, но под нея се виждаха тесни каменни стъпала, които тръгваха от брега, покрит с остри камъни, и зигзагообразно се виеха нагоре. Тук-там се подаваха тъмнозелени храсти, вкопчили корени в безплодната земя.

Лодката бавно навлезе в тесния залив. Тук вълните не бяха така свирепи, колкото в открито море. Цветът на водата също беше различен — наситено тъмнозелен. Вляво от тях имаше дървен кей, а малко по-навътре се виждаше полуразрушена паянтова барака за лодки.

— Наистина ли не искате да мина да ви проверя по някое време? — попита рибарят, докато шестимата слизаха един по един на кея, чиито дъски зловещо проскърцваха при всяка тяхна стъпка. — Мисля, че телефоните ви няма да работят лук.

— Всичко е наред, приятелю.

Елъри сложи ръка на рамото на По, който пушеше, седнал на голямата си раница, и добави:

— Имаме си всичко, дори и стажант — лекар.

Брадатият По беше студент четвърта година в медицинския факултет.

— Точно така, Елъри — извиси глас Агата. — Не се случва всеки ден да посетим безлюден остров и ако някой идва да ни проверява, без съмнение ще развали магията.

— Много сте смела, госпожице — ухили се рибарят, оголвайки белите си зъби в широка усмивка. После отвърза въжето от кола на кея. — Тогава ще дойда да ви взема следващата седмица във вторник, десет сутринта. Довиждане и се пазете.

— Благодаря, ще се пазим. Особено от призраци.

*

Младежите достигнаха последното стъпало на каменното стълбище и хоризонтът пред тях внезапно се разшири. Появи се поляна с избуяла трева, очевидно предната градина на малка постройка с бели стени и син покрив, която сякаш очакваше студентите. Навярно се влизаше през двойната синя врата пред тях, до която водеха няколко стъпала.

— Значи това е Декагонът.

Елъри първи се обади, но дългото изкачване го бе оставило без дъх. Младежът пусна бежовата си пътна чанта на земята и се загледа в небето.

— Какво ще кажеш, Агата?

— Изненадващо приятно местенце.

Тя притисна кърпичката до нежната кожа на челото си, което блестеше от пот.

— Аз… мисля…

Това беше Льору, също изгубил дъх. Ръцете му бяха пълни с багаж, включително и този на Агата.

— Очаквах… как да кажа… нещо по-зловещо.

— Човек невинаги получава каквото иска. Хайде да влезем. Ван трябваше да е тук, но не го виждам — зачуди се Елъри.

Най-после успя да навакса с дишането и вдигна чантата си. В същия момент сините капаци на прозореца непосредствено до входната врата се отвориха и отвътре подаде глава млад мъж.

— Здравейте, добре дошли.

Това беше Ван Дайн, седмият член на малката група, която в продължение на една седмица щеше да живее и спи в Декагона на пустия остров. Естествено, името му беше псевдоним, зает от бащата на великия детектив Фило Ванс, С. С. ван Дайн.

— Чакайте, сега ще дойда — отсече Ван със странно дрезгав глас и затвори капаците. След миг вече бързаше към входната врата.

— Извинявайте, че не дойдох да ви посрещна на пристана. Вчера настинах. Имам температура, затова полежах известно време, но чух лодката ви, когато пристигнахте.

Ван ги очакваше на острова още от вчера, за да подготви всичко за престоя им.

— Настинал си? Надявам се, че не е нещо сериозно — погледна го тревожно Льору и побутна нагоре смъкналите се заради потта очила.

— Не, ще мине. Поне така се надявам.

Ван се засмя някак неспокойно и внезапно потрепери.

Групата влезе в Декагона, водена от Ван. Младежите преминаха през двойната синя врата и се озоваха в широк коридор, който, както всички осъзнаха след малко, само изглеждаше такъв благодарение на оптична измама. Всъщност не беше толкова голям, но понеже формата на помещението не беше правоъгълна, създаваше илюзия за простор.

На стената срещу тях имаше още една двойна врата, която водеше към вътрешността на къщата. Внимателно огледаха помещението и забелязаха, че стената отпред е по-къса от другата зад тях, което правеше вестибюла трапецовиден. Основата към входната врата беше по-голяма от тази срещу тях.

Всички, освен Ван, силно се впечатлиха от странната форма на стаята, заблудила чувството им за перспектива, но щом преминаха през втората врата и влязоха в големия салон на къщата, объркването им изчезна. Намериха се в десетоъгълна стая с десет стени с еднаква дължина.

За да си представим структурата на така наречения Декагон, най-лесно би било да съставим план на целия етаж.

Както подсказва и самото име, характерна особеност на Декагона беше формата му — външните стени образуваха равностранен декагон. В него имаше десет сектора, разположени един до друг и подредени около вътрешен декагон, който, на свой ред, оформяше салон, заобиколен от десет трапецовидни стаи с еднакъв размер. Вестибюлът, през който току-що бяха минали, беше една от тези стаи.

— Странна работа, а? — Ван, който ги водеше напред, се обърна към приятелите си и обясни: — Двойната врата отсреща води до кухнята. Банята и тоалетната са вляво. Останалите седем стаи са за гости.

— Десетоъгълна сграда с десетоъгълен салон.

Елъри огледа помещението, после се приближи до голямата маса в центъра му и почука с пръсти по дървото.

— И масата е десетоъгълна. Колко интересно! Дали убитият Накамура Сейджи не е страдал от мономания[1]?

— Вероятно — отвърна Льору. — Казват, че в основната постройка — Синята къща, както я наричат — всичко от пода до тавана, включително и мебелите, било боядисано в синьо.

Името на човека, заселил се на острова и построил Синята къща, беше Накамура Сейджи. Декагонът също бе негово дело.

— Малко е объркващо — рече Агата, без да се обръща конкретно към някого. — Чудя се ще мога ли да отлича различните стаи.

Срещуположната врата, водеща към кухнята, също беше двойна. Красеше я релефно стъкло в дървена рамка. Когато крилата ѝ бяха затворени, човек не можеше да ги различи едно от друго. Четирите стени от всяка страна на идентичните двойни врати имаха други — обикновени дървени, през които се влизаше в стаите за гости. В големия салон липсваха мебели, по които можеше да се ориентират, така че опасенията на Агата не бяха безпочвени.

— Права си. Сутринта няколко пъти обърках спалнята си.

Очите на Ван бяха подути вероятно от температурата,

— Можем да направим табели и да ги закачим по вратите. Орци, носиш ли си скицника?

Орци чу името си и вдигна тревожен поглед към Ван.

Беше дребна и пухкава. Притесняваше се от закръглеността си и винаги носеше тъмни дрехи, които ѝ придаваха старомоден вид. Беше пълна противоположност на бляскавата Агата и плахият ѝ поглед винаги бягаше далеч от чуждите очи. Иначе бе изкусна в хобито си — японски рисунки.

— Да, тук е. Да го извадя ли?

— Не, остави за по-късно. Съветвам те първо да видиш стаята си. Всички са еднакви, няма нужда да се бориш за друга. Аз вече заех тази — Ван посочи една от вратите. — Дадоха ми ключове, оставил съм ги по ключалките.

— Добре, заемаме се — отвърна ентусиазирано Елъри. — Предлагам малко да си починем, а после да излезем и да разгледаме острова.

3.

Стаите бързо бяха разпределени. Ван, Орци и По заеха тези отляво на вестибюла, а Елъри, Агата, Кар и Льору се настаниха в онези отдясно. Когато шестимата новопристигнали изчезнаха в спалните с багажа си, Ван се облегна на своята врата, извади цигара „Севън Старс“ от жилетката си и я сложи в уста. Запали я и се загледа в слабо осветения десетоъгълен салон.

Стените на помещението бяха бели. Подът бе покрит с големи сини плочки и за разлика от типичния японски дом, тук можеше да се ходи с обувки. Покривът се издигаше диагонално спрямо десетте стени, в центъра му имаше диагонално разположен десетоъгълен прозорец и преди да падне върху бялата диагонална маса, светлината целуваше голите тавански греди. Около масата бяха наредени столове от бяло дърво, покрити със синя тапицерия. Това бяха единствените мебели в стаята, с изключение на кръглата лампа, увиснала от гредите като махало.

В къщата нямаше електричество. Единственият източник на светлина беше небето, ето защо дори и през деня в салона цареше странна загадъчна атмосфера на полуздрач.

По се преоблече в избелели дънки и светлосиня риза и след малко излезе от стаята си.

— Много си бърз. Чакай, ще направя кафе.

Ван влезе в кухнята, стиснал наполовина изпушената цигара между пръстите си. Той беше студент трета година в Техническия университет, с една година по-млад от По, който караше четвърта година в медицинския факултет.

— Благодаря. Сигурно е било трудно да домъкнеш дотук всички одеяла и чаршафи.

— Нищо подобно. Помогнаха ми няколко души.

Агата също влезе в салона. Дългата ѝ коса беше набързо увита в шал.

— Стаите са чудесни, Ван. Очаквах нещата да са много по-зле. Кафе ли? Дай, аз ще го направя.

Младата жена пристъпи в кухнята, огледа плотовете и видя стъклен буркан с черен етикет.

— Разтворимо кафе?

Взе буркана, изсумтя недоволно и го разклати.

— Не се цупи — отвърна Ван. — Не си в първокласен хотел, а на пуст остров.

Агата присви розовите си устни.

— А къде е храната?

— В хладилника, но не можем да го използваме, защото електричеството и телефонните линии са прекъснати след пожара. Надявам се да издържи.

— Дано. Има ли поне вода?

— Да. Тръбопроводът вече работи. Свързах и контейнера с газ, който донесох с бойлера, така че ще имате и топла вода. Може дори да използвате банята, макар че не ви го препоръчвам.

— Браво на теб. Хм, виждам че са останали някакви кухненски съдове и прибори. Или си донесъл и тях?

— Не, бяха си тук. Има и три кухненски ножа, но дъската за рязане е плесенясала.

Орци свенливо се присъедини към тях.

— Орци, ела да помогнеш. За наш късмет има доста останали вещи, но ще трябва да измием всичко.

Агата сви рамене, свали черното си кожено яке и се обърна към Ван и По, които надничаха иззад Орци.

— Ако нямате намерение да помагате, по-добре изчезвайте навън. Разгледайте острова или правете нещо друго. Няма да получите кафе, преди да приключим с приготовленията.

Агата постави ръка на устните си и се втренчи в мъжете. Ван погледна По и криво ѝ се усмихна. Двамата тръгнаха към салона и момичето се провикна след тях;

— И не забравяйте табелките. Не ми се ще да нахлуете в стаите ни и да ни сварите по гащи.

През това време Елъри и Льору също излязоха от стаите си.

— О, разбирам. Кралицата ви натири — засмя се Елъри и подпря с пръст брадичката си. — Ами тогава нека се подчиним на заповедите на Нейно величество и да се разходим из острова.

— Така ще е най-добре. Къде е Кар? Още ли е в стаята си?

— Излязъл е сам — каза Льору и погледна към входната врата,

— Толкова бързо?

— Обича да ни изненадва — отвърна Елъри и саркастично се усмихна.

*

На север от Декагона се виждаше низ от високи борове. Насред редицата имаше просека, а клоните на черните дървета от двете ѝ страни бяха оформили нещо като арка, под която четиримата минаха, за да стигнат до руините на Синята къща.

От сградата бяха останали само основите и няколко каменни блока. Запустялата градина бе покрита с дебел слой черна пепел. Обгорелите и оголени от пожара стволове наоколо представляваха потискаща гледка.

— Напълно е унищожена. Пламъците трябва да са били огромни.

Елъри въздъхна, загледан в мъртвия пейзаж.

— Наистина е опустошено.

— Ван, и ти ли идваш за първи път?

Ван кимна.

— Чичо ми е разказвал за острова, но едва днес го виждам с очите си. Сутринта трябваше да пренасям багажа, а като прибавим и температурата, реших, че не е добра идея да обикалям наоколо сам.

— Мъдро решение. Но тук няма нищо, освен пепел и тухли.

— Ако имаше и един труп, щастието ти щеше да е пълно, нали, Елъри? — ухили се Льору.

— Я стига. Мъртъвците не са ли повече по твоята част?

Между боровете се виеше тясна пътека, която водеше на запад, право към скалите. От другата страна на лазурното море трептеше черната сянка на нос Ж.

— Днес времето е чудесно. Морето е тихо и спокойно — каза Елъри, съзерцавайки водната шир, и уви ръце около жълтия си суитшърт. Льору също обърна дребното си лице към вълните.

— Прав си, Елъри. Не е за вярване, че само преди шест месеца на това място се е случило нещо толкова ужасяващо…

— „Ужасяващо” е точната дума. Домът на Накамура Сейджи, познат като Синята къща, е станал сцена на ужасяващо четворно убийство.

— Чел съм за петорни убийства, по книгите се срещат и десеторни, но тукашното е истинско и е твърде скорошно. Наистина се шокирах, когато го чух по новините.

— Доколкото си спомням, се е случило рано сутринта на 20 септември. Изведнъж избухнал пожар и къщата изгоряла до основи. Сред останките били открити четири трупа: на Накамура Сейджи, на жена му Кадзуе и на двойката от прислугата, която живеела тук — разказа Елъри с равен тон като говорител по телевизията. — В телата на четиримата е намерено значително количество сънотворни, но полицията разкрива, че причината за смъртта им не е една и съща. Слугите били завързани с въже в собствените си стаи и главите им били разбити с брадва. Главата на домакина Сейджи била залята с керосин и запалена. Съпругата му, намерена в същото помещение, била удушена с някаква връв. Лявата ѝ ръка е била отрязана до китката с остър предмет. Крайникът не е открит сред руините. Мисля, че това са основните факти по случая. Ще добавиш ли нещо, Льору?

— Спомням си, че имало и градинар, който е изчезнал.

— А, да, прав си. Съществува теория, че градинарят е убил останалите и после е избягал. Други обаче смятат, че извършителят е страничен човек. Може градинарят да е успял да се спаси от него и в бягството си случайно да е паднал от скалата. После течението го е завлякло надалеч.

— Полицията се е задоволила с теорията за градинаря убиец, но не знам на какво са се натъкнали при по-нататъшното си разследване. Ти какво мислиш за версията им, Елъри?

— Ами… — Елъри приглади разпилените от вятъра кичури по челото си — за жалост, информацията е доста оскъдна. Знам само онова, което показаха по телевизията и писаха по вестниците през първите няколко дни след трагедията.

— Неувереността ти ме изненадва.

— Имам си причина. Всеки би могъл да стигне до правдоподобна хипотеза, като разсъждава на глас, но поради липсата на факти няма как да докажем теорията си и да обявим загадката за разрешена. В случая разследването на полицията е доста повърхностно, но сами виждате какво е останало от местопрестъплението. Не е имало оцелели, затова е естествено да обявят градинаря за извършител на убийствата.

— Така е.

— Значи истината е заровена под тези останки…

Елъри отиде при каменните тухли и вдигна парче дърво. Вгледа се в мястото, където бе лежало, и приклекна, за да го разгледа по-добре.

— Какво става? — погледна го объркано Льору.

— Няма ли да е интересно, ако случайно намеря ръката на съпругата някъде тук? — каза Елъри. — Или пък открия скелета на градинаря под плочките в Декагона?

— Ти си луд — намеси се По, който до този момент мълчаливо бе слушал разговора им, като поглаждаше брадата си. Последните думи на Елъри го разтревожиха. — Чувството ти за хумор е доста извратено.

— Съгласен съм — кимна Льору. — Добре го каза на идване в лодката. Ако утре на острова се случи инцидент, ще бъде като „чашата топъл чай в снежна буря“, ситуация, която Елъри обича толкова много. Колко щастлив ще бъде, ако изведнъж се окаже участник в серия убийства като в „Десет малки негърчета“.

— Първи щеше да се кандидатира за жертва.

По говореше рядко, но понякога думите му падаха като камък. Льору и Ван се спогледаха и избухнаха в смях.

— Серия убийства на самотен остров, а? Добре звучи — замечта се Елъри. — Точно това искам. Готов съм да поема ролята на детектива. Какво, някой може ли да ми излезе насреща? На мен — Елъри Куин?

4.

— Стане ли дума за домакинска работа, ние, жените, сме в най-неизгодна позиция. Третират ни като слугини — мърмореше Агата, докато чевръсто почистваше съдовете.

Орци стоеше до нея и гледаше като омагьосана как белите пъргави пръсти на приятелката ѝ изпълняват задачата си. Изведнъж осъзна, че тя самата не прави нищо.

— Трябва да накараме и момчетата да свършат нещо в кухнята. Защо си мислят, че са освободени от задължения само защото ние с теб сме тук? Права ли съм, Орци?

— Какво? Ах, да…

— Ще ми е много забавно да видя Елъри с кухненска престилка и черпак в ръка да сипва храна с безгрижната си усмивка. Може да се окаже доста сладък в тази си роля — засмя се закачливо Агата.

Орци хвърли поглед към красивия ѝ профил и въздъхна. Светло лице с изящен нос и лек теменужен оттенък в големите очи. Дълга, добре поддържана вълниста коса. Агата беше жизнено и самоуверено момиче. Имаше мъжки характер, но прекрасно съзнаваше, че е жена, и очевидно се забавляваше на вниманието, което получаваше от кръжащите около нея момчета.

„В сравнение с нея аз съм просто…“

Малък тумбест нос. По детски румени бузи, покрити с лунички. Очите ѝ бяха големи, но несъразмерни спрямо останалата част от лицето ѝ, поради което Орци винаги изглеждаше така, сякаш се оглежда неспокойно. Дори и да си слагаше грим като Агата, знаеше, че няма да ѝ отива. Орци мразеше свенливостта си, постоянната вътрешна тревога и факта, че никога не разбира какво точно се случва около нея.

Винаги ставаше така. Като единствени момичета в групата, двете с Агата все се оказваха заедно. Това ѝ тежеше.

„Не трябваше да идвам“, мярна се мисълта в съзнанието ѝ. Наистина не искаше да ходи на острова. Струваше ѝ се някак… непочтително. Но пък ѝ беше неудобно да отклони поканата на приятелите си.

— Орци, какъв прекрасен пръстен! — загледа се Агата в средния пръст на лявата ѝ ръка. — Отдавна ли го имаш?

— Не — поклати глава Орци, без да се впуска в подробности.

— Да не е подарък от някой специален?

— Не, нищо подобно.

Орци внимателно бе обмислила всички „за“ и „против“, преди да вземе решение да дойде лук. Пътуването не беше проява на неуважение. Нали щеше да отдаде почитта си?

„Ще посетя острова, за да засвидетелствам уважение към мъртвите.“ Трябваше да дойде.

— Защо си такава, Орци?

— Каква?

— Толкова вглъбена и затворена. Познаваме се от две години, но все още не знам нищичко за теб. Не че се възмущавам, но все пак е странно.

— Странно ли?

— Да По същия начин се чувствам, когато чета разказите, които пишеш за списанието ни. В тях звучиш толкова жизнена и одухотворена, а иначе…

— Защото описвам измислен свят — прекъсна я Орци, отмести поглед от Агата и срамежливо се усмихна. — Не се справям добре с реалния живот. Мразя истинското си аз. Не го харесвам.

— Какви ги говориш? — засмя се Агата и прокара пръсти по късо подстриганата коса на Орци. — Трябва ти повече самоувереност. Просто не гледай в земята, ходи с високо вдигната глава.

— Ти си добър човек, Агата

— Хайде, искаш ли да оправим тази бъркотия и да приготвим обяда?

*

Елъри, Льору и Ван все още бяха при останките от Синята къща. По бе тръгнал сам към горичката от другата страна на пожарището.

— Елъри, и ти, Ван. Ще бъдем тук седем дни, затова искам да попитам… — Очите на Льору светнаха зад смешните кръгли очила с рогова рамка (той обаче не ги намираше за смешни). — Не казвам сто страници, но искам поне петдесет.

— Шегуваш ли се?

— Знаеш, че винаги съм сериозен, Елъри.

— Но как така изведнъж? Нали не сме дошли да пишем, Ван?

— Съгласен съм с Елъри.

— Вече ви обясних. Искам да издам продължение на „Островът на мъртвите“ и трябва да стане по-рано от предвиденото. Към средата на април. Можем да го използваме за привличане на нови членове, а и ще бъде специален подарък за десетата годишнина от сформирането на Клуба. Скоро ще поема поста на главен редактор, затова искам да дам всичко от себе си. Не мога да започна новата си работа със скучно издание.

Льору — студент втора година във Факултета по литература — щеше да поеме високата длъжност в списание „Островът на мъртвите“ от април нататък.

— Но, Льору… — Елъри извади нов пакет „Салем“ от джоба на тъмночервената си риза и го разпечата. Следваше право в трети курс. Освен това беше настоящият главен редактор на списанието. — …трябва да разчиташ на Кар. Няма да коментирам съдържанието на разказите му, но иначе е най-продуктивният писател в клуба. Извинявай. Ван, имаш ли запалка?

— Не за пръв път двамата с Кар си подливате вода.

— Вината не е моя. Кар започна тази игра.

— Като спомена Кар, струва ми се, че откакто сме дошли, все нещо се муси — обади се Льору.

Елъри се изкиска и издиша дима от цигарата.

— Има си причина.

— И каква е тя?

— Наскоро горкият Кар се опита да сваля Агата, но тя го отсвири.

— Пробвал се е с принцеса Агата? Еха, момчето е доста смело. После… може да е било, за да си го върне на Агата, но си опита късмета с Орци. Ала дори и тя не пожела да си играе с него.

— Орци? — смръщи вежди Ван.

— Мда, нашият велик писател наистина не е в настроение.

— Няма как да е в настроение след всичко това. Да бъде седем дни под един покрив с две момичета, които са го отхвърлили…

— Така е. Ето защо, скъпи ми Льору, ако искаш нещо от Кар, ще трябва да се постараеш повече.

В този момент Агата излезе от Декагона и тръгна към тях. Спря под арката от борови клони и им махна с ръка.

— Обядът е готов. Къде са По и Кар? Не бяхте ли заедно?

*

Тясната пътека стигаше до боровата гора зад Декагона. Той пое по нея.

Искаше да види скалите на източния бряг, но пътеката се стесняваше все повече, острите завои и криволици се нижеха безспир и след петдесетина метра изгуби ориентация.

Гората беше мрачна и тъмна. Дългите бамбукови клони саса, които растяха между боровете, полепваха по дрехите му и спъваха всяко негово движение. Земята беше неравна и той залитна няколко пъти. Помисли дали да не се върне, но не му се щеше. Островът не беше голям. Нямаше как да се изгуби.

Яката на черния суитшърт, който носеше под якето, подгизна от пот. Тъкмо когато си каза, че не може повече, пътеката най-после го изведе от гората и младежът се озова на върха на скалите. Отблясъците от водата под него заслепиха очите му. Там стоеше едър мъж, който се взираше в морето. Беше По. Шумът от стъпки го накара да се обърне, но когато видя, че е Кар, отново извърна поглед към водата.

— Ха! Ти ли си бил, Кар. Май се намираме на северния бряг. Мисля, че Котешкият остров е ей там — посочи той към близкото парче суша.

Предвид размерите на острова, можеше да се нарече и риф. По неравната му повърхност се виждаха само няколко храста. Както подсказваше и името му, приличаше на черен хищник, снишил се в морето.

Както беше загледан в острова, Кар рязко тръсна глава.

— Какво има, Кар? Защо гледаш така унило?

— Започвам да съжалявам, че дойдох — смръщи чело Кар, който имаше склонност да се оплаква. — Да, миналата година тук се е разиграло нещо интересно, но това не означава, че и сега ще станем свидетели на подобен случай. Дойдох с надеждата островът да провокира въображението ми, но самата мисъл, че ще гледам едни и същи лица цяла седмица… Струва ми се, че и ти няма за какво толкова да се радваш.

И Кар като Елъри караше трета година в правния факултет, но при първия си опит се бе провалил на изпитите. Всъщност беше на възрастта на По, което означаваше, че бе с една година по-възрастен от Елъри. Беше среден на ръст, но изглеждаше по-нисък и дребен, защото се изгърбваше и имаше къс врат.

— И какво правиш съвсем сам на това място?

— Нищо конкретно.

По присви и без това малките си очи, извади една цигара от дървената кутия, която висеше от колана му като традиционна кутийка за лекарства, и я сложи в устата си. После подаде кутията на Кар.

— Сигурно си донесъл цял сак с цигари. Черпиш наред, а всички знаем, че си заклет пушач.

— Обичам да пуша, въпреки че следвам медицина.

— И винаги пушиш „Ларк“. Не са цигари за интелигентни хора.

Въпреки забележката Кар прие предложената му цигара.

— Все пак е по-добре от ментола на великия ментор Елъри.

— Кар, не бива непрекъснато да се разстройваш заради Елъри. Вашите караници изнервят всички останали. Постоянно се опитваш да влезеш в спор с него, а той ти се подиграва и те прави за смях.

Кар запали цигарата със собствената си запалка и обърна гръб на По.

— Виж кой го казва — измърмори недоволно под носа си.

По обаче не се впрегна от забележката. Предпочете да се наслади на цигарата си в мълчание.

След малко Кар хвърли наполовина изпушената цигара в морето, седна на близката скала и извади малка плоска бутилка с уиски. Отвинти капачката и отпи.

— Алкохол през деня?

— Не ти влиза в работата.

— И все пак не мога да кажа, че одобрявам. — По доби сериозно изражение. — Виж, трябва да пиеш по-малко. Не само през деня, но и…

— Ха. Още ли мислиш за това?

— Да, както виждаш..!

— Не, не виждам. Колко време мина? Не можем постоянно да мислим за същото.

Кар мълчаливо игнорира неодобрението в погледа на По и отново надигна бутилката.

— Не става дума само за Елъри — каза той. — Какво ще кажеш за безумната идея да доведем жени на пуст остров?

— Трябва да е пуст. Нали си играем на „Сървайвър“[2]?

— Въпреки това ми е ужасно неприятно да бъда с толкова арогантна личност като Агата. Да не говорим за Орци. През последните две години седмината се опознахме, сближихме се помежду си, затова не искам да го казвам пред всички, но това момиче е доста мрачна личност и е толкова затворена, че направо ме хваща страх от нея.

— Прекаляваш.

— О, забравих, че с Орци сте приятели от малки.

По нацупи устни, угаси фаса си с крак и погледна часовника си, сякаш току-що се бе сетил за нещо важно.

— Вече е един и половина. Ако не побързаме, ще останем без обяд.

*

— Преди да седнем на масата, бих желал да ви кажа няколко думи — започна Елъри и повдигна изящните си позлатени очила. — Всъщност Льору иска да ви съобщи нещо.

Обядът вече беше сервиран. Върху десетоъгьлната маса можеха да се видят бекон с яйца, зелена салата, багети и кафе.

— Ммм, извинете, че ви прекъсвам обяда, но искам да ви се представя като новия главен редактор на нашето списание — рече смутено Льору и се прокашля. — На партито на Клуба след Нова година споменахме, че ще е добре да дойдем в Декагона за няколко дни, но тогава никой от нас не си представяше, че наистина ще го направим. После Ван ни каза, че чичо му е станал собственик на острова, и ни покани.

— Не ви поканих. Просто казах, че ако искате, ще помоля чичо.

— Недей да скромничиш. Както и да е. Всички знаем, че чичото на Ван е брокер на недвижими имоти в град С. Освен това е добър предприемач и планира да превърне Цуноджима в остров за младежки отдих. Нали така, Ван?

— Не съм сигурен, че плановете му се простират чак дотам.

— Днес сме тук за нещо като контролна проверка. Вчера Ван дойде, за да подготви къщата за нас, затова трябва да му благодарим. Наистина оценяваме жеста му.

Думите на Льору бяха придружени от нисък поклон към Ван.

— А сега главното, което исках да кажа…

— Беконът ще изстине — прекъсна го Агата.

— Почти приключих… Но вие можете да започвате с обяда, докато говоря… Вече завършилите ни ръководители забелязаха таланта на всеки един от събралите се на тази маса и ни позволиха да наследим имената им — много важна подробност за Клуба на писателите на детективски романи. Още от основаването на Клуба в университета К. преди десет години се създава традиция членовете му да си избират псевдоними. Основателите решили да дадат на всеки име на изтъкнат автор от Великобритания, Франция и Съединените щати. Идеята била детинска, породена от любовта им към криминалната литература. С разрастването на групата обаче всяка година оставали все по-малко свободни имена. Решено било псевдонимите да се наследяват, като дипломираните членове можели да, дарят“ своя на по-млад член на Клуба. С времето наследниците започнали да се избират по приноса им към клубното списание. Затова седмината присъстващи — всеки с наследен псевдоним — се смятат за основното ядро на Клуба и често се събират по различни поводи. Елитът на Клуба ще остане на този остров една седмица, считано от днес. Тук няма нищо, което да ви разсейва, и ще можете да използвате времето си пълноценно.

Льору погледна седящите около масата.

— Нося празни листове и ще помоля всеки от вас да напише по един разказ за следващия априлски брой на списанието.

— Аха — възкликна Агата. — Ето защо си помъкнал толкова багаж. Планирал си го.

— Да, планирах го. Агата, Орци, моля ви да измислите нещо.

Младежът леко се поклони и погали закръглената си буза.

Когато се усмихваше, Льору заприличваше на фукусуке кукла[3], само че с очила. По лицата на членовете на клуба се появиха криви усмивки.

— Не знам за какво друго може да се вдъхновим, освен за убийства на безлюден остров. Какво ще правиш, ако всички пишем за едно и също, Льору? — попита По.

Льору изпъчи гърди.

— Тогава ще кажа, че сме имали определена тема. Или… нека да я зададем от самото начало. Така ще е най-добре. И без това името на списанието — „Островът на мъртвите“[4] — е заето от първия превод на романа на Агата Кристи.

Елъри облегна лакти върху масата, наведе се и прошепна в ухото на Ван:

— Струва ми се, че подценяваме новия ни главен редактор.

5.

Първият ден мина без произшествия.

Седмината нямаха други ангажименти, освен желания от Льору ръкопис. Понеже по принцип не бяха хора, които излизат да се забавляват заедно, всеки от тях използваше свободното си време за себе си.

Вечерта се оказа дълга.

— Елъри, сам ли си играеш с тестето карти? — попита Агата, когато излезе от стаята си. Жълтият шал около дългата ѝ коса контрастираше с иначе безличния тоалет от бяла блуза и черни кожени панталони.

— Напоследък го правя често. Но не мога да кажа, че съм вманиачен.

— Правиш какво? Гадаеш на карти?

— Какви ги говориш? Не се занимавам с такива работи — каза Елъри, разбърквайки колодата. — Правя трикове с карти.

— Трикове ли? — заинтригува се Агата. За момент очите ѝ се разшириха, но после кимна разбиращо. — Нали е по твоята част.

— Коя е моята част?

— Да смайваш хората.

— Казваш го, сякаш е нещо лошо.

— А не е ли така? — засмя се Агата. — Хайде, покажи ми. Не съм виждала подобни трикове.

— Така ли? Рядко се среща човек, интересуващ се от криминални романи, който да не се вълнува и от трикове с карти.

— Не че не се интересувам. Просто не съм имала достатъчно възможност да гледам. Хайде, покажи ми.

— Добре. Ела и седни до мен.

Със залеза на слънцето десетоъгълната стая потъна в здрач. Агата седна на стола диагонално на Елъри. Той събра картите, подреди ги на масата и извади друга колода от джоба си.

— Виж сега. Имам две колоди с различни гърбове: едните са червени, другите — сини. Всеки от нас ще използва различна колода. Коя си избираш?

— Синята — веднага отговори Агата.

— Добре, аз вземам другата.

Елъри прехвърли синята колода през масата.

— Първо се убеди, че не са белязани и че в тях няма нищо необичайно. После ги разбъркай. Ти избираш начина. Аз ще размеся червените карти.

— Добре. Изглеждат ми най-обикновени. От Съединените щати ли са?

— Рекламни са, от „Байсикъл Райдър Бек“. Видя ли илюстрацията на ангел на велосипед? Най-разпространените тестета у нас.

Елъри внимателно огледа своето и го разбърка върху масата.

— Сега ще си разменим картите. Ти ще ми дадеш сините, а аз на теб — червените. Така. Изтегли една карта от колодата и я запомни. Аз ще взема една карта от твоята и също ще я запомня.

— Която си искам, така ли?

— Да. Готова ли си? Сложи избраната карта най-отгоре върху купчината. Сега сечи, виж как го правя аз. Раздели колодата на две и размени местата на долната половина с горната. Точно така. Повтори го два или три пъти.

— Правилно ли го правя?

— Идеално. А сега отново си разменяме колодите.

Синята колода пак се оказа в ръцете на Агата. Елъри я погледна право в очите и попита:

— Готова ли си? Нека да повторим какво направихме току-що: всеки от нас си избра по една карта от разбърканото тесте, запомни я, върна я и отново разбърка картите.

— Така беше.

— Сега ще те помоля да изтеглиш картата, която запомни от твоето тесте, и да я поставиш върху масата с лицето надолу. Аз ще извадя моята.

Две карти — едната синя, другата червена — се появиха върху масата. Елъри пое дълбоко въздух и помоли Агата да обърне картите.

— Ах! Как го направи? — изписка изненадано тя. Картите бяха еднакви. — Четворка купа и от двете колоди.

Елъри доволно се засмя.

— Готин трик, нали?

*

След залез запалиха античната газена лампа, поставена в средата на масата. Ван я бе донесъл, защото знаеше, че на острова няма електричество. Освен това бе оставил по няколко дебели свещи във всяка от стаите за гости.

Когато свършиха с вечерята, вече беше седем и половина

— Елъри, защо не ми обясниш как става номерът? — потупа го по рамото Агата, която току-що бе направила кафе за всички.

— Да не би да ти е показал един от триковете си с карти? — попита Льору.

— О, значи знаеш за новата му страст?

— Да знам? Цял месец ме използва като опитно зайче. Трябваше да го пазя в тайна, докато усвои номерата. Такова дете е понякога.

— Льору!

— Какво ѝ показа?

— Един от двата най-лесни.

— Лесните ли? — навъси се Агата. — Тогава няма проблем да ми кажеш как става.

— Не мога, защото е много прост. Онзи, който ти показах, е направо елементарен, дори и бебе би го разбрало. Но магията не е само в номера. Важно е представлението и как разсейваш човека пред себе си.

— Представлението?

— Да. Например…

Елъри взе чашата с кафето и отпи.

— Има една сцена в „Магия“, когато Антъни Хопкинс, който играе илюзионист, демонстрира същия номер на бившата си любима. Във филма обаче не беше представено като нормален трик с карти, а като експеримент на екстрасенс. Илюзионистът съблазни момичето, като му каза, че ако са сродни души ще изберат една и съща карта.

— Аха. А ти не искаше ли да ме съблазниш, като ми приложиш въпросния трик?

— Не бих посмял — потръпна театрално Елъри и се усмихна. — Нямам смелостта да подложа на съблазън нашата кралица.

— Интересно се изразяваш.

— Благодаря. Между другото… — Елъри вдигна чашата си и се втренчи в кафето — знаете ли, че Накамура Сейджи, за когото говорихме този следобед, явно е бил обсебен от геометрията? Като гледам тази чаша, направо ме побиват тръпки.

Чашата беше красива и тъмнозелена — част от съдовете, оставени в кухнята. Формата ѝ обаче беше необичайна. Като самата сграда, тя също беше десетоъгълна.

— Сигурно са ги правили по негова поръчка. Пепелникът и чиниите имат същата форма. Десетоъгълници навсякъде. Какво ще кажеш, По?

— Нищо.

— Местенце за богаташи, а?

Елъри стисна чашата с две ръце и се гледа във вътрешността ѝ. Отвън беше десетоъгълна, но отвътре приличаше на идеален кръг.

— Мисля, че си заслужаваше да извървим целия път дотук дори и само заради Декагона. Ще ми се да вдигна тост за загиналите на този остров.

— Декагонът може да е страхотна атракция, но самият остров не струва пукната пара. Има само тъжни борови дървета — оплака се Агата.

— Тук грешиш — обади се По. — Под скалите на запад от развалините са издълбани каменни стъпала. Водят чак до каменистия бряг и ми се струва, че мястото е удобно да хвърля въдицата си

— Сега, като го спомена, и аз забелязах, че носиш въдица. Ако имаме късмет, утре може да хапнем прясна риба — облиза се Льору.

— Не очаквайте чудеса от мен — поглади брадата си По.

— Видяхте ли двете черешови дръвчета зад къщата? Пъпките ще се разтворят всеки момент и след ден-два ще си имаме цветна градина.

— Прекрасно! Хайде да си направим парти по случая.

— Звучи добре.

— Черешов цвят. Каква забележителност са цъфналите череши през пролетта в Япония? Лично аз смятам, че прасковите и сливите са много по-интересна гледка за очите.

— Винаги се стремиш да се отличиш от другите, Елъри.

— Така ли мислии, Льору? А знаеш ли, че поетите от далечното ни минало са предпочитали сливите пред черешите?

— Така ли?

— Разбира се. Прав ли съм, Орци?

Щом чу името си, Орци потрепери и лицето ѝ пламна. Тя кимва мълчаливо.

— Ще ни обясниш ли. Орци?

— Да… В повечето стихотворения в „Маниошу“[5] се говори за сливи и сребърна трева. За всяко от тези растения има по стотина поеми, докато за черешовия цвят са само четиридесет.

Орци и Льору учеха втора година във факултета по литература. Основната специалност на Орци беше английска литература, но тя беше добре запозната и с японската.

— Никога не съм чувала за това — впечатли се Агата. Тя беше в трети курс във фармацевтичния факултет и не знаеше нищо по темата.

— Разкажи ни повече, Орци.

— Ами… добре — отвърна стеснително Орци. — През осми век, когато се е появила книгата „Маниошу“, било модерно да се имитира китайската литература. Любовта към сливата може да е отражение на китайските предпочитания. Броят на посветените на черешовия цвят стихотворения нараства чак през десети век, след създаването на антологията „Кокин Уакашу“, но много от тях са за прецъфтели дървета.

— Нали „Кокин Уакашу" се появява през периода Хейан[6]? — попита Елъри.

— В началото на десети век при управлението на император Дайго[7]…

— Може ли тези прецъфтяващи дървета да са плод на песимистичния поглед върху света по онова време?

— Не съм сигурна. Император Дайго е известен с провеждането на „успешни политики“. Но периодът на цъфтеж на черешите е също и период на възраждане на всякакви епидемии. Смята се, че черешовите цветове привличат болести, затова по същото време на годината започнали да празнуват Ханачидзуме, за да възпрат разпространението на болестите. Мисля си, че темата за прецъфтелите дървета може да е свързана с отминаването на тези бедствия…

— Разбирам.

— Какво ще кажеш, Ван? Много си тих тази вечер — загледа се По във Ван, който седеше до него с наведена глава. — Да не би да ти е лошо?

— Не… малко ме боли главата.

— Наистина не изглеждаш добре. И ми се струва, че имаш температура.

Ван размърда рамене и въздъхна.

— Съжалявам, но мисля, че трябва да си легна.

— Да, може би е удачно.

— Добре, ами… — Ван подпря двете си длани на масата и бавно се надигна. — Не се притеснявайте. Вдигайте шум колкото ви се иска. Нямам нищо против.

Останалите му пожелаха лека нощ и младежът се оттегли. Вратата се затвори след него и за момент в слабо осветения салон настъпи тишина. Всички чуха металния звук от заключването.

— Ван си е Ван — въздъхна Кар. До този момент подрусваше колене, без да се намесва в разговора. Бялото на очите му бе изпъкнало и нервно потрепваше. — Кой би заключил вратата си, когато е сред приятели? Като някое изплашено момиченце.

— Тази нощ ще бъде ясна — престори се, че не го е чул По и вдигна глава към десетоъгьлния прозорец на тавана.

— Мисля, че преди два дни беше пълнолуние — обади се Льору. В същия момент един светъл лъч прекоси небесното пространство. Лъчът идваше от фара на нос Ж., чийто сигнал достигаше чак дотук.

— Вижте, около луната има ореол. Това означава, че утре ще вали.

— Ха-ха. Стига суеверия, Агата.

— Много си груб, Елъри. И не е просто суеверие. Ореолът се образува от парата във въздуха.

— Прогнозата е за ясно време през цялата седмица.

— В суеверието има повече научна истина от историята със заека на луната[8].

— Заек на луната… — засмя се пресилено Елъри.

— Чували ли сте легендата за мъжа с кофата от остров Миако?

— О, знам я — каза Льору и младото му лице се проясни. — Бог го изпратил при хората и му заръчал да им занесе една кофа от еликсира на безсмъртието и още една с еликсира на смъртта. Той обаче ги объркал и дал еликсира на безсмъртието на змията, а на хората — еликсира на смъртта. Бог го наказал да носи кофата до края на живота си.

— Точно така

— На остров Койкой има подобна легенда — намеси се По. — Но изпратеният не бил човек, а заек. Заекът не успял да предаде думите на бога на луната и в гнева си той хвърлил пръчка по него. Ето защо устните на заека са разцепени на две.

— Такива митове има по целия свят. Онзи със заека на луната е познат в Китай, в Централна Азия, Индия…

— Дори и в Индия?

— Думата за „луна“ на санскрит е сасин, което се превежда като „петната на заека“.

— Леле!

По се пресегна към оставената на масата табакера и отново погледна към небето. Яркожълтата луна се носеше над главите им.

Цуноджима. Декагонът.

Сенките на присъстващите играеха по стените на фона на мъждивата светлина.

Нощта бавно напредваше.

ВТОРА ГЛАВА

ПЪРВИ ДЕН НА СУШАТА

1.

Дъщеря ми Чиори беше убита от всички вас

Каваминами Такааки се намръщи, лежейки в разположеното насред тясната стая легло. Беше единайсет сутринта. Преди малко се бе прибрал вкъщи и бе намерил писмото в пощенската си кутия.

Каваминами прекара цялата нощ у свой приятел. Двамата бяха будували до зори, залисани в играта на маджонг[9]. Както винаги след такъв турнир, тракането на плочките продължаваше да вибрира в заспалото му съзнание, но писмото го разбуди на мига.

— Ка… какво е това?

Разтърка очи, взе плика и го огледа от всички страни — най-обикновен, кафяв, пуснат вчера, на 25 март, в град О.

Единствената интересна подробност беше, че всички надписи по хартията бяха набрани на компютър.

Подателят не бе посочил адрес. На гърба на плика се виждаше само името Накамура Сейджи.

— Накамура Сейджи — прошепна Каваминами. Никога не го бе чувал. Не, всъщност го беше чувал.

Младежът седна, кръстоса крака на леглото и отново впери поглед в писмото. То също бе набрано на компютър. Хартията беше качествена, Б5.

„Дъщеря ми Чиори беше убита от всички вас.“

Изведнъж си спомни името. Чиори. Сигурно ставаше дума за Накамура Чиори, а този Накамура Сейджи беше баща ѝ.

Трагедията се бе разиграла преди около година, през януари, на следновогодишното парти на Клуба на писателите на детективски романи към университета в К. Каваминами беше негов член, а Накамура Чиори беше с една година по-малка от него — студентка в първи курс. Сега Каваминами беше третокурсник и през април щеше да започне четвъртата си година, но миналата пролет приключи с участието си в Клуба.

Защото на партито Накамура Чиори умря.

Каваминами напусна купона рано, тъй като имаше уговорка за друга среща. „Инцидентът“ станал, след като младежът си бе тръгнал. Алкохолно натравяне в комбинация с хронично заболяване довели до инфаркт. Линейката пристигнала и откарала момичето в болницата прекалено късно. Каваминами отиде на погребението.

Чиори живееше в град 0. с дядо си — баща на майка ѝ. Церемонията се проведе там. Опечаленият обаче не се казваше Сейджи, а носеше много по-старо, традиционно име. Освен това не ставаше дума за баща ѝ, а за дядо ѝ. Сега, като се замисли, не си спомни бащата изобщо да е присъствал на церемонията.

Но защо някой, представящ се за баща ѝ, ще му изпраща такова писмо? Каваминами не познаваше този човек и никога не бе говорил с него.

В писмото си „Сейджи“ твърдеше, че Чиори е била убита. Умряла заради алкохола, който я бяха накарали да пие на онова парти. Каваминами разбираше горкия човек, в неговите очи тя беше жертва. Но защо пишеше това почти година след смъртта ѝ?

Изведнъж лицето му замръзна в гримаса. Накамура Сейджи… аха! Нещо изникна в паметта му.

Младежът скочи, изтича при железния шкаф до стената и извади няколко папки. Те бяха пълни с интересни изрезки от вестници, събирани с години.

„Мисля, че беше около септември…“

След известно търсене откри въпросната статия: „Синята къща на остров Цуноджима в пламъци. Мистериозно четворно убийство“.

Каваминами седна на пода, разлисти папката и потупа с пръст по заглавието.

Обвинение от мъртъв човек?

*

— Извинете, това домът на семейство Хигаши ли е? Казвам се Каваминами от университета К. Може ли да говоря с Хаджиме?

— Каваминами ли казахте? — попита жената, вероятно майка на Хаджиме. — Хаджиме замина тази сутрин с приятели от Клуба.

— Клуба на писателите на детективски романи ли имате предвид?

— Да. Каза, че отиват на някакъв пуст остров.

— На пуст остров ли? Случайно да знаете името на острова?

— Мисля, че беше Цуноджима. Близо до град С.

— Цуноджима…

Дъхът на Каваминами секна. Младежът стисна слушалката с две ръце.

— Случайно да знаете дали тези дни е получавал писмо?

— Писмо ли?

— Писмо от някой си Накамура Сейджи.

— Не знам…

Тя се поколеба, но доловила тревогата в гласа му, помоли го да почака и остави слушалката за момент. До ушите му достигна музика. Някой свиреше на орган. След малко жената се върна и заговори разтревожено:

— Да, има такова писмо. Нещо нередно ли се случва?

— Наистина ли го е получил?

— Да.

Изведнъж силите го напуснаха. Раменете му увиснаха. Не знаеше как да продължи.

— Добре… Благодаря ви, госпожо, не се безпокойте. Извинявам се, че ви изгубих времето.

Каваминами сложи слушалката на вилката и се облегна на стената. Сградата беше стара и дъските ѝ скърцаха под натиск. През неуплътнения прозорец се чуваше бръмченето на старата пералня.

„И Хигаши е получил писмо от Накамура Сейджи.“

Каваминами примигна няколко пъти със зачервените си от недоспиване очи.

„Дали не е някаква лоша шега?“

Погледна списъка с членовете на Клуба, отбеляза гостите на злополучното парти и започна да им звъни. Ваканцията обаче бе опразнила студентските квартири, всички бяха заминали по родните си градове и села и младежът не успя да получи отговор на въпроса си. Докато набираше номерата обаче, му се стори странно, че присъствалите на катастрофалния купон бяха заминали на екскурзия. Да не говорим, че от безбройните места в страната бяха избрали точно остров Цуноджима, където се бе случило онова нещастие. Съвпадение?

След кратък размисъл отново взе списъка и намери телефона на Накамура Чиори.

2.

Град О. се намираше на трийсет минути път с автобус и още четиридесет и пет с влак от град С., откъдето членовете на Клуба бяха тръгнали за Цуноджима. Разстоянието между градовете беше по-малко от четиридесет километра по въздух.

Четири спирки след град 0. Каваминами слезе от влака за Камегава и трескаво закрачи по пътя към планината.

Беше се обадил на дядото на Накамура Чиори. Отговори му дружелюбна жена на средна възраст, вероятно прислужница, на която се представи като приятел на Чиори от университета. Беше му неловко веднага да започне с въпросите, но с малко такт и търпение успя да получи потвърждение, че Накамура Сейджи — същият от трагедията на остров Цуноджима — е баща на Чиори. Освен това се сдоби с адреса на Накамура Коджиро, по-малкия брат на Сейджи. Бе разбрал за съществуването му от статиите за пожара във вестниците и реши, че може да научи нещо от него.

Коджиро живееше в Бепу, близо до Канава, работеше като учител в местната гимназия и понеже беше пролетна ваканция, вероятно щеше да го завари у дома[10].

Семейният дом на Каваминами също се намираше в Бепу. „Лесно ще намеря адреса“, помисли си той с нарастващо любопитство и веднага реши да отиде при Коджиро, като дори не му хрумна да се обади предварително.

Остров Канава е известен с това, че на негова територия се намират повечето от осемте горещи минерални извора на Бепу. Младежът веднага видя носещите се към ясното небе бели стълбчета пара, които се виеха над редицата с къщи и канавките по пътищата. Наляво се издигаха тъмните склонове на планината Цуруми.

Каваминами остави зад гърба си малкия търговски център и улиците бързо утихнаха. Кварталът беше пълен с кръчмички, хотелчета и вили под наем. Местните ги отдаваха на посетителите, които идваха да се лекуват тук. Прислужницата му бе казала точния адрес и младежът успя да го намери безпрепятствено,

Едноетажната къща, пред която застана, беше хубава. Жълти глухарчета, бели полски цветя и една дюля от другата страна на ниската ограда вече обличаха пролетните си премени.

Каваминами влезе през остъклената порта и тръгна по каменните стъпала, прекосяващи градината. Застана на прага, пое си дълбоко въздух и натисна звънеца. Миг по-късно от другия край на къщата се разнесе мелодичен баритон:

— Кой е?

Появилият се мъж ни най-малко не пасваше на традиционната японска къща. Беше облечен с бяла, широко разтворена около врата риза, кафява жилетка и сиви панталони. Косата му бе сресана назад и по нея вече се забелязваха бели кичури.

— Извинете, вие ли сте Накамура Коджиро?

— Да.

— Казвам се Каваминами. С Накамура Чиори бяхме в един клуб. Извинете, че идвам така изневиделица, но…

Лицето на Коджиро омекна зад роговите рамки на очилата му.

— Член на Клуба на писателите на детективски романи от университета… И сте тук, защото?

— Днес получих странно писмо.

Коджиро пое плика от протегнатата му ръка и след като прочете внимателно редицата от букви, изписващи името на подателя, вдигна вежди и се вгледа в посетителя.

— Моля ви, влезте, ако обичате. Един приятел ми е на гости, но това не бива да ви притеснява. Понеже живея сам, не разчитайте на обилна почерпка.

*

Домакинът го въведе в помещение, разположено в задната част на къщата. То предтавляваше две съединени стаи с размери около шест татами[11], които образуваха просторна всекидневна във формата на обърнато Г, застлана с общо дванайсет татами. Хартиените плъзгащи се врати, първоначално отделяли едното помещение от другото, сега бяха преместени и на тяхно място се бе появила новата стая. Предната ѝ част беше пригодена за гостна, а тъмнозеленият диван върху килим в същия цвят обособяваше уютен кът за разговори. Задната част пък гледаше вдясно към градината и служеше за кабинет. Каваминами зърна няколко високи от пода до тавана библиотечни шкафа и голямо бюро. Навсякъде беше толкова чисто и подредено — човек трудно можеше да предположи, че в къщата живее самотен мъж.

— Шимада, имаме гост.

Приятелят на Коджиро, към когото бяха отправени думите, седеше на люлеещ се ратанов стол в предната част на помещението.

— Това е Каваминами от Клуба на писателите на детективски романи към университета К. А това е приятелят ми, Шимада Кийоши.

— Детективски романи? — заинтригува се Шимада и понечи да стане, но люлеещият се стол препъна краката му и мъжът отново падна в него с тих стон.

— Всъщност напуснах Клуба миналата година.

— Хм. — Шимада разтри краката си с болезнена гримаса и каза: — Много ми се ще да знам какво ви води при стария Ко.

— Това — намеси се Коджиро и показа на приятеля си писмото, което му бе дал Каваминами. Шимада видя името на подателя, забрави за болката в краката си и изгледа младежа с любопитство.

— Ще ми разрешите ли да го прочета?

— Разбира се.

— Ако трябва да бъда честен, и аз получих такова писмо — обади се домакинът.

— Какво!?

Коджиро се отби в кабинета си, взе един плик от червеникавия плот на бюрото, върна се при тях и го подаде на Каваминами.

Младежът обстойно изследва лицето и гърба на плика. Хартията и клеймото бяха идентични с тези на неговото писмо. Същите набрани на компютър букви изписваха името на подателя — „Накамура Сейджи“.

— Може ли да погледна вътре?

Коджиро кимна мълчаливо.

Чиори беше убита.

Това беше всичко. Текстът беше различен, но отново напечатан на компютър и принтиран на лист Б5.

Втренчил поглед в писмото, Каваминами изгуби дар слово. Загадъчно съобщение от мъртвец. Вече бе предположил, че всички, присъствали на онова фатално парти, са получили такива, но не можеше да си обясни съобщението, изпратено до Накамура Коджиро.

— Какво може да означава?

— Нямам представа — отвърна Коджиро. — Шокиран съм не по-малко от вас. Тъкмо казвах на Шимада, че сигурно е безвкусна шега и че някои хора имат прекалено много свободно време, и в същия момент се появихте вие.

— Не съм само аз. Мисля, че всички членове на ръководството на Клуба са получили подобни писма.

— Виж ти.

— Господин Коджиро, възможно ли е този Накамура Сейджи — простете, вашият брат — още да е жив?

— В никакъв случай — поклати глава Коджиро. — Всеизвестно е, че брат ми почина миналата есен. Лично трябваше да идентифицирам тялото. Беше ужасно… Извинете, не ми се говори за това.

— Можем ли тогава да приемем тези писма за шега?

— Неспособен съм да измисля друго обяснение. Брат ми умря преди шест месеца. Това е самата истина, а аз не вярвам в призраци.

— Какво мислите за съдържанието на писмото?

— То е…

Лицето на Коджиро доби тревожен израз.

— Знам какво се случи с Чиори, но останах с впечатление, че е просто злощастен инцидент. Тя беше моята малка племенница и чувствах, че ни е отнета несправедливо, но не мога да ви виня за трагедията. Да използват името на брат ми и да ни изпращат такива извратени писма само заради шегата… не мога да го простя. Наистина ли някой би си позволил подобни номера?

Каваминами не беше особено убеден. Кимна неопределено и крадешком погледна към Шимада, който седеше на люлеещия се стол, подпрял лакът на кръстосаните си колене. Незнайно защо, мъжът го наблюдаваше с блеснал поглед, сякаш всичко това го забавляваше.

— Между другото — каза младежът и върна писмото на Коджиро, — знаете ли, че част от членовете на Клуба в момента са на остров Цуноджима?

— Не — отвърна видимо незаинтересуваният Коджиро. — След смъртта на брат ми наследих острова и имението, но миналия месец ги продадох на един брокер на недвижими имоти в град С. Той доста смъкна цената, но така или иначе не възнамерявах да стъпя повече там. Нямам представа какво ще правят с острова след всичко, което се случи.

3.

През онзи ден Коджиро имаше много задачи и Каваминами трябваше да си тръгне. Преди да напусне стаята, попита за пълните с книги лавици, кои то бяха привлекли вниманието му. Коджиро обясни, че наред с преподавателската си дейност в местната гимназия пише труд върху будизма. Със свенлива усмивка каза, че работи върху „пустотата в сърцето“ в ранния Махаяна будизъм[12].

— Пустотата на сърцето? — погледна го въпросително обърканият Каваминами.

Шимада се изправи от люлеещия се стол и заговори:

— Сигурен съм, че сте чували за „Сутра за сърцето“[13]? Основната идея там е, че „формата е пустота и пустотата е форма“. Ко изследва значението на термина „пустота“. — Мъжът се приближи към Каваминами със скоклива походка, върна му писмото, което старателно бе прочел, и попита. — Как се пише фамилното ви име, Каваминами?

— Със символа за „река“, когато искате да напишете „Жълтата река“, комбиниран със знака за „юг“.

— Аха, значи „кава“ и „минами“. Прекрасно име. Аз също ще те оставя, Ко. Ако искате, можем да тръгнем заедно, Каваминами.

*

Двамата напуснаха дома на Коджиро и поеха по безлюдната улица. Шимада сплете пръсти и протегна ръце над главата си. С черния суитшърт изглеждаше по-слаб и висок, отколкото всъщност беше.

— „Конан“. Да, наистина прекрасно име — каза той, като използва алтернативния прочит на знаците за „кава“ и „минами“, според който името Каваминами ставаше Конан[14]. — Така и не разбрах защо сте напуснали Клуба. Нека се опитам да позная — възгледите ви не съвпадаха?

— Познахте.

— Виждам го по лицето ви — усмихна се Шимада. — Значи причината не е била загубата на интерес към криминалната литература?

— Продължавам да чета детективски романи с интерес.

— Чудесно. Аз също ги предпочитам пред будистките текстове. Няма друго толкова ясно и логично четиво като криминалния роман. Е, Конан, какво ще кажете да отидем да пийнем по нещо?

— С удоволствие — засмя се Каваминами.

Пътят се спускаше надолу. Нежният ветрец в лицата им носеше духа на пролетта.

— Знаете ли, Конан, вие сте много интересен човек.

— Аз ли?

— Извървяхте целия път дотук заради някакво си писмо, което може да се окаже най-банална шега.

— Не беше чак толкова дълъг.

— Хм. В интерес на истината, на ваше място бих направил същото. Но аз имам много свободно време. — Шимада пъхна ръце в джобовете на черните си дънки и се усмихна. — Какво ще кажете? Мислите ли, че е шега?

— Господин Коджиро смята, че е точно така, но на мен не ми се връзва — отвърна Каваминами. — Естествено, не казвам, че писмата са изпратени от призрак, но някой използва името на мъртвия. Цялата работа изисква твърде много усилия, че да се окаже елементарна шега.

— Какви усилия имате предвид?

— Писмата например са написани на компютър. Да си направиш труда, само за да се посмееш е…

— Ами ако авторът просто работи често на компютър? През последните години станаха много популярни. Ко също има един в дома си. Купи го наскоро, но вече се справя отлично.

— Наистина станаха популярни. Някои от приятелите ми също имат. В университета пък сложиха по един във всяка зала и студентите могат да ги използват, когато пожелаят. Въпреки това смятам, че не е толкова разпространено да пишеш писмата си на компютър.

— Вярно е.

— С компютър е по-лесно, не си изморяваш китката, но защо ще избягваш писането на ръка, ако просто погаждаш номер? Погледнете и текста. Само едно изречение. Не мислите ли, че е твърде кратък? Ако искаш да изплашиш човека, ще се постараеш повече. Писмото до господин Коджиро беше също толкова лаконично. Няма как да не заподозра, че се случва нещо значимо.

— Търсите по-дълбок смисъл, а?

Двамата стигнаха края на склона и застанаха на площадката над морето. По блестящите от слънцето води кръстосваха лодки с всякакви размери.

— Ето там — посочи Шимада. — Да седнем в онова ресторантче. Идвал съм и знам, че е добро.

Каваминами проследи пръста на Шимада. От другата страна на пътя се виждаше червен покрив с дървен ветропоказател. Пред ресторантчето с калиграфски почерк бе написано „Мама гъска“ и младежът не успя да сдържи усмивката си.

4.

Седнаха един срещу друг на маса близо до прозореца и Каваминами огледа отблизо мъжа, с когото току-що се бе запознал.

По негова преценка беше на около трийсет… или малко повече. Бузите му изглеждаха хлътнали заради дългата до ушите мека коса. Каваминами беше висок и слаб, но Шимада го изненада с върлинестата си фигура. Смуглото му лице бе украсено с дълъг и гърбав нос, а отпуснатите клепачи закриваха наполовина очите му.

На пръв поглед повечето хора щяха да го намерят за малко странен. Имаше вид на мрачен и раздразнителен човек, но несъответствието между външността и поведението му работеше в негова полза и Каваминами усети, че по някакъв начин го чувства близък.

Часът вече минаваше четири и половина следобед. Младежът осъзна, че от сутринта не е слагал нищо в устата си, затова си поръча пица и кафе. После се загледа през големия прозорец към синьото море, оформило огромна дъга от другата страна на Национален път № 10. Това беше заливът Бепу. Ресторантът беше малък, уютен и пълен със студенти — от онези, на които човек очаква да се натъкне в покрайнините. Картините и саморъчно направените кукли по стените вероятно бяха дело на собственика.

— Нека да продължим разговора си, Конан — рече Шимада и си наля чай „Ърл Грей“ от каничката, която тъкмо бе пристигнала.

— За писмата ли?

— Да, разбира се.

— Вече ви казах какво мисля… Възразявате ли, ако запаля?

— Ни най-малко.

— Благодаря.

Каваминами запуши цигарата си и димът опари очите му.

— Както споменах, не мисля, че е шега. Но ако ме питате какво е, не разполагам с отговор. Честно казано, не намирам никаква причина някой да го прави. Но…

— Но?

— Имам предположение.

— Може ли да го чуя?

— Добре… Ако погледнем изпратеното до мен писмо и се опитаме да го разчетем, аз лично откривам три послания. Първо, то съдържа обвинение: „Чиори беше убита“. Второто послание е следствие на първото: тя е убита и аз ви мразя за това, ще ви отмъстя, защото вие я убихте. Вече имаме заплаха. Името Накамура Сейджи подкрепя това твърдение, защото той е човекът, който има най-сериозна причина да осъжда и да търси възмездие.

— Разбирам. А какво е третото послание?

— За да го разчетем, трябва да погледнем писмото от различен ъгъл. Да потърсим скрития замисъл зад изпращането му.

— Скритият замисъл?

— Да. Защо адресатът използва името на вече починал човек? В първия момент може да те ужаси, но днес никой млад човек няма да повярва, че отговаря на личността на подателя. Можете ли да си представите призрак на компютър? По-скоро ми се струва заобиколен начин да ни накара да се разровим из фактите около инцидента на остров Цуноджима преди година. Ще ме оборите ли?

— Не, напротив. Много интересно. — Очите на Шимада блеснаха от удоволствие и той посегна към чашата си. — Наистина, много интересно. Друг поглед върху събитията на Цуноджима. И аз си мислех, че случаят трябва да се разследва по-обстойно. Какво знаете за него?

— Само онова, което пишеше във вестниците.

— Нека ви кажа какво знам аз.

— Слушам ви.

— Предполагам, че сте запознат с основното. Трагедията се разиграва миналата година през септември. Местопрестъпление: така наречената Синя къща на остров Цуноджима. Четирите жертви са Накамура Сейджи, съпругата му Кадзуе и семейството, което е поддържало дома им. Градинарят изчезва. Пожарът, разгорял се след убийството, унищожава къщата. Извършителят не е заловен.

— Мисля, че полицията е заподозряна градинаря.

— Да, но липсват неопровержими доказателства. Според мен са го обявили за виновен просто защото е избягал. А сега подробностите… — Шимада сниши глас. — Първо трябва да ви разкажа малко повече за собственика на имота, Накамура Сейджи. Той беше три години по-възрастен от Ко и по времето на смъртта си бе на четиридесет и шест. Вече се бе пенсионирал, но се славеше като гениален архитект, високо ценен от колегите си. Накамура Сейджи е първото дете на семейство Накамура — уважавани жители на Уса в префектура Оита. Ко ми е разказвал, че след като завършил гимназия, Сейджи се преместил в Токио. Спечелил първа награда за проект по архитектура от университета Т. и привлякъл вниманието на всички светила в сферата. След дипломирането му неговият професор настоял Сейджи да поеме преподавателска дейност в университета, но внезапната смърт на баща му наложила спешното му прибиране у дома. Накамура оставил на семейството си огромно богатство. След като разделил наследството с брат си, Сейджи решил да построи къща по свой дизайн на остров Цуноджима и практически се преместил да живее там. Двамата със съпругата му Кадзуе — моминското ѝ име е Ханабуса — били приятели още от детството си в Уса. Говори се, че бракът им бил предварително договорен от родителите им. Оженили се горе — долу по времето, когато Сейджи заминал за Цуноджима.

— Проектирал ли е някакви сгради след това?

— Няколко, но Коджи твърди, че е работил почти изцяло за удоволствие. Поемал ангажименти, които пряко го интересували, само когато му се занимавало. Имал странна склонност към нетрадиционни постройки. Те, на свой ред, били търсени от хора с екстравагантен вкус. Много клиенти от цялата страна идвали на острова, но през последните десет години Сейджи отказвал всички поръчки и рядко напускал дома си.

— Ама че чешит.

— Ко също е малко особен… нали разбрахте, че изучава будизма като хоби? Дори и той обаче признава, че брат му е извън класацията. Бях останал с впечатление, че двамата не се разбират много добре. Семейство Китамура също живеели в Синята къща. Съпругът извършвал различни дейности около поддръжката на имението и карал моторната лодка, която свързвала острова със сушата. Съпругата му готвела, чистела и подреждала. Сега за градинаря. Името му е Йошикава Сейчи и е от Аджими. Идвал веднъж в месеца и оставал няколко дни. Случило се така, че пристигнал на острова три дни преди пожара. С това представянето на основните действащи лица от моя страна приключва. Дойде моментът да поговорим за обстоятелствата около онази нощ. Полицията открила общо четири тела. Били обгорели като въглен от пожара, затова имало проблеми с разпознаването им. В крайна сметка установили следните факти. Семейство Китамура загинали в спалнята си с разбити глави. Оръжието на убийството най-вероятно е брадвата, намерена в същата стая. По телата и на двете жертви има следи от връзване с въже. Приблизителната дата на смъртта е 19 септември следобед — денят преди пожара. Накамура Кадзуе е удушена в леглото си с някакъв вид въже. Липсва лявата ръка от китката надолу. Отрязана е преди смъртта ѝ и все още не е намерена. Приблизителното време на смъртта е някъде между 17 и 18 септември. Накамура Сейджи е залят с бензин и изгорен в същата стая, където е убита съпругата му. В тялото му, както и в телата на другите три жертви, е открита голяма доза приспивателни. Приблизителното време на смъртта е рано сутринта на 20 септември, когато избухва пожарът. Смята се, че пожарът е започнал от кухнята. Убиецът е напоил цялата къща с бензин, преди да го запали там. Вече знаете, че полицията изгражда теорията си върху изчезването на градинаря и приема, че той е убиецът. Някои моменти обаче остават неизяснени. Например проблемът с лявата ръка на Кадзуе. Какъв е мотивът на Йошикава да я отреже и да я вземе със себе си? Проблем представлява и пътят му за бягство. Единствената лодка, с която човек може да се придвижи към сушата, още е била в залива. Не вярвам, че е бил способен да убие четирима души, след което да се хвърли в морето и да доплува до сушата в края на септември. Разбира се, полицията също проучва възможността извършителят да е външен човек, но колкото повече разследват, толкова по-неправдоподобна изглежда тази теория на фона на откритите улики. В общи линии, случаят приключва с версия, базирана на убеждението, че убиецът е Йошикава… Имате ли нещо против да изям и вашата порция?

— Какво… О, не, разбира се.

Кафето и пицата на Каваминами бяха донесени по време на разказа на Шимада. Младежът не ги беше докоснал, но не просто от учтивост. Бе толкова завладян от чутото, че забрави да яде.

— Сега за мотивите. Според полицията са два. Първият е, че градинарят е искал парите на Сейджи, тоест става дума за обир. Другият е, че е изпитвал чувства към Кадзуе. Може да са имали тайна връзка. Не е изключено да са важали и двата мотива. Йошикава е дал приспивателни на всички, после извършил престъплението. Завързал Кадзуе, направил същото и със Сейджи, след което го заключил в друга стая. После отвел Кадзуе в спалнята и задоволил страстите си. Тя е първата му жертва, убита един или два дни преди останалите. Няма доказателства, но се смята, че е изнасилил Кадзуе след смъртта ѝ. Следващите жертви са семейство Китамура. Вероятно са били в безсъзнание заради приспивателните. Последен е останал Сейджи. Йошикава го залял с бензин в съня му, после запалил горивото в кухнята.

— Но, господин Шимада, защо убиецът е държал Сейджи жив толкова време? — попита Каваминами и погледна към изстиналото си кафе. — Същото е и при семейство Китамура. Ако от самото начало е планирал да ги убие, не е ли било по-безопасно да приключи с тях още в самото начало?

— Може да не го е планирал. Възможно е да се е изплашил, след като е убил Кадзуе. Фактът, че е оставил Сейджи за най-накрая, говори в полза на мотива за обир.

— Защо?

— Заради уменията на Сейджи като архитект.

— Като архитект?

— Да. Вече ви обясних, че Сейджи беше странен човек. В сградите му витае някаква нездрава екзалтация, вложен е по детски игрив замисъл. Така е при Синята къща, така е и при Декагона, строен малко по-късно. И двете са пример за необичайния му вкус и доказателство за любовта му към ефектните трикове.

— Например?

— Мога само да предполагам за точния им брой, но изгорялата къща е била пълна с тайни стаи, тунели и подземни помещения. Накамура Сейджи е бил единственият, запознат с разположението им.

— Значи, ако някой е искал парите му, е трябвало да изтръгне информацията от него самия.

— Да. Може би затова градинарят не го е убил веднага.

Шимада замълча за момент и подпря лакът на масата.

— Това е всичко, което се знае за случая и разследването. Полицията все още търси Йошикава, но не ми се вярва да го открият. Имате ли въпроси, драги ми Конан?

— Нека да помисля.

Каваминами изпи наведнъж последните капки кафе и се замисли. Предвид разказа на Шимада, следваната от полиция линия изглеждаше правилна. Тя обаче се основаваше изцяло на догадки относно обстоятелствата. С други думи, нищо повече от опит да се намери смисъл в обърканата ситуация. Най-голямата трудност произтичаше от факта, че Синята къща бе изгоряла до основи. Местопрестъплението съдържаше много по-малко улики от обикновено, а и нямаше жив свидетел, който би могъл да разкрие какво точно се е случило по време на инцидента и преди това.

— Изглеждате толкова сериозен, Конан — обади се Шимада и облиза устни. — Сега е мой ред да ви задам въпрос, но той не е пряко свързан със случая „Цуноджима“.

— Слушам ви?

— Искам да ви попитам за момичето, Чиори. Коджи ми беше казвал, че има племенница и че тя живее при родителите на Кадзуе, защото училището ѝ е наблизо. Чух също, че миналата година е загинала при нещастен случай, но не знам никакви подробности. Каква личност беше Накамура Чиори?

По лицето на Каваминами премина сянка на тъга.

— Беше кротка, не от онези, които търсят вниманието на околните. Винаги беше обгърната от някаква тъжна аура. Не бяхме много близки, дори не сме разговаряли кой знае колко, но тя се отнасяше много мило с другите. С удоволствие помагаше при организацията на сбирки, партита и други подобни.

— Как загина?

— Случи се през януари миналата година, на следновогодишното парти на Клуба. Умря от алкохолно натравяне.

Докато разказваше миналите събития, очите на Каваминами несъзнателно се отклониха към прозореца.

— Обикновено Чиори си тръгваше от партитата още след първата чашка, но онази вечер са настояли да остане. Държали са се доста гадно с нея. Всички знаехме, че не е добре със здравето, но другите сякаш са забравили и са я накарали да пие прекалено много…

— „Накарали“? Те?

— Да. Аз също отидох на купона, но имах работа и си тръгнах по-рано заедно с един мой приятел, Морису. Трагедията се е случила след това. Не… — Каваминами пъхна ръка в джоба си и докосна писмото. — Наистина не беше инцидент. Може би е вярно, че сме я убили с нашата безцеремонност.

Каваминами се чувстваше отговорен за смъртта на Чиори. Ако не си беше заминал, навярно щеше да възпре другите да я напият.

— Свободен ли сте тази вечер? — попита ненадейно Шимада, сякаш прочел мрачните мисли на Каваминами, и се усмихна. — Какво ще кажете да хапнем и пийнем по нещо?

— Но…

— Аз черпя, но в замяна искам да си поговорим за криминална литература За жалост, нямам много приятели, с които мога да обсъждам темата Моля ви, направете ми тази услуга?

— С удоволствие.

— Добре, тогава да отидем в град О.

— Но, господин Шимада…

— Да?

— Досега нямах възможност да ви попитам как се запознахте с господин Коджиро?

— Ах, да. Ко следваше в университета една година преди мен.

— Състуденти? Значи и вие изучавате будизъм?

— В известен смисъл, да — смутено почеса носа си Шимада. — Родителите ми държат будистки храм близо до град 0.

— Нима сте будистки свещеник?

— Аз съм най-малкият от тримата им синове и дори на тази възраст още се шляя насам — натам, така че надали бих могъл да върша подобна работа. Баща ми минава шейсетте, но все още кипи от енергия. Единственият повод да изрецитирам някоя сутра за мъртвите е, когато някой умре в детективските романи, които чета с удоволствие — каза Шимада и сключи ръце пред гърдите си.

5.

Дъщеря ми Чиори беше убита от всички вас.

Морису Кийоичи отново взе писмото от ниската масичка със стъклен плот и въздъхна. Седнал на пода с подпрян о таблата на леглото гръб, той отпусна уморените си нозе върху дебелия сив килим.

„Дъщеря ми Чиори беше убита от всички вас“, прочете още веднъж равните, написани на компютър букви. Мислите му полетяха назад към миналото.

Клубът бе организирал следновогодишно парти през януари, Морису и приятелят му, Каваминами Такааки, си бяха тръгнали рано. Нещастието с Чиори се бе случило след това.

Името на подателя, посочено на гърба на плика, беше Накамура Сейджи. Човек, умрял преди шест месеца на остров Цуноджима. Морису не го познаваше и никога не го бе виждал.

Стаята на Морису се намираше на петия етаж в блок с едностайни апартаменти на „Тацуми Хайтс“, близо до главната улица, пристанището и гарата на град О. Младежът върна писмото в плика, поклати глава и се пресегна към масата, за да вземе една от своите „Севън Старс“. Напоследък не му се услаждаха както преди, но жаждата за никотин беше все така силна.

„Какво ли прави компанията на Цуноджима в този момент?“, мина му през ума. Огледа чистата и подредена стая. До стената стоеше триножник с недовършена картина. Тъкмо бе започнал да нанася маслото върху направената с въглен скица. В центъра на платното имаше три каменни статуи на Буда, загледани във времето, сред дървета и храсти в бледи цветове. Морису бе открил статуите на полуостров Кунидзаки, докато обикаляше из планинските му хълмове.

Димът подразни гърлото му, задави го и младежът хвърли цигарата, от която бе дръпнал веднъж или два пъти, в пълния с вода пепелник. Изведнъж го обхвана лошо предчувствие. Сякаш всеки момент щеше да се сучи нещо ужасно.

Телефонът иззвъня.

Морису погледна часовника. Наближаваше полунощ.

„Само един човек може да ми звъни по това време.“ Изчака няколко секунди и вдигна слушалката.

— Там ли си, Морису?

Както и очакваше, беше познатият глас на Каваминами.

Заля го вълна на облекчение.

— Здравей, Дойл.

— Казах ти да не ме наричаш така. Следобед се опитах да се свържа с теб.

— Ходих с мотора до Кунидзаки.

— Кунидзаки ли?

— Да. Нали ти казах, че рисувам там?

— О, да. Между другото, днес да си получавал някакво странно писмо?

— От Накамура Сейджи ли? Да. Преди около двайсет минути те търсих да те питам за същото.

— Значи си го получил?

— Да. Къде си сега? Можеш ли да наминеш насам?

— Затова ти се обадих. Намирам се близо до вас. Искам да поговорим за тези писма. Трябва ми твоето мнение.

— Нямам кой знае какво мнение…

— Две глави мислят по-добре от една, а три — още по-добре. Има ли проблем, ако доведа един приятел?

— Никакъв. Чакам ви.

*

— В първия момент си помислих, че някакъв човек с лош вкус си прави шега, макар да не виждам кое му е смешното — каза Морису, докато сравняваше двете писма, поставени едно до друго на масата. — Но там пише „всички вас“, затова заподозрях, че не съм единственият, който го е получил.

— Твоето, изглежда, е копие. Мисля, че оригиналът е пристигнал при мен. Двете писма са еднакви, само онова до Накамура Коджиро е малко по-различно.

— Накамура Коджиро ли? — намръщи се Морису. — Имаш предвид по-малкия брат на Накамура Сейджи?

— Да. В писмото му пише: „Чиори беше убита“. Днес отидох до Бепу да се срещна с него и там се запознах с господин Шимада.

Морису леко се поклони на мъжа, с когото току-що се бе срещнал. Каваминами и Шимада бяха пийнали по чашка, преди да дойдат, и тъмното лице на Шимада червенееше от изпития алкохол. Каваминами също доста се беше наквасил, защото дишаше неравномерно и очите му бяха кървясали.

— Чакай, обясни ми всичко от самото начало — рече той.

Каваминами се наведе напред и разказа набързо какво се бе случило през деня. Дъхът му вонеше на алкохол.

— Както винаги, любопитството те изгаря отвътре — подметна шеговито младежът.

След като изслуша историята, Морису се загледа с изумление в приятеля си.

— Значи от вчера не си мигвал?

— Сега като споменаваш, наистина не съм. Нали историята е много загадъчна? Кой е написал тези писма и защо? Някакви предположения?

Морису подпря ръка на челото си и затвори очи.

— Обвинение, заплаха и предложение да се преразгледа случаят „Цуноджима“. Да, мисля, че не е обикновена шега. Особено провокацията да разследваме четворното убийство на острова. Дразни ме, че ни притиска, но иначе е много интересно. Сигурно има скрита улика, което трябва да открием. Из…винете, господин Шимада?

Шимада дремеше, облегнат на стената, но гласът на Морису го събуди. Мъжът изви гръб и разтри лице като котка.

— Господин Шимада, имам въпрос към вас.

— А, да. Моля, говорете.

— Къде беше Накамура Коджиро, когато се е случила трагедията на острова?

— Питате ме има ли алиби? — По сънливото лице на Шимада се разля усмивка. — Разбирам. Право в целта. Кой би спечелил най-много от смъртта на Сейджи и Кадзуе? Ко, разбира се.

— Да. Съжалявам, че трябва да го кажа, но мисля, че първият заподозрян трябва да бъде господин Коджиро.

— Полицаите не са глупави, драги ми Морису. Излишно е да споменавам, че веднага провериха алибито му. Колкото и да им беше мъчно, то се оказа непробиваемо.

— А именно?

— От вечерта на 19 септември до следващата сутрин Ко беше в компанията на вашия гост. Обади ми се и ме покани на питие — доста необичайно за него. Отидох в Бепу и двамата пийнахме малко повече, така че останах да преспя у тях. Бях там на сутринта, когато получи вестта за случилото се на острова.

— Както казахте, наистина непробиваемо алиби.

Шимада кимна.

— Бих искал да чуя повече за вашата теория, господин Морису.

— Добре. Още не е теория, току-що ми хрумна, но мисля, че има потенциал. Досега си мислех, че съм разбрал всичко за случая от вестниците.

— Да?

— Не мога да обясня защо, просто инстинкт. — След като ги предупреди, Морису продължи: — Мисля, че най-важното в случая е липсващата лява ръка на госпожа Кадзуе. Имам усещането, че ако намерим ръката, ще разберем всичко.

— Наистина, тази ръка…

Морису и Шимада погледнаха едновременно собствените си ръце и замълчаха.

— Между другото, Морису, знаеш ли, че голяма част от членовете на Клуба са на екскурзия на остров Цуноджима? — попита Каваминами.

— Да — усмихна се сухо Морису. — Аз също бях поканен, но отказах. Не проявявам интерес към такива страховити места.

— Знаеш ли кога ще се върнат?

— След една седмица.

— Цяла седмица? На палатки?

— Подготвиха се предварително. Ще отседнат в Декагона.

— Господин Коджиро сподели, че се е отървал от острова. Има нещо гнило в цялата работа. Заминаха за Острова на мъртвите тъкмо когато пристигна писмо от мъртвец.

— Може да е просто съвпадение.

— Вярваш ли в това?

— По-скоро не — отговори Морису и отново затвори очи — Но ако искаме да разчовъркаме тази мистерия, ще трябва да проверим дали и другите, присъствали на партито, освен Хигаши, са получили писма.

— Тук си прав.

— Ще се заемеш ли, Каваминами?

— Да. В пролетна ваканция сме и нямам какво друго да правя. Не мога да измисля нищо по-добро от това да се престоря на детектив.

— Тъкмо по твоята част. Какво ще кажеш да прегледаш подробностите около случая с четворното убийство на остров Цуноджима, докато се занимаваш с писмата?

— Какво точно да прегледам?

— Ами например да посетиш семейството на изчезналия градинар Йошикава?

— Но…

— Конан — намеси се Шимада, — това е много добра идея. Нали ти казах, че Йошикава Сейчи живееше в Аджими? Сигурен съм, че съпругата му не се е преместила. Тя също работеше за семейство Накамура на Цуноджима. На практика е единственият жив свидетел, който знае нещо за личния им живот. Заслужава си да се опита.

— Знаеш ли адреса ѝ?

— Не, но няма да ми отнеме много време да го намеря — засмя се Шимада и потупа хлътналата си буза. — Какво ще кажеш утре сутринта да провериш кой още е получил писмо, а следобед да отидем до Аджими с моята кола?

— Добре. А ти, Морису, ще дойдеш ли с нас?

— Бих искал, но съм зает. Не помниш ли, че рисувам? — посочи Морису платното на триножника.

— Статуите на Буда на Кунидзаки? Каза ми, че ги харесваш. Ще участваш ли в състезанието за художници?

— Не, не. Просто исках да завърша картината, преди да цъфнат дърветата. От два дни ходя всяка сутрин.

— Еха!

— А и не съм толкова общителен като теб. Наясно си, че не обичам да говоря с непознати. Защо обаче не дойдете утре вечер? Няма значение колко късно ще се върнете. Искам да съм в течение как се развиват нещата.

Умореният Морису се облегна на страничната табла на леглото и запали цигара, макар да знаеше, че няма да му е приятно.

— Позволете ми засега да поема ролята на „детектива в креслото“[15].

ТРЕТА ГЛАВА

ВТОРИ ДЕН НА ОСТРОВА

1.

Спа съвсем малко.

Към два сутринта всички се прибраха по стаите си. Тя си легна веднага, но не успя да се унесе и остана загледана в мрака. Чувстваше се напрегната. Денят ѝ бе върнал лошите спомени от миналата година. Угризенията завладяха съзнанието ѝ и се настаниха там през цялата нощ.

Елъри, Ван, По, Агата, Льору и Кар. Не че не ги харесваше. Всъщност чувстваше симпатия към всички тях, дори и към Кар. Този, когото не харесваше, също беше тук — самата тя.

Когато я обземеше депресията, Орци обикновено намираше спасение, като се затваряше в стаята в общежитието си. Трябваше да избяга в собствения си мъничък свят. Там можеше да си представя каквото си иска и да се потопи във фантазиите. Беше сред приятели заедно с прекрасния си любим и хора, които я боготворяха каквото и да направеше.

Но…

Орци за първи път стъпваше на този остров, в тази къща, в тази стая. И макар да беше сама, нещо я човъркаше, не ѝ даваше покой. Мъчеше я съвестта. Знаеше, че ще стане така, не биваше да идва, но за нея това пътуване имаше специално значение.

Декагонът на остров Цуноджима… дали и другите бяха наясно?

Тя знаеше. Знаеше, че това е домът на момичето, загинало заради тяхната безотговорност.

Накамура Чиори беше единствената приятелка, която някога бе имала и пред която можеше да разтвори сърцето си без страх. Двете учеха в един факултет — бяха кандидатствали заедно, на същата възраст. В мига, когато се запознаха, Орци осъзна, че си приличат, и беше сигурна, че и Чиори го усеща. Двете се разбираха чудесно и често си ходеха на гости.

„Баща ми е странен, живее на остров, наречен Цуноджима“ — бе ѝ казала веднъж Чиори, като я предупреди, че не иска хората да го знаят.

Чиори умря и ето че сега се намираха на острова, където бе родена и където загинаха родителите ѝ.

„Не исках да ги безпокоя, а само да им засвидетелствам уважението си“, не спираше да си повтаря Орци. Не възнамеряваше да казва на другите. По-добре да знае само тя. Да скърби сама за смъртта на Чиори. Да се опита да донесе покой на духа ѝ.

Наистина ли трябваше да го прави? Не беше ли прекалено самонадеяно? Не беше ли проява на неуважение да дойде да се забавлява на това свято място?

След толкова много тревоги момичето най-после заспа. Имаше чувството, че сънува един след друг сънища, в които реалността и фантазията се редят в невъобразими съчетания. Всички сцени бяха от видяното днес на острова. Така и не успя да се наспи.

Процеждащата се през капаците мътна светлина я накара да отвори очи и да се огледа, но не можа да прецени дали още сънува, или вече е будна. Син килим на пода. Легло от лявата страна на прозореца. Вдясно от него бюро, скрин с чекмеджета и голямо огледало.

Орци бавно се надигна, стана от леглото и отвори прозореца. Кожата ѝ настръхна от утринния студ. Небето беше белезникаво, с леки облаци. До ушите ѝ достигна успокояващият плисък на вълните.

Погледна часовника до възглавницата си. Наближаваше осем. Най-после осъзна, че вече е сутрин. Затвори прозореца и се облече.

Черна пола, бяла блуза и отгоре кариран пуловер в бордо. Както винаги, хвърли само един бърз поглед към огледалото. Не обичаше да се взира в образа си. После извади тоалетната си чантичка и излезе от стаята.

Изглежда, още никой от другите не се бе събудил. В десетоъгълната зала цареше абсолютна тишина, сякаш вчерашното вълнение бе само сън.

Но после…

Върху масата в средата на помещението Орци забеляза нещо, което снощи не беше там. Светлината, струяща от десетоъгълния прозорец на тавана, се отрази в него и я заслепи за момент. Объркана, младата жена бавно тръгна към масата. Щом разбра какво лежи отгоре ѝ, ахна и се закова на място.

Какво е това?

Посегна към масата, но светкавично отдръпна ръката си.

След първия момент на шок забрави за сутрешния си тоалет и изтича към стаята на Агата.

2.

Първата жертва

Втората жертва

Третата жертва

Четвъртата жертва

Последната жертва

Детективът

Убиецът

На масата бяха поставени седем млечнобели пластмасови табелки, широки петнайсет и дълги пет сантиметра. На всяка от тях имаше надпис с червени букви.

— Що за шега? — примигна удивено Елъри, но след миг устните му се извиха в усмивка.

Само момичетата бяха облечени. Петте момчета едва успяха да навлекат нещо върху пижамите си и още изглеждаха неадекватни. Агата току-що ги бе събудила.

— Голяма шега, няма що. Кой го измисли? — попита Елъри и огледа присъстващите.

— Не си ли ти, Елъри?

— Не, Кар. Вероятно е Льору. Или Агата.

— Не съм аз.

— И аз не съм.

Агата се обърна към Ван.

— Нали не си ти, Ван?

— Нищо не знам за това — отвърна той, разтривайки подутите си очи.

— Ти ли откри табелите, Агата?

— Не, Орци ги намери. Но, предполагам, никой не вярва, че тя е виновна.

— Не съм аз — каза Орци и погледна встрани, сякаш се готвеше да избяга. Всички отправиха очи към последния влязъл човек. Брадатото лице на По се смръщи.

— Уверявам ви, че и аз не знам нищо по въпрос.

— Тогава кой го е направил?

Елъри сви рамене.

— Разбирам, че някой е решил да си направи шега с нас, но не мислите ли, че е прекалено?

Никой не отговори. Седмината се спогледаха напрегнато.

— Елъри — намеси се По. — според мен човекът, който би могъл да спретне такъв недодялан майтап, си или ти, или Агата.

— Казах ви, че не съм аз.

— И аз не съм.

Салонът отново потъна в тишина и въпреки появата на първите утринни лъчи обстановката не беше приятна. Всеки притеснено търсеше знак от другите, чакаше някой да избухне в смях и да потвърди, че им е погодил номер.

Мина болезнено дълго време. Мълчанието се нарушаваше само от далечния шум на вълните.

— Кълна се, че не съм го направил — обади се Елъри и погледна сериозно приятелите си. — Няма ли най-после някой да си признае? Ще питам още веднъж. Ван?

— Не знам нищо за това.

— Агата?

— Вече ви казах, не съм аз.

— Кар?

— Нямам нищо общо.

— По?

— Не съм аз.

— Льору?

— Шегуваш ли се?

— Орци?

Орци поклати глава и погледна изплашено пред себе си.

Песента на морските вълни отново достигна до ушите им, отекна в къщата и засили тревогата на седмината умълчали се студенти.

— Добре тогава — поде Елъри и приглади падналия на челото му кичур. — Виновникът — нали мога да употребя тази дума — неминуемо е сред нас. Вземайки предвид, че никой не си признава, трябва да приемем, че един, а може би и няколко от тук присъстващите, има престъпни намерения.

— Какви „престъпни намерения“? — слиса се Агата.

— Откъде да знам. Някой крои нещо лошо — отсече направо Елъри.

— Не го увъртай, Елъри — изсумтя Кар. — Кажи си го директно. Това е смъртна закана.

— А ти не натискай спусъка — стрелна го с поглед Елъри и за всеобща изненада извиси глас: — Ще попитам още веднъж. Наистина ли никой няма да си признае?

Всички поклатиха глави, като междувременно се споглеждаха.

— Добре — каза Елъри, събра седемте табели от масата и седна на един от столовете около нея. — Нека да го обсъдим.

Младежът се усмихна накриво и изчака всички да намерят местата си около масата.

— Извинявай, Агата, би ли ни направила кафе?

— Разбира се — кимна Агата и отиде в кухнята.

Елъри се вгледа напрегнато в лицата на останалите петима, после сведе очи към табелите. Като че ли нямаха какво да кажат по въпроса.

След известно време Агата се появи с поднос и кафе за всеки. Елъри избра една от димящите десетоъгълни чаши и отпи.

— Така… — той пъхна ръце в джобовете на тъмнозелената си жилетка, която бе навлякъл върху пижамата, и се обърна към групата: — Ние седмината сме единствените хора на острова. Следователно онзи, който е оставил табелите, трябва да е сред нас. Няма как иначе. Всички обаче твърдим, че нямаме нищо общо. Това означава само едно — някой прикрива факта, че ги е оставил нарочно. Табелите очевидно са пластмасови. Буквите са изписани в така наречения готически стил с червен спрей, което, честно казано, не ни помага да разберем кой е извършителят.

— Този стил е толкова лесен, че всеки би могъл да го наподоби, нали, Елъри? — каза Льору. — Достатъчно е да има минимален опит с шрифтовете.

— Щом опираме до опита, значи Орци е главният заподозрян?

— Нямах това предвид…

— Единствената между нас, която я бива с шрифтовете и илюстрирането, е тя. Имаш ли какво да ни кажеш, Орци?

— Не съм аз.

— Съжалявам, но това не е достатъчно.

Орци покри зачервеното си лице с ръце и погледна нагоре.

— Човек може да си купи книга с форми за писане от всяка книжарница, да ги изреже и да ги оцвети със спрей.

— Точно така. Всеки с усет към рисуването. Тоест аз, По или Ван. — Елъри продължаваше да се усмихва, докато пиеше остатъка от кафето си.

— Какво можем да заключим за самите табели? — пресегна се Льору и взе едно от пластмасовите парчета. — Виждам, че ръбовете не са гладки.

— Явно са купени отнякъде. Оформени са така, че да паснат на пъзел или нещо от рода.

— Може ли да са вид подложки?

— Извършителят явно е посетил щанда „Направи си сам“ в местния супермаркет. Там предлагат пластмасови макети във всякакъв размер и цвят.

Елъри взе табелата от Льору и я нареди до другите като карти за играч.

— Нека засега ги оставим настрана — рече той, изправи се и отиде в кухнята. Очите на останалите го проследиха, сякаш ги бе завързал с невидима нишка.

През отворената двойна врата видяха как застава пред кухненския шкаф. Намери едно отворено чекмедже и сложи табелките вътре. После се върна при компанията и се прозя с грацията на сиамска котка.

— Боже мой, наистина изглеждаме глупаво — разтвори ръце той и се огледа от горе до долу. — Вече сме станали. Нека поне се облечем.

И изчезна в стаята си. Заедно с него си отиде и напрежението.

Чуха се няколко въздишки и постепенно всички се изправиха от столовете. Четирите момчета се отправиха към стаите си, а Агата и Орци влязоха заедно в спалнята на Aгата. Изнесоха се с предпазливи стъпки и преди да напуснат помещението, нямаше нито един, който да не хвърли скришом поглед към чекмеджето със седемте табелки.

Беше четвъртък, 27 март. Започваше вторият им ден на острова.

3.

Минаваше обяд. На масата никой не отвори дума за сутрешните събития. Видяха им се твърде зловещи, че да се шегуват, камо ли да водят неангажиращ разговор. От друга страна, ситуацията с табелките им се струваше прекалено нереалистична, за да се отнесат сериозно. Всички мислеха за съдържанието на онова чекмедже в кухнята и не спираха с опитите да прочетат мислите на сътрапезниците си, докато същевременно се държаха така, сякаш нищо не се е случило.

След като изядоха сандвичите, приготвени от Агата и Орци, младежите се разотидоха. Кар първи напусна салона — взе няколко книги и излезе навън, като потриваше току-що обръснатата си брадичка. По и Ван станаха заедно и отидоха в стаята на По.

*

— Хайде на работа — отекна дълбокият глас на По, докато младежът сядаше на пода.

Седемте стаи в къщата имаха еднакъв план. Насред синия килим в спалнята на По бяха пръснати парчета от пъзел, който тъкмо бе започнал да реди.

— Две хиляди парчета? Ще го довършиш ли, преди да си тръгнем?

Като лавираше между парченцата, Ван отиде в другия край на стаята и се настани на леглото. Иззад дългата брада на По се появи усмивка.

— Сам ще видиш. Ще го довърша, разбира се.

— Нали каза, че искаш да ходиш за риба? А и онзи разказ за списанието…

— Има достатъчно време за всичко. Първо трябва да намеря носа на този приятел.

Рамката на пъзела, широка почти колкото самия килим, вече беше наредена. До нея стоеше горният капак на кутията с илюстрацията на сглобения пъзел. По започна да прехвърля парченцата из ръцете си, загледан в илюстрацията — шест лисици, играещи на зелена поляна. Всъщност лисица — майка с пет лисичета. В този момент нослето на едно от тях занимаваше ума на По.

— Хм. Какво има, Ван? — попита загрижено той, щом забеляза, че главата на Ван клюма нещастно на една страна, а изнемощелите му ръце лежат върху коленете. — Не ти ли мина?

— Не още.

— Имам термометър в чантата. Защо не си измериш температурата? Легни, ако искаш.

— Благодаря.

Ван сложи термометъра под мишницата си и се отпусна назад. Погледна към По и потърка разсеяно челото си.

— Кажи какво мислиш.

— Хммм… а, ето къде било. Намерих го — възкликна По и взе едно малко парче от пъзела. — Така. Какво каза, Ван?

— Какво мислиш за онова, което се случи сутринта?

Ръката на По замръзна на половината път. Младежът вдигна глава от пъзела.

— За това…

— Мислиш ли, че е шега?

— Да.

— Тогава защо никой не си призна?

— Защото може да има продължение.

— Продължение ли?

— Да. Мисля, че играта още не е започнала.

Пръстите му изчезнаха в брадата и той лекичко подръпна няколко косъма.

— Поне така си мисля. Например тази вечер в кафето на някого от нас може да има сол вместо захар, следователно той ще бъде Първата жертва.

— Аха.

— Нашият „убиец“ ще извършва „убийствата“ едно след друго, като тайничко се подсмихва както при една голяма игра на убийства.

— Аха, игра на убийства.

— Може да звучи глупаво, но ми се струва по-правдоподобно от идеята за истински убийства. Нелепо е да треперим от страх, че между нас може да има психопат от плът и кръв.

— Така е. Все пак не сме герои от някакво криминале. В живота не стават убийства под път и над път. Сигурен съм, че ще излезеш прав. Но кой според теб стои зад всичко това?

— Ами най-вероятният шегобиец е Елъри, разбира се. Мисля, че неговата роля ще е тази на „детектива“.

— Сега като каза, помниш ли вчерашните му думи? „Кой ще ми излезе насреща?“ Предизвика ни. Може това да е отговорът на въпроса за нелепата шега.

— Не знам. Ако обаче е така, „убиецът“ трябва да е един от тримата, които бяхме там — аз, ти или Льору. Едва ли табелите са направени тук на острова?

— Така е. Виждам логиката. Трябва да има още един съучастник. Освен Елъри, другите хора, които могат да ни погодят такъв номер, са Льору и Агата. Представяш ли си да се озовем насред онзи сценарий, в който детективът е и убиецът?

— Доста се впечатлих как Елъри пое контрола над ситуацията тази сутрин.

— Хм. Какво стана с термометъра, Ван?

Ван седна в леглото и извади термометъра. Погледна го, намръщи се и го подаде на По.

— Наистина имаш температура — изплаши се По. — Устните ти са напукани. Боли ли те глава?

— Малко.

— Днес по-добре си почивай. Взе ли лекарство?

— Имам нещо за настинка.

— Ще свърши работа. Легни си рано тази вечер. Нали не искаш да се влоши?

— Както кажеш, докторе — рече Ван пресипнало. После отново полегна и се загледа невиждащо в тавана.

*

Агата и Орци оправиха масата и измиха съдовете, приготвиха чай и занесоха чашите в салона.

— Ох! Така ли ще я караме цели шест дни? Нямах представа, че да готвиш за седем души, изисква толкова работа — изпъшка Агата и уморено се облегна назад. — Кожата на ръцете ми се напука от препарата за съдове.

— Имам крем за ръце — откликна Орци.

— Аз също. Винаги си правя масаж на ръцете с малко крем.

— Имаш ръце на дама, Агата.

Агата се усмихна и свали шала от косата си. Орци ѝ върна усмивката, хвана десетоъгълната чаша в малките си ръце и отпи глътка чай.

— Орци — внезапно смени темата Агата, — какво според теб означават тези табелки? — Орци потръпна и едва забележимо поклати глава. — Тази сутрин се изплаших, но после, когато размислих, реших, че наистина може да е шега.

— Не знам — огледа се изплашено Орци. — Никой не си призна, въпреки че няма какво да крие, ако е шега.

— Орци, наистина е шега. Ясно?

— Не…

— Мисля, че прекалено се вторачваме в тази случка. Майтапчията не си призна, защото се е почувствал неловко заради дебелашкия номер.

— Не знам…

— Кой може да е според теб?

— Ами…

— Нищо чудно да е Елъри, но той не е човек, който ще се почувства неудобно от действията си, затова можем да го изключим. Аз лично подозирам Льору.

— Льору?

— Знаеш го какъв е. Мисли само за детективи и престъпления. Решил е, че ще е забавно малко да ни изплаши.

Орци зарея поглед нанякъде. Нито отрече, нито се съгласи, само се размърда, сякаш столът ѝ беше неудобен.

— Страх ме е — пророни тихо, като че ли на себе си.

Ето какво я плашеше. Онези табелки… не можеше да повярва, че са елементарна шега. Струваха ѝ се зловещи.

— Не трябваше да идваме на този остров.

— Не говори така — засмя се Агата. — Хайде да излезем на чист въздух. Този салон е мрачен дори когато навън грее слънце. Може да е заради десетте стени, но атмосферата не е много приятна. Кара те да се тревожиш за дребни неща, въпреки че няма причина.

*

Елъри седеше на края на кея, втренчен в дълбоките вода на залива.

— Ама че странна работа, нали, Елъри? — обади се Льору, застанал прав до него.

— Какво?

— Знаеш за какво говоря. За онези табелки.

— А, да.

— Признай си честно, наистина ли не е твое дело?

— Стига глупости.

От известно време разговорът им вървеше по този начин: Льору казваше нещо, а Елъри отвръщаше лаконично, без да го поглежда.

— Според мен само ти можеш да ги направиш. Дори си се сетил да добавиш Убиеца и Детектива.

— Нищо не знам за това.

— Не се мръщи. Само казвам, че прилича на твое дело — сви закръглените си рамене Льору и седна до него. — Нали е просто шега?

— Не — отвърна грубо Елъри и пъхна ръце в джобовете. — Ще ми се да мисля така, но не ми се вярва.

— Защо?

— Защото никой не си призна.

— Вярно е.

— А и който го е направил, е положил доста усилия.

Младежът се обърна и погледна Льору право в очите.

— Щеше да е различно, ако беше написано с молив на хартия. Но някой си е направил труда да купи табели в еднакъв размер, да изреже букви и да ги оцвети с червен спрей. Не бих губил толкова време, ако целя само да ви поизплаша.

— Но… — Льору свали очилата си и започна да ги бърше непохватно. — Да не би да твърдиш, че наистина ще има убийства?

— Мисля, че сме в сериозна опасност.

— Как можеш да го кажеш толкова спокойно? Убийство… значи някой ще умре. Някой ще бъде убит, и то не само един. Ако приемем, че табелките предсказват събитията, ще има пет жертви. Немислимо е.

— Така е. Звучи откачено.

— И още как. Това не ти е филм или роман. Табелките играят същата роля като десетте малки негърчета. Нали ги помниш? Ако накрая Убиецът отстрани и Детектива, ще стане точно като в романа.

— Така е.

— За какво му е да ни убива?

— Защо питаш мен?

Двамата мълчаливо се загледаха в разбиващите се в скалите вълни — бяха по-силни и по-шумни от предишния ден. Водата също беше потъмняла.

Най-после Елъри се изправи и каза:

— Аз се прибирам. Тук ми е студено.

4.

Привечер воят на вълните се засили и зазвуча като хъркане на заспал великан. С него нарасна и предчувствието за наближаваща трагедия.

Мрачната зала, където току-що бяха приключили с вечерята, тънеше в слабата жълтеникава светлина на газената лампа.

— Тези стени ме подлудяват — обади се Агата, след като поднесе кафе на всеки. — Очите ме заболяват само като ги погледна.

Десетте бели стени, едва огрени от мъждукащата газена лампа, теоретично образуваха ъгъл от сто четиридесет и четири градуса помежду си. В зависимост от светлината обаче понякога ъглите им се струваха ту по-остри, ту по-отворени. Масата в центъра на салона винаги запазваше десетоъгълната си форма и на нейния фон стените изглеждаха някак разкривени.

— Наистина, и не мен ми се завива свят от тях — измърмори Ван и разтърка зачервените си очи.

— Легни си по-рано, Ван — напомни му По. — Изглеждаш зле.

— Още ли си болен? — попита Агата и сложи ръка на челото му. — Да, имаш температура. Трябва да поспиш.

— Няма проблем. Още е седем часът.

— Има проблем, Ван. Ние сме на пуст остров, където няма лекари. Ами ако състоянието ти се влоши?

— Добре де.

— Взе ли някакви лекарства?

— Ще взема след малко. От тях ми се доспива.

— Вземи сега и върви да спиш. Да не съжаляваш после.

— Добре — послушно се съгласи Ван, като нахокано от майка си дете, и стана. Агата донесе кана с вода и чаша и му ги подаде.

— Ами лека нощ тогава — прозя се той и тръгна към стаята си.

В този момент обаче…

— Защо искаш да се скриеш в стаята си толкова рано? — разнесе се плътният глас на Кар.

Ръката на Ван замръзна във въздуха на половината разстояние до дръжката на вратата. Младежът се обърна.

— Отивам да спя, Кар.

— Аз пък мисля, че отиваш да наточиш ножа си.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че според мен ти си отговорен за табелките, които намерихме тази сутрин.

— Ван, не му обръщай внимание — намеси се Елъри. — Отивай да спиш.

— Чакай малко, Елъри — повиши глас Кар. — След анализ на обстоятелствата не ти ли се струва, че естественият заподозрян трябва да е Ван?

— Защо?

— Помисли. Когато имаме събрани на едно място хора и те започнат да умират един по един, убиецът обикновено е домакинът или организаторът.

— Така е само в книгите.

— А табелките, които обещават смъртта ни, са реквизит към подобен криминален роман. Той стои зад всичко това. Защо да не допуснем, че случаят се развива като в романите — вирна брадичка Кар и се обърна към Ван: — Е, какво ще кажеш, скъпи ми домакине?

— Стига шеги! — тропна с крак Ван. — Не аз ви поканих тук. Само ви казах, че чичо е купил мястото. Истинският организатор е нашият бъдещ главен редактор Льору.

— Той е прав — оживи се Елъри. — Този, който ни предложи идеята да се съберем тук, беше Льору. Ако ще подозирате Ван, трябва да включите в същия списък мен и Льору. Или по-добре премислете нещата и намерете логиката.

— Не обичам „гениални детективи“, които прилагат дедуктивните си умения чак когато някой умре — направи гримаса Елъри. — А твоята теория за детектива убиец е клише и със сигурност няма да ти помогне да напишеш шедьовър. Ако аз бях извършителят, щях да изпратя покана до всеки от вас с какъвто си искам текст.

— Каква глупост! — възкликна По и угаси наполовина изпушената цигара? — Гениални детективи, гениални престъпници… Не можете ли да отделите реалността от художествената измислица? Ван, няма смисъл да слушаш бабини деветини. Хайде, върви да спиш.

— Бабини деветини? — изръмжа Кар и лицето му се сгърчи от гняв. — Кой говори бабини деветини?

— Опитай се да слезеш на земята — изсъска По и запали нова цигара. — На първо място, тази дискусия е напълно излишна. Не за пръв път седмината пътуваме някъде. Да, има вероятност Ван да ни е подмамил тук за някаква странна игра. Защо пък да не са Елъри или Льору — нали те планираха екскурзията? Или може би на теб, Кар, най-после ти се е отдала възможност да приложиш съвършения си план. Ако продължим да обсъждаме възможностите, ще ни отнеме цяла вечност.

— По е прав — обади се Агата. — Спорът няма да ни доведе доникъде.

— Всички приехте, че табелките говорят за убийство, но не мислите ли, че в това няма смисъл? — продължи По, издухвайки дима от цигарата си. — Безспорно обичаме главоблъсканицата, наречена „криминале“, неслучайно сме дошли на остров със зловещо минало. Защо не приемем, че табелките са част от атмосферата?

И той се впусна да представи теорията, която бе развил пред Ван този следобед.

— Браво, По — изръкопляска възторжено Льору. — Сол в кафето! Добро попадение.

Елъри обгърна тила си с ръце и се облегна назад.

— Ако цялата история завърши с щипка сол в кафето, ще сваля шапка на нашия „престъпник“ заради чудесното му чувство за хумор.

— Радвам се, че сте настроени толкова оптимистично — тросна се Кар, стана от мястото си, изгледа ги сърдито и излезе от салона. Ван прегракнало пожела лека нощ на групата и също се прибра в стаята си.

— Любопитно ми е да разбера кой е Убиецът — усмихна се Агата към Орци.

— Да… и на мен — каза Орци и сведе очи към пода.

Елъри извади синята колода карти от джоба си и ги пръсна по масата.

— Добре, кой иска да бъде Първата жертва? Играта започва да става интересна.

Беше го обсебило желание да избягат от страха. Всички усетиха облекчение, когато По сподели теорията си. Задушаващата тревога, увиснала във въздуха от сутринта, изведнъж се разнесе. Но един човек на острова знаеше. Знаеше, че думите върху табелките бяха истина.

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ВТОРИ ДЕН НА СУШАТА

1.

Пътуваха на запад по Национален път № 10.

От време на време Каваминами хвърляше поглед към седналия зад волана Шимада Кийоши и всеки път му се налагаше да полага усилия да не избухне в смях. Третият син на будисткия свещеник караше червена тойота „Фамилия“. За разлика от вчерашното си спортно облекло, днес носеше тъмносив костюм и чифт светлосини слънчеви очила. Колкото и да беше странно, отделните елементи се съчетаваха отлично благодарение на индивидуалността на Шимада.

Първото име на съпругата на изчезналия градинар Йошикава беше Масако и според новия приятел на Каваминами тя все още живеела в Аджими. Сутринта бе успял да издири адреса ѝ и си бяха уговорили среща за следобед.

Колата напусна Бепу в посока към планината и вече минаваше покрай минералните извори при Майобан. От двете страни на пътя се нижеха сламени постройки, приличащи на палатки. През дупките в сламата се виеха тънки струйки дим. Жителите на селцето търсеха минерална сол, останала по бреговете на пресъхналите извори. Солите, познати като „цветята на горещата вода“, се продаваха като добавка към ваната.

Скоро наближиха склона, който щеше да ги отведе до Уса.

— Как върви работата, Конан? — попита Шимада.

— О, извинявай, забравих да ти кажа.

Каваминами се наслаждаваше на панорамата, облегнал лакът на прозореца, но при въпроса на Шимада извърна глава и изпъна гръб в седалката.

— Не успях да се свържа с всеки един, но мисля, че от проведените разговори можем да заключим, че всички, присъствали на онова парти, са получили писма.

— Добре. И колко от тях са заминали за острова?

— Някои живеят сами и нямаше как да получа информация, но смятам, че всички, с изключение на мен и Морису, с когото си тръгнахме по-рано онази вечер, са там.

— Тогава е логично да предположим, че действително се подготвя нещо.

— Съгласен съм с теб, но мисля, че Морису ще обори предположението ти. Ще каже, че гледаме на случая от крив ъгъл.

— Крив ъгъл?

— Да. Защото едва ли е съвпадение, че онези, които присъстваха на следновогодишното парти, сега са на острова. Те често прекарват времето си заедно. На купона бяха дошли като компания и са организирали екскурзията групово. Фактът, че всички са на Цуноджима, може нищо да не означава. Така би казал той.

— Странен човек трябва да си, за да мислиш по този начин.

— Морису е много внимателен в преценките си. Понеже трудно мени мнението си, действа и мисли още по-предпазливо.

— Но снощи с удоволствие пое ролята на детектив.

— Така е. Дори и той се разтревожи от писмата. Морису е изключително умен.

Преди да напуснат Клуба на писателите на детективски романи, Каваминами Такааки и Морису Кийоичи бяха голям отбор. Каваминами беше пълен с енергия и крайно любопитен. Щом нещо привлечеше вниманието му, не можеше да стои на едно място. От друга страна, съзнаваше, че любопитството често го кара да действа, без да обмисли добре ситуацията. Знаеше също, че колкото изневиделица идваше въодушевлението му, толкова внезапно го и напускаше.

Морису беше друг. Той се палеше, но процедираше по различен начин. Човек трудно можеше да забележи ентусиазма му, ако не го познаваше добре. Беше от онзи тип хора, които пазеха мислите си за себе си и претегляха нещата сто пъти, преди да предприемат нещо. Морису се справяше добре като съветник на Каваминами и често го предпазваше от прибързани постъпки и грешни заключения.

„Позволете ми засега да поема ролята на детектива в креслото“, бе казал той. Идеалната роля за него, помисли си Каваминами. Не че страдаше от излишна скромност, но усещаше, че ролята на Уотсън му приляга повече. Нека Морису играе Шерлок Холмс.

Каваминами погледна крадешком към Шимада и си помисли: „Този човек не става нито за Уотсън, нито за Лестрейд“.

Колата стигна голямата равнина. Покритите с висока трева склонове на планината скриваха всичко останало от погледа.

— Нали планината отляво е Цуруми?

— Да. Напоследък стана много популярна сред парапланеристите.

— На какво разстояние е от Аджими?

— Там сме, щом достигнем основата на онзи склон. Сега е един и половина. Сигурен съм, че ще се успеем преди три.

Каваминами сложи ръце на кръста си и изви гръб.

— Уморен ли си, Конан?

— Нощна птица съм и ранното ставане ми наруши режима.

— Можеш да поспиш. Ще те събудя, когато пристигнем.

— Бих могъл, щом нямаш нищо против.

Каваминами свали облегалката назад, а Шимада натисна газта,

2.

Жената на входната врата нямаше нищо общо с онази, която Каваминами си бе представял. Йошикака Масако беше сдържана, но дружелюбна, и носеше обикновено домашно кимоно. Каваминами очакваше да се срещне със съпругата на човек, убил четирима души заради някаква извратена любов, затова смяташе, че ще се изправи пред затворена и мрачна личност. Масако се намираше в началото на четиридесетте, но нелекият живот доста беше изнурил и състарил лицето ѝ.

— Казвам се Шимада, разговаряхме тази сутрин. Поднасям ви извиненията си за неочакваното обаждане — каза Шимада и жената на градинаря леко му кимна.

— Споменахте, че сте приятел на господин Коджиро. Сигурно дълго сте пътували дотук.

— Виждам, че познавате Ко. Извинете, Накамура Коджиро.

— О, да, и съм му задължена. Навярно сте осведомен, че работех в имението на Цуноджима още преди да се омъжа. Постъпих веднага след като господин Сейджи се премести на острова. Господин Коджиро ме препоръча.

— Сега разбирам. Значи там сте се запознали със съпруга си?

— Да По онова време той също работеше в имението.

— Предполагам, че тази къща е неговият роден дом?

— Да. След сватбата живяхме известно време в град О., но после се преместихме тук заради здравето на родителите му.

— Налагало му се е да пътува дълго, за да работи.

— Когато се нанесохме тук, той отказа всички ангажименти, освен тези към имението в Цуноджима и дома на господин Коджиро в Бепу.

— О, значи съпругът ви се е грижел и за градината на Коджиро?

— Да.

— Причината днес да дойдем при вас е това писмо. Беше изпратено до моя приятел Каваминами — рече Шимада, като първо посочи младежа, а после ѝ подаде плика.

— Какво е това?

— Писмо от някого, който използва името на покойния Накамура Сейджи. Подобно съобщение бе изпратено и на Коджиро.

— Какъв ужас!

— Решихме, че може да е свързано със събитията на остров Цуноджима. Надяваме се да ни кажете нещо, което би могло да ни помогне.

За момент Масако изглеждаше объркана, но после вдигна глава и се взря в двамата мъже.

— Влезте. Ще бъдете ли така любезни да запалите малко тамян за съпруга ми?

*

Шимада и Каваминами бяха въведени в слабо осветена стая, постлана с татами. През отворената плъзгаща се хартиена врата зад Мисако, която седна срещу тях в поза сейза[16] се виждаше малък семеен олтар. Силуетът на сравнително новата паметна плочка сякаш се носеше в полумрака на сумрачното помещение.

— Сигурно знаете, че съпругът ми не бе открит. С настъпването на новата година миналия месец най-после се отказах да го търся. Организирахме скромна погребална церемония в тесен кръг — започна тя, като се бореше с напиращите сълзи.

— Простете за въпроса, но има ли вероятност съпругът ви все още да е жив?

— Ако беше така, щеше да се свърже с мен.

— Но…

— Едно ще ви кажа: съпругът ми никога не би могъл да извърши такова жестоко дело. Чувала съм какво се говори за него, но не вярвам на нито една дума. Всички, които го познаваха, ще потвърдят същото — повиши отбранително глас Масако.

Шимада кимна безмълвно.

— Чух, че съпругът ви е тръгнал за острова три дни преди разрушителния пожар. Кога точно беше това?

— Излезе от къщи рано сутринта на 17 септември.

— И не ви се е обаждал в периода между въпросната сутрин и 20 септември, деня на пожара?

— Звънна ми веднъж. Следобедът, след като замина.

— По телефона ли?

— Да. Искаше да ме уведоми, че е пристигнал.

— Да сте забелязали нещо различно от обичайното му поведение?

— Беше си същият, както винаги. Но ми каза, че мадам не била добре.

— Госпожа Кадзуе ли?

— Мъжът ми не я видял наоколо и когато попитал господин Сейджи за нея, той му споделил, че е болна и е на легло.

— Ясно.

Шимада вяло потупа устни с пръст и разтри основата на носа си.

— Знам, че онова, което ще ви попитам, е много непристойно, но има ли някаква истина в слуховете, че съпругът ви е изпитвал чувства към госпожа Кадзуе?

Масако пребледня.

— Аз и съпругът ми бяхме предани на госпожата — отвърна тя, — но вече ви казах, съпругът ми никога не би направил нещо толкова отвратително като това, въпреки че много хора го подозират. Обвинението, че е имал любовна връзка с мадам, е абсурдно. Също така…

— Да?

— Обвиненията, че той е искал да си присвои богатството на господин Сейджи, също не почиват на никаква логика, защото нищичко не беше останало.

— Нищичко ли? Вече е нямало какво да се краде?

— Не трябваше да ви казвам.

— Не, моля ви, разбирам, че ви разстроихме — погледна я с дълбоките си очи Шимада. — Значи не е имало какво да се краде — измърмори под носа си той. После, сякаш току-що си бе припомнил нещо, додаде: — Чух, че Сейджи и Коджиро не са се разбирали особено. Какво знаете по въпроса?

— Ами… — измънка Масако. — Господин Сейджи понякога се държеше доста странно.

— Коджиро посещавал ли е острова?

— Идваше от време на време, докато работех там, но разбрах, че откакто съм си тръгнала, повече не е стъпвал.

— Значи е идвал, когато сте били там… разбирам.

— Извинете ме — прекъсна ги Каваминами, който до този момент мълчаливо бе следил разговора, — знаете ли какво се случи с Накамура Чиори? Аз… познавах я от университета. Точно затова получих писмото, което господин Шимада ви показа.

— За госпожица Чиори ли говорите? — Масако се загледа в килимчето на пода. — Помня я като малко момиче. След като напуснах, се е случвало съпругът ми да споменава за нея. Горкото дете! Отиде си толкова рано!

— До каква възраст Чиори е живяла на острова? — попита Шимада.

— Имам спомен, че отиде при дядо си, когато тръгна на детска градина. Мъжът ми казваше, че рядко си идвала. Виж, майка ѝ често ходела при нея. Мадам наистина обичаше дъщеря си.

— А Сейджи? — наведе се към нея Шимада. — Как се държеше той с дъщеря си?

— Той… — започна с нежелание Масако. — Мисля, че не харесваше деца.

3.

Разговорът продължи три часа.

Двамата приятели напуснаха дома на Йошикава малко след пет. По пътя спряха да вечерят и когато стигнаха Бепу, вече минаваше девет. Естествено, Шимада беше изтощен от дългото шофиране и през повечето време мълчеше. Само понякога цъкаше с език и очите му блесваха от фаровете на движещите се автомобили.

— Как мислиш, дали да не се отбием за малко у Коджиро? — попита внезапно той.

— Защо не? — отвърна Каваминами, въпреки че не му се ходеше. Почувства се отпаднал духом още докато напускаха Аджими.

Основната причина за състоянието му беше липсата на сън и физическата умора, но разочарованието допълнително бе изтормозило психиката му. Въпреки дългото пътуване до Аджими и обратно, не бяха открили нищо значително. Не че Каваминами бе очаквал да намери директен отговор на въпросите си, но се бе надявал поне на някаква нова информация.

„Например…“

Толкова се мразеше за тези напразни надежди!

„…друго щеше да бъде, ако Йошикава Масако също бе получила писмо от Накамура Сейджи.“

Каваминами знаеше колко бързо угасва ентусиазмът му и как стремглаво губи интерес към случаите. В известен смисъл все още не бе пораснал. Като дете, което непрекъснато иска нови играчки, той все търсеше различни стимули, а когато първоначалното вдъхновение го напуснеше, веднага беше готов да се откаже.

Двамата най-после пристигнаха пред дома на Коджиро в Канава.

Вечерта бе тиха и спокойна. Небето бе покрито с тънки облаци. Луната светеше с бяло сияние като кост в тъмното.

Шимада натисна звънеца. Двамата чуха как звънът проехтя отвътре и изчакаха достатъчно дълго, но никой не им отговори.

— Странно. Лампите още светят.

Шимада се прокашля и отново натисна звънеца, после още веднъж и накрая почука.

— Може да си е легнал.

Мъжът тръгна към задния вход, но когато видя Каваминами да се обляга на вратата и да отпуска глава, се разколеба.

— Остави. Ще дойдем друг път. Съжалявам, че те накарах да биеш толкова път за нищо. Изглеждаш ми адски уморен. Ела, да си тръгваме.

*

Двамата отново поеха по магистралата за град О. Шимада свали леко стъклото на прозореца. Вечерният вятър нахлу в купето и донесе със себе си мирис на море.

— Студено ли ти е, Конан?

— Всъщност не — отвърна Каваминами, все още увесил нос.

— Извинявай, цял ден те разкарвам нагоре — надолу.

— Не, аз трябва да ти се извиня, че се предадох…

— Няма нищо. Просто си уморен.

Шимада наистина не се сърдеше, нито беше притеснен. Свали лявата си ръка от волана и разтри слепоочията си.

— Да, не се получи както се надявахме, но, от друга страна, успяхме да издирим ценна нова информация.

— Какво имаш предвид?

— Надявахме се да научим повече за местонахождението на Йошикава Сейчи и мисля, че стигнахме донякъде. Ако все още е жив, най-логично е да потърси връзка с жена си. Явно не се е получило така.

— Но не ти ли се струва странно да организират погребение, макар че са минали само шест месеца от изчезването му?

— Има нещо такова, но според мен Масако не е човек, който ще вземе да ни лъже. Изглежда ми мила и честна жена.

— Може би.

Шимада се засмя.

— Аз разбирам от характери. Наречи го инстинкт на свещеник. Както и да е. Не стана както искахме, но… Конан, би ли ми подал една цигара?

— Цигара? — изненада се Каваминами. Досега не бе виждал Шимада да пуши. Нито веднъж не бе палил пред него.

— Имам „Севън Старс“ — каза той и подаде пакета на Шимада.

Без да изпуска пътя от очи, Шимада ловко извади цигара от пакета само с една ръка.

— Преди няколко години пушех като комин, но се появиха проблеми с белите ми дробове и се наложи гope — долу да ги откажа. Позволявам си по една на ден. Може да съм мързелив и лентяй, но това е правило, което не нарушавам.

Мъжът запали цигарата и бавно издуха дима.

— Да разгледаме сега плодовете на нашия труд. Най-важен ми се струва фактът, че от богатството на Сейджи не е било останало много. Ако е така, теорията за градинаря убиец отпада.

— Ами слухът, че е бил влюбен в госпожа Кадзуе?

— От самото начало не вярвах на тази теория. Струваше ми се прекалена. Веднъж разпитах Ко по темата и той сподели, че Кадзуе не е била от жените, които ще се закачат с градинари. Досущ като Масако, и той беше на мнение, че Йошикава е бил честен човек и никога не би си позволил да флиртува с омъжена жена.

— Значи не вярваш, че Йошикава е убиецът?

— Не ми се струва правдоподобно. — Той угаси с известно съжаление цигарата, която за нула време се бе превърнала в пепел, и затвори пепелника. — А от онова, което чухме днес, останах с впечатление, че причината за неразбирателството между двамата братя е била Кадзуе.

— Госпожа Кадзуе?

— Ако Кадзуе е имала любовник, то по-вероятно да е бил Ко, отколкото градинарят.

— Мислиш, че господин Коджиро и госпожа Кадзуе…

— Да. Сега си спомням. Миналата година след инцидента Коджиро се затвори в къщата си за около две седмици. Направо се поболя. Сега ми се струва, че не е било заради смъртта на Сейджи, а на Кадзуе.

— Но, господин Шимада, това означава, че убиецът е…

— Имам нещо наум. Ще ти кажа после, но първо трябва да докладваме за свършеното на Морису, нали?

— О, да, добре че спомена.

Каваминами погледна часовника на таблото. Беше десет и четиридесет. Трафикът по националния крайморски път към град О. беше намалял. Сред разпръснатите червени светлини на фаровете се виждаше черната каросерия на голям камион, а по железопътната линия, минаваща успоредно на магистралата, се движеше влак…

— Каза да му се обадим, но понеже ни е на път, предлагам да се отбием за малко.

Предложението на Шимада го разбуди. Младежът погледна новия си приятел и забеляза тънката му усмивка.

— Морису — каза Шимада. — Да. И той има хубаво име.

4.

— Понеже те познавам, предположих, че вече ти е писнало да се правиш на детектив — подсмихна се Морису, докато наливаше гореща вода в чашите, за да им направи чай. — За моя изненада, те виждам въодушевен. Предполагам, че заслугата е на господин Шимада.

— Как позна? — усмихна се засрамено Каваминами.

— Е, докладвайте за вашето разследване, господин Детектив.

Каваминами набързо му разказа онова, което бяха открили днес.

— Доста работа сте свършили — каза Морису, наля си втора чаша чай и я изпи на един дъх без зрънце захар. — А какво планирате за утре, Уотсън?

— Де да знаех — въздъхна Каваминами, седна на пода и отпусна глава на коленете си. — Честно казано, в момента не съм в добра форма. Пролетната ваканция е дълга. Досега прекарвах всяка нощ в игра на маджонг. После дойде писмото от оня свят. Нямаше как да не му обърна внимание. Както обикновено, се хвърлих с главата напред, но сега…

— Спести ни този самоанализ. На господин Шимада му доскуча.

Шимада обаче се усмихна и погали брадичката си.

— Според мен скуката не е лошо нещо. Намирам я за доста по-здравословна от трескавия начин на живот, който може да те доведе до пълно изтощение. Аз съм като Конан. Ако нямах толкова свободно време, никога не бих се оставил да ме въвлекат в подобно приключение на тези години. От друга страна, съм си любознателен по природа. Между другото, Морису…

— Да?

— Ще ми се да знам какво мисли нашият домашен детектив.

— Вече се чудех дали ще попитате — Морису облиза сухите си устни и се усмихна. — Достигнах до примерна версия, след като миналата вечер ми разказахте всичко. Не е дедукция, просто предположение, така че не го вземайте насериозно.

— Конан ме предупреди, че сте предпазлив човек.

— За предпазлив човек идеята ми е доста импулсивна. И смела. Дори ми се струва, че вие, господин Шимада, вероятно си мислите същото.

— Възможно е.

— Добре, ето какво смятам — Морису премести поглед от Шимада към Каваминами. — Дори съм изненадан, че още не сте се сетили за това. Като цяло не ви ли се струва, че случаят на Цуноджима прилича на „Бърлстоун гамбит“[17]?

— Искаш да кажеш, че е възможно Сейджи още да е жив? — възкликна Каваминами.

— Не твърдя, че е така. Просто казвам, че има такава вероятност. — Морису си наля трета чаша чай и продължи: — Главите на съпрузите Китамура са разбити с брадва, но макар телата им да са обгорели, не съм сигурен, че някой е искал да ни изплаши с прочутите мъртъвци без глави. В останките на Кадзуе също няма нищо особено, освен липсващата лява ръка. Единственият труп, който трябва да огледаме щателно, е този на Сейджи. Помислете внимателно. Само този труп е бил залят с бензин и изгорял. Естествено, лицето е било неразпознаваемо, невъзможно е било да се открият стари рани или белези от операции. Не знам как полицията е стигнала до извода, че тялото е именно на Сейджи, но за мен не е изключено то да се окаже на друг човек. В същото време имаме и градинар, изчезнал от острова по същото време… Господин Шимада?

— Да, Детективе?

— Случайно да ви е хрумнало да проверите дали Сейджи и Йошикава не си приличат по ръст и тегло?

— Ха — ха. Признавам, че имате остър ум — засмя се Шимада. — Йошикава и Сейджи са на една възраст — четиридесет и шест години. И двамата са със среден ръст и нормално тегло. Кръвната им група е А. Разбира се, обгореният труп също е с кръвна група А.

— Кога разбра всичко това? — смая се Каваминами и Шимада смутено се почеса по бузата.

— Не ви ли казах? Познавам някои хора в полицията. Добре, Морису, да предположим, че Накамура Сейджи и Йошикава Сейчи са разменили местата си. Как това обяснява последвалите събития?

Морису подпря чело на ръката си и се загледа в пространството.

— Първа е била убита Кадзуе. Часът на смъртта ѝ е настъпил в нощта между 17 и 18 септември. Градинарят е пристигнал на острова и се е обадил на жена си следобеда на 17–и. Вероятно Кадзуе вече е била убита. Когато градинарят е изразил учудване от отсъствието ѝ, Сейджи му е казал, че е болна и лежи в стаята си. Истината е, че вече ѝ е дал приспивателно и я е удушил. Изплашен, че някой може да го разкрие, той е решил да убие семейство Китамура, както и Йошикава. Тайно им е дал приспивателни и ги е завързал. На 19–и е разбил главите на семейство Китамура. После е пренесъл Йошикава, който все още е бил под въздействието на опиатите, в стаята, където е умряла Кадзуе, развързал го е, облякъл го е в собствените си дрехи и го е залял с бензин. После е подпалил къщата и е напуснал острова. Така се е превърнал в Йошикава Сейчи. Класически пример за „обезглавен труп“. Въпреки гениалната ми теория някои въпроси остават без отговор. Сещам се поне за четири, и то без да се замислям дълбоко.

— И те са? — подтикна го Шимада.

— На първо място — какъв е мотивът? Каква причина има Сейджи да убива жената, с която е живял повече от двайсет години? Можете да възразите, че човекът е бил луд, но дори и лудите имат своите доводи. Второ… — споменах го и вчера — притеснява ме липсващата ръка. Защо Сейджи ще реже лявата ръка на жена си и какво ще прави с нея? Третото съмнение е свързано с периода между убийствата. Той отнема живота на жена си на 17-и, а последната си жертва — градинаря — убива на 20-и. Какво е правил през тези три дни? И последно — как е успял да избяга от острова? И къде се крие сега?

— И аз си задавах същите въпроси, докато пътувахме насам — обади се Шимада. — Струва ми се, че бих могъл да дам отговор поне на един от току-що съставения списък.

— Мотивът да убие Кадзуе?

— Да. Разбира се, с уговорката, че всичко е в сферата на предположенията.

— Ревност? — опита се да познае Морису.

Шимада стисна устни и кимна.

— Дори и нормални емоции могат да подлудят гений като Сейджи, ако замъгляват достатъчно дълго ума му.

Шимада се обърна към Конан, който побърза да попита:

— Какво имаш предвид?

— Помниш ли какво ни каза Йошикава Масако за Накамура Чиори?

— Да, разбира се.

— Каза, че Чиори рядко се е връщала на острова, както и че Кадзуе е обожавала дъщеря си. Но щом попитахме за Сейджи…

— Тя обясни, че не обичал деца.

— А аз си спомням, че на погребението ѝ не изглеждаше особено опечален. Мисля, че разбирате какво искам да кажа.

Каваминами се вгледа последователно в Морису и Шимада. Последният леко му кимна. Морису свъси вежди и извърна очи.

— Подозираш, че Чиори не е била дъщеря на Сейджи? — промълви той.

— Точно така, Конан.

— Тогава чия дъщеря е била?

— На Накамура Коджиро. По думите на Масако, докато тя работела там и преди да се омъжи за Йошикава, той често е посещавал острова. Знаем също, че между братята невинаги е съществувало съгласие. Според мен Коджиро е спрял да посещава Цуноджима по времето, когато се е родила Чиори. Как ви се струва, Морису?

— Не мога да преценя — отвърна домакинът и се пресегна за цигарите на масата.

— Затова ли се отбихме до дома на господин Коджиро по обратния път? — попита Каваминами.

— Да. Исках да видя какво мога да измъкна от него.

— Господин Шимада — прекъсна ги Морису, който вече не можеше да сдържа чувствата си. — Моля ви още веднъж да премислите нещата и да се откажете от тази идея.

— Ха, защо така изведнъж? — изненада се Шимада.

— Може да не е моя работа, но макар с господин Коджиро да сте приятели, не мисля, че е редно да се месите в личния му живот — погледна го строго Морису. — Няма нищо лошо да обсъдим едно старо престъпление, но не ми харесва, че развиваме теории и навлизаме в интимното пространство на хората, особено когато става въпрос за толкова деликатни тайни.

— Но нали ти ни посъветва да посетим съпругата на Йошикава? — ядоса се Каваминами.

Морису въздъхна.

— Цял ден съжалявам, че си позволих такава безотговорност. Когато любопитството превземе съзнанието, дори човек като мен понякога допуска грешки. Миналата вечер бях завладян от емоцията на момента, но не трябваше да предлагам такова нещо само защото ми стана интересно. Докато гледах статуите на Буда тази сутрин, се почувствах още по-зле.

Младежът хвърли поглед към триножника до стената. Към картината с палетен нож бе добавен дебел слой боя.

— Може да ви се струва егоистично от моя страна, господин Шимада, но на този етап предпочитам да изляза от играта. Обясних ви онова, до което достигнах чрез дедукция, и напускам поста на „детектив в креслото“ — завърши той.

Изглежда, Шимада не се впечатли от думите му.

— Значи крайното ви заключение е, че Сейджи все още е жив?

— „Заключение” е силна дума. Просто посочвам вероятност, на която досега не се е обръщало достатъчно внимание. Ако ме питате дали наистина мисля, че Сейджи е жив, ще трябва да ви отговоря отрицателно.

— Ами писмото? Какво ще кажете за него?

— Сигурно е само шега и авторът е един от членовете на Клуба, които в момента са на острова… Искате ли още чай?

— Не, благодаря.

Морису си наля четвърта чаша.

— Да предположим, че Сейджи все още е сред живите. Би ли могъл да отправи обвинения за смъртта на Чиори, дъщерята, която не е обичал или дори е мразил? — продължи той.

— Хм.

— Вижте, според мен да таиш в себе си някакъв всепоглъщаш копнеж — например да убиеш някого, — който те изгаря отвътре, е много по-трудно, отколкото можете да си представите. Ако Сейджи е отговорен за трагедията отпреди шест месеца и е искал да отстрани не само Кадзуе, но брат си Коджиро и хората, отговорни за случилото се с Чиори, нямаше ли да ги подгони веднага след смъртта на Кадзуе? Не мисля, че някой с жажда да убива може да събере сили да се крие шест месеца и преди да си отмъсти, да изпрати цял куп заплашителни писма.

— Имаш ли още гореща вода? — попита Каваминами в опит да даде време на Шимада да подреди мислите си.

— Свърши, но мога да кипна още един чайник.

— Не, няма нужда. Достатъчно беше — отвърна Каваминами, легна по гръб и скръсти ръце на гърдите си. — Знаеш ли, ние с господин Шимада имаме достатъчно свободно време. Ти може да прилагаш собствената си логика върху случая, но ние двамата нямаме нищо против да се поровим още малко.

— Вижте, не ви карам да се отказвате — омекна Морису. — Просто не мисля, че трябва да изваждате на бял свят всички тайни, които хората се опитват да скрият, без да ви е грижа за техните чувства.

— Добре — съгласи се Каваминами, прозя се и измърмори. — Какво ли правят сега нашите приятели на Цуноджима?

Те, естествено, нямаха никаква представа. Не знаеха, че на малкия остров недалеч от сушата някой вече подготвя парада на смъртта.

ПЕТА ГЛАВА

ТРЕТИ ДЕН НА ОСТРОВА

1.

Агата се събуди и установи, че наближава обяд. Беше се успала, защото остана с другите в салона почти през цялата нощ. Беше си легнала в три сутринта. Като изключим Ван и Кар, които се бяха прибрали рано по стаите, младежите се разотидоха горе — долу по същото време.

Хвърли око към часовника и веднага скочи от леглото, но след като се ослуша, разбра, че и останалите още не са станали. Легна и отново се зави. Стомахът ѝ се свиваше от притеснение.

В първия момент реши, че ще е неудобно да спи до толкова късно, въпреки че беше във ваканция, но когато осъзна, че не е единствената, се успокои и изтегли цигара от пакета на нощното си шкафче. Агата имаше ниско кръвно. Трябваше ѝ около час, за да се разбуди и да се приготви за деня.

Странно, помисли си тя, дали и Орци още е в леглото?

Макар да си бяха легнали късно, за Орци беше необичайно да се излежава. Агата предположи, че е станала, но когато е видяла, че не се появява друг, се е върнала в стаята си. Или…

Агата проследи с очи носещата се из стаята струйка дим. Обичаше да пуши, но избягваше да го прави пред групата.

Трябваше да запали втора цигара и чак тогава събра сили да стане от леглото. Сложи бежово сако върху черната си блуза и застана пред огледалото. Увери се, че тоалетът ѝ е безупречен, взе си чантичката с гримовете и излезе от стаята.

Въпреки обедното слънце десетоъгълният салон както винаги тънеше в полумрак. Масата в центъра приличаше на носещо се в тъмната стая привидение. Надничащото през десетоъгълния прозорец на тавана небе сивееше от вчера.

Агата отиде в банята, изми набързо лицето си и си сложи грим. После се върна в салона и започна да прибира чашите и пепелниците, които преливаха от изпушените през нощта фасове. В ъгълчето на окото ѝ внезапно проблесна нещо червено. „Какво е това?“ Обърна се, на мига си спомни къде бяха видели същия нюанс на червеното и пребледня като чаршаф. Надписаната с алена боя табелка висеше на една от дървените врати.

Първата жертва

Отначало от устата ѝ излезе само слаб стон, но в следващия момент вече пищеше с пълно гърло.

Вратата зад нея се отвори и Кар пръв изскочи от стаята си. Беше буден и напълно облечен. Видя замръзналата на място Агата, после премести поглед върху обекта на вниманието ѝ.

— Чия е тази стая? — извика той.

Агата не отговори. Табелата с червения надпис покриваше другата с името на обитателя ѝ.

Вратите започнаха да се отварят една по една, а хората да излизат.

— Чия е тази стая, Агата? — повтори въпроса си Кар.

— Н-на Орци.

— Ка — кво?

По пръв стигна до въпросната врата. Все още с пижама и с разрошена от неспокойния сън коса, той сграбчи дръжката и дръпна силно. Не беше заключено. Самотен лъч светлина надничаше между капаците и прорязваше мрака като остър нож.

— Орци! — простена той с треперещ глас. — Орци!

Леглото до стената сивееше в тъмното. Тя лежеше спокойно в него, одеялото плътно покриваше гърдите ѝ. Черната ѝ жилетка беше метната върху главата.

— Орци! — изрева По и влетя в стаята. Тялото в леглото не помръдна. — Какво става? Орци…

Силните му пръсти вдигнаха скриващата лицето ѝ жилетка и младежът усети как цялото му тяло се разтреперва. Останалите петима, които го бяха последвали до прага на спалнята, се опитаха да влязат вкупом.

— Стойте там — извика той и вдигна ръце, за да ги предпази. — Моля ви! Тя не би искала да я видите така.

В отговор петимата замръзнаха на място.

По дълбоко си пое въздух и размърда рамене. Отново повдигна жилетката и огледа тялото на бедната Орци, която никога повече нямаше да изпита срам. Свали дрехата от лицето ѝ, изправи се, вдигна поглед от лицето ѝ и простена.

— Да се махаме от тук — обърна се към другите, след като дойде на себе си. — Това е местопрестъпление. По-добре да излезем и да заключим стаята.

— Ключът е тук. — Преди някой да реагира, Елъри влезе в спалнята и намери ключа върху бюрото до стената. — Райберът на прозореца е махнат. Какво означава това?

— Сложи го и да изчезваме от тук.

— Но какво е станало с Орци? — попита Ван.

По взе подадения му от Елъри ключ и каза сподавено:

— Мъртва е. Удушена.

— Не! — изписка Агата.

— Съжалявам, Агата.

— Не… По, искам да я видя.

— Не мога да го позволя — поклати тъжно глава той и затвори очи. — Орци е убита чрез задушаване, Агата. Моля те, не идвай. Въпреки че е мъртва, все още е момичето, което беше.

Агата веднага разбра какво има предвид По. Тялото на удушен човек обикновено изглеждаше ужасно. Тя кимна и някой я изведе навън.

— Не се ли престараваш в усилието си да ни изведеш от стаята? — Това беше Кар. Той се втренчи в По и продължи с мрачна усмивка. — Може да се каже, че всички тук разбираме нещичко от убийства и искаме да намерим онзи, който е причинил това на Орци. Дай ни шанс да огледаме местопрестъплението и тялото.

— Майната ти! — извика По. Лицето му пребледня и цялото му тяло се разтресе. — Готов си да използваш смъртта на наш приятел, за да запълниш времето си? Престъпленията са работа на полицията.

— Какви ги дрънкаш? Кога според теб ще дойде тази полиция? Как ще ги уведомим? Спомни си какво пишеше на табелките. Докато разследващите дойдат, може всички да сме мъртви. С изключение на Убиеца и Детектива.

По се спусна напред и с всички сили натисна вратата в опит да ги изблъска назад. Кар, на свой ред, започна да избутва По с костеливите си жълтеникави ръце.

— Помисли си, По. Не ставай глупав. Следващата жертва може да си ти.

— Махай се, Кар!

— Или има нещо повече? Откъде си толкова сигурен, че няма да умреш тук? Единственият убеден в безопасността си е убиецът.

— Какво?

— Май че схвана мисълта ми.

— Копеле!

— Веднага престанете! И двамата!

По беше готов да скочи върху Кар. Погледът на приятеля му говореше, че е готов да го посрещне. Ван обаче хвана ръката на Кар и го дръпна назад.

— Какво правиш, идиот такъв! — извика Кар с почервеняло от ярост лице. По се възползва от момента, тръшна вратата и я заключи.

— Доста гадно от твоя страна, Кар — каза Елъри, който се връщаше от кухнята с останалите шест табелки в ръка.

— За жалост, По е прав.

3.

— Това е ужасно. Нали трябваше да е само лоша шега? Подобни неща не се случват в истинския живот.

— Льору!

— Убийството не е майтап. Попаднали сме насред лош сън. Просто няма никаква логика.

— Стига, Льору! — повиши тон Агата и закръглените рамене на Льору потръпнаха от вика ѝ.

— Извинявайте — прошепна той и се загледа в пода.

Шестимата седнаха около масата в салона. Никой не смееше да погледне другия в очите. Празното място, на което до снощи седеше момичето с къса коса и срамежлив вид, беше в главите на всички.

— Кой уби Орци?

Излезлият от розовите устни на Агата въпрос увисна в студения въздух над тях като проклятие.

— Нали не очакваш някой да стане и да си признае просто ей така? — отвърна Елъри.

— Но убиецът е един от нас шестимата. Кой причини това на Орци? Убиецо, защо не спреш да се преструваш, че не знаеш нищо?

— Никой няма да извърши убийство и после да го сподели с останалите.

— Но, Елъри…

— Знам, Агата, знам — успокои я Елъри и почука с пръст по масата. — Трябва да открием убиеца. Какво ще кажеш, По? Защо не ни разкажеш какво видя вътре?

След миг колебание По стисна устни и вяло кимна.

— Вече ви казах, но… Тя… Орци беше удушена. Обикновена найлонова корда… може да се намери навсякъде… все още беше около врата ѝ и следите върху кожата бяха кристално ясни. Няма съмнение, че е убийство.

— Има ли признаци, че Орци се е борила с убиеца си?

— Не, вероятно е била нападната в съня си или е нямало как да се защити. Не намирам белези по главата, следователно не е била ударена предварително. Обаче има нещо, което не мога да си обясня.

— Какво е то?

— Вие също го видяхте. Не знам защо, но убиецът е нагласил тялото по специален начин. Орци лежеше по гръб с пижама и покрито с жилетката лице. Може извършителят да е имал угризения на съвестта, но проблемът е, че… — По се намръщи, пое си въздух и продължи: — Лявата ѝ ръка липсваше.

— Моля?

— Какво искаш да кажеш, По?

— Лявата ѝ ръка е била отрязана — повтори той и изгледа поред всички в притихналата стая. Положи ръце на масата пред себе си и ги обърна с дланите нагоре. По пръстите му личаха няколко тъмни кървави петна. — Използван е голям остър предмет като кухненски нож. Предполагам, че не е било лесно. Разрезът е ужасно неравен.

— Било е направено след убийството? — попита го Елъри.

— Не мога да твърдя със сигурност, но мисля, че е така. Ако е била отрязана, докато сърцето ѝ все още е биело, щеше да има много повече кръв.

— Не видя ли подходящ инструмент в стаята ѝ?

— Не. Не можах да намеря и отрязаната ръка.

— Значи убиецът я е взел със себе си — пророни Елъри и събра пръсти. — Защо го е направил?

— Сигурно е луд! — изкрещя Агата.

Елъри изсумтя.

— Възможно е. Но е вероятно и просто да си пада по гадните шеги. Алюзия. Връща ни към трагедията, която се е разиграла тук миналата година.

— О!

— Четворното убийство в Синята къща. Една от жертвите е Накамура Кадзуе. Била е удушена, след което лявата ѝ ръка е била отрязана.

— Но защо, Елъри?

— Питаш какво е внушението зад алюзията? Кой знае? — сви рамене Елъри. — Нека да продължим. По, можеш ли да ни дадеш час на смъртта?

— Има свидетелства за послесмъртни петна. Когато проверих пулса на Орци, забелязах, че тъкмо настъпваше трупно вкочаняване. Успях да отворя свитите пръсти на дясната ѝ ръка сравнително лесно, оттук правя извод, че вкочаняването още не бе достигнало ставите ѝ. Освен това, предвид коагулацията на кръвта, мога да предположа, че са минали четири — пет часа от смъртта ѝ. Орци е умряла някъде между седем и осем часа сутринта, а ако боравим с максимални и минимални стойности — между шест и девет. Но аз съм аматьор, така че не го приемайте за даденост.

— Вярвам ти — засмя се Кар и издаде зъби напред като маймуна. — Ти си човек, който ще наследи голяма болница и ще грабне медала на медицинския факултет в любимия ни университет.

По не отговори. Дори не погледна към него.

— Някой има ли алиби за времето между шест и девет тази сутрин? — обърна се към тях Елъри. — Искам да попитам и още нещо. Някой да е забелязал следи, които може да ни помогнат с разрешаването на случая?

Очите на Льору, Ван и Агата бавно се извърнаха към Кар.

— Разбирам — рече Елъри, готов да се откаже от въпросите си. — Май че единствено Кар може да ни каже, но само ако установим истински мотив.

— Защо аз?

— Нали Орци ти би дузпата?

Кар ахна, а после прехапа устни, докато не прокапа кръв.

— Ако той е убиецът, никога нямаше да намести така тялото ѝ — възрази Агата. — Кар е единственият, който не би го направил.

3.

— Проклети да са!

Кар седна върху скалата и плю в земята, загледан в малкия Котешки остров, който сякаш плаваше по водната шир. Без да се тревожи, че ще изцапа ръцете си, младежът отчупи клон от растящия наблизо храст и започна да къса листата му.

— Проклети да са! — повтори ядосано той.

Вятърът подхвана откъснатите от него листа и те затанцуваха над водата.

„Никога не са задружни. Обединяват се и действат като екип само когато искат да ме прецакат. И По с неговите претенциозни приказки… Мога да се обзаложа, че Елъри вече се готви да разследва. Също и Льору. Не бях единственият, който искаше да види тялото на Орци и вътрешността на стаята. Ван — също, но позволихме По да свърши всичко сам. Не съзнават ли колко опасно може да стане?“

Шумът на вълните още повече изостри нервите му. Той отново плю между краката си, сви устни и удари с юмрук по коляното си.

„Вината е изцяло на Орци. Защо ме отхвърли? Просто ми беше скучно и реших да си побъбря с нея. Пфу! Реши, че имам сериозни намерения, и взе да се прави на важна. Глупачка. За коя се мисли? Сякаш бих убил някого заради това…“

Унизен и побеснял от гняв, Кар се загледа в морето пред себе си.

*

— Тук няма лодка, а ние не разполагаме с инструменти, за да отсечем дърво и да си направим сал. Дори и да скалъпим някакъв, дълбоко се съмнявам, че ще издържи целия път… Искаш ли цигара, Ван?

В търсене на начин да се свържат със сушата всички — без Кар — решиха да се разделят на два отбора и да изследват острова. Първият отбор бе сформиран от По, Ван и Агата, които изследваха района между южния и източния бряг.

По подаде цигара на Ван, взе една за себе си и мълчаливо скръсти ръце.

— Единственото, което можем да направим, е да запалим огън и да се молим да ни забележат.

— Мислиш ли, че ще го видят? И… — Ван вдигна поглед към небето и запуши —…небето не ми харесва. Тази вечер може да вали.

— Лошо. Защо да не помислим как можем да се свържем със сушата, за всеки случай?

Раменете на Ван хлътнаха.

— Температурата ми току-що спадна. Не мога да повярвам, че най-после се оправих…

— Откакто сме дошли, не съм видяла нито една рибарска лодка — обади се Агата, сякаш отбелязваше скучен факт.

Надвисналото над тях небе хвърляше тъмната си сянка над морето.

— Все пак не е изключено да се появи лодка. По-добре да оставим някого на пост тук, за да не я изпуснем. По двама на три смени.

— Не, По — извика истерично Агата. — Не искам да оставам насаме с някого, който може да се окаже убиец.

— Тогава да дежурим по трима.

— Защо да не дойдем всички, Ван? Лодка може да се появи само когато излиза от или се връща в пристанището. Рано сутрин или по здрач.

— Но има шанс да мине и по друго време.

— Според мен вероятността да ни открият е много малка. Старият моряк ни каза, че тук не се навъртат много рибари. Местата за ловуване са на юг и лодките рядко минават покрай острова.

— Не виждам какво друго можем да направим. Имаме ли нещо, с което можем да запалим огън?

— Ще се окаже проблем.

— Тук има само борове. Те не горят добре, когато са пресни. Можем да съберем изсъхнали борови иглички и да ги запалим, но наоколо няма много и надали огънят ще се забелязва от сушата. Единственото, което ни остава, е да чакаме да ни забележи преминаваща лодка.

— Какво ще стане с нас? — погледна ги Агата с изплашени очи.

Беше се превърнала в сянка на иначе лъчезарната си личност.

— Все ще се оправим някак си — опита се да я успокои По, сложи ръка на рамото ѝ и се усмихна срамежливо изпод брадата си. Агата обаче остана в плен на страха.

— Ти си говори, но аз мисля, че убиецът на Орци може да е Ван.

По не отговори, извади нова цигара и я сложи в устата си.

— Или Кар, Льору, Елъри… — продължи Агата и лицето ѝ стана мъртвешки бледо. Виждаше се, че цялата трепери. — Един от вас я е убил. И после е отрязал ръката ѝ.

— Ти също си заподозряна, Агата — намеси се Ван и присви очи към нея — нещо, което по принцип не правеше.

— Не съм аз. — Тя се обърна към гората и зарови лице в дланите си. — Боже, не мога да повярвам! Наистина ли се случва? По? Ван? Наистина ли е мъртва? Наистина ли сред нас има убиец?

*

— Знаеш ли, Льору, мислех си за още една възможност.

— Още една ли?

— Очевидно е. На острова може да има и друг освен нас.

— Какво?

Елъри и Льору бяха стигнали до кея на залива, после огледаха района около изгорялата Синя къща. Сега вървяха по тясната пътека през гората. Отиваха към скалите на север, от които се виждаше Котешкият остров.

— Какво искаш да кажеш, Елъри? — отново попита Льору и спря на място.

— Има вероятност убиецът да не е един от нас.

Елъри се вгледа в приятеля си и се усмихна.

— Какво, да не предпочиташ да търсиш убиеца сред групата?

— Ч — чакай. Не си прави шеги. Кой би могъл да се крие на острова?

— Според мен… — поде нехайно Елъри — може да е Накамура Сейджи.

— О!

— Защо се изненадваш?

— Накамура Сейджи беше убит миналата година, Елъри.

— Аз пък смятам, че са допуснали грешка. Не си ли мислил за това? Намереното преди шест месеца тяло на Накамура Сейджи беше пример по учебник за „труп без глава“. Не забравяй, че градинарят е изчезнал по същото време.

— Вярваш, че Сейджи е бил убиецът и онова тяло всъщност е било на градинаря?

— Точно така. Обикновена размяна.

— И сега Сейджи е жив и е на острова?

— Това е една от възможностите. Да, може да продължава да живее на острова.

— Тук?

— Спомни си какво ни разказа старият рибар преди два дни. Че понякога в Декагона се виждала светлина. Може Сейджи да е палел лампите.

— Нали не вярваш на тези измислици за призраци? Знае се, че полицията и медиите са идвали тук от време на време заради случая. Сигурно те са палели лампите. И ако е така, както твърдиш, къде се крие Сейджи?

— За какво иначе изследваме острова? Току-що огледахме колибата за лодки в залива, но не намерихме нищо подозрително. Първата ни задача е да открием начин да се свържем със сушата, но освен това трябва да потърсим и следи от друг човек. Това е причината да настоявам да отидем и до Котешкия остров.

— Да, но никак не ми се вярва убиецът да е Сейджи.

— Така ли? А знаеше ли, че прозорецът в стаята на Орци е зеел? Може да е забравила да го затвори и някой да е влязъл отвън. Няма ли логика според теб?

— Тогава защо и вратата ѝ беше отключена?

— Убиецът я е отключил отвътре, за да залепи табелката на вратата.

— Но в това няма логика. Откъде външен човек ще знае, че ти сложи табелките в кухненския шкаф?

— Има вероятност те също да са оставени от външен човек. Ключалката на външната врата е счупена, всеки може да влезе и да излезе, когато си пожелае. Какво ако Сейджи е подредил табелките вчера сутринта, изчакал е да се събудим и да ги видим. Сигурно ни е наблюдавал през прозореца на кухнята. Или някой от нас работи с него.

— Невъзможно.

— Просто обсъждам варианти, Льору. Ти може да си голям любител на криминални загадки, но не прилагаш особено въображение.

— Криминалните романи и действителността са различни неща. А и какъв мотив би имал Накамура Сейджи да ни убие?

— Кой знае?

Двамата стигнаха края на пътеката и излязоха на скалите, където видяха Кар. Щом ги забеляза, младежът стана и им обърна гръб.

— Хей, препоръчвам ти да не се движиш сам из острова — провикна се Елъри, но Кар не отговори. Игнорира ги и навлезе в гората.

— Труден човек — цъкна с език Елъри. — В момента всички сме изнервени. Аз също се страхувам, че мога да прекаля, но той, изглежда, се е настроил срещу мен.

— Мисля, че знам какво го притеснява — каза Льору и погледна в посоката, в която бе изчезнал Кар. — Ти например винаги, дори и при обстоятелства като сегашните, оставаш напълно спокоен, сякаш стоиш някъде над нас, обикновените хорица, и ни наблюдаваш отгоре.

— Такъв ли ти изглеждам?

— Да. Не знам дали е плюс, но изпитвам респект към теб заради отношението ти. Кар обаче го приема по друг начин. Мисля, че завижда.

— Щом така мислиш… — каза Елъри, без да проявява особен интерес, и тръгна към морето. — Тук има само храсталаци. Няма добра гледка към острова.

Той имаше предвид Котешкия остров пред тях. Льору застана до него, насочи поглед към мястото, което сочеше Елъри, и каза:

— Човек спокойно може да се скрие там. Скалите обаче ще му попречат да стигне безпрепятствено до тук.

— Може да разполага с лодка. Разстоянието не е голямо. И гумена ще му свърши работа. Ще тръгне през каменистия участък ето там и после… Льору, виж — възкликна Елъри. — Онзи склон на острова. Мислиш ли, че човек би могъл да се изкачи по него?

— Да, не ми се вижда трудно.

Загледан в малкото парче земя, което сякаш се люлееше върху вълните, Льору се опита да намери логика в обърканите си мисли.

Наистина възможността на острова да се крие друг човек, както каза Елъри, не биваше да се пренебрегва. Може би тук наистина живееше някой, който в момента ги дебнеше. Ако приемеха, че този човек е Накамура Сейджи… Какъв беше шансът все още да е жив? И дори да беше, защо би искал да ги убие?

„Невъзможно“, поклати глава Льору.

В същия момент нещо в съзнанието му се размърда. Трябваше да си спомни…

Вълните заливаха скалите в краката му и на младежа му се стори, че промиват мозъка му. Всеки път, щом в главата му се появяваше нов фрагмент информация, вълните моментално го отнасяха нанякъде.

Льору се обезсърчи и се обърна към Елъри, който бе казал всичко, което искаше, и сега мълчаливо се взираше във вълните.

Вятърът насищаше въздуха с вечерен аромат.

4.

„Атмосферното налягане ще падне, в голяма част от страната ще се заоблачи още от тази вечер и до утре навсякъде ще има купеста облачност, но валежи не се очакват. Вдругиден ще се проясни. А сега — времето за отделните области в Кюшу…“

Скоро гласът от транзистора на Льору заглъхна и отстъпи място на шумна диджейка.

— Достатъчно. Изключи го, Льору. Не ми се слуша повече — раздразни се Агата и Льору побърза да изключи апарата.

Скромната вечеря на студентите бе придружена от църковно мълчание, осветено само от газената лампа. Шестимата седяха около масата и старателно избягваха празното място срещу стаята на Орци. Табелката Първата жертва все още висеше на вратата. Лепилото беше здраво и така и не успяха да я отлепят.

— Хей, Елъри, покажи ни някой от твоите трикове с карти — обади се Агата с преднамерено весел тон.

— Ммм? Да, добре.

Елъри, който мълчаливо премяташе картите из ръцете си, ловко ги разбърка, събра ги в кутията и ги пъхна в джоба на якето си.

— Защо ги прибираш. Нали те помолих да ни покажеш нещо?

— Грешиш, Агата. Сложих ги в джоба точно защото искаше да ти приложа трик.

— Какво имаш предвид?

— Това е номер, който започва така.

Елъри се прокашля, сетне погледна Агата в очите.

— Добре, готова ли си? Намисли си една карта от тестето. Може да е която поискаш без жокера.

— Само да си намисля?

— Да. Не я казвай на глас.

— Добре.

— И сега… — Елъри извади кутията от джоба си и я сложи на масата. Беше синята колода. — Огледай тази кутия. После помисли за избраната от теб карта и я повтори наум.

— Добре. Само наум?

— Да, достатъчно е.

Младежът премести колодата в лявата си ръка.

— Кажи сега коя карта си намисли.

— Мога ли вече?

— Да.

— Дама каро.

— Ясно. Хайде заедно да погледнем картите.

Елъри отвори капака на кутията и извади тестето с лицето нагоре. Бавно го разпери между пръстите си като ветрило.

— Дама каро, нали? О, я виж!

С очите си той насочи вниманието на Агата към една от тях — единствената, която беше обърната с гръб към нея.

— Нали виждаш, че само тази карта е с гръб?

— Да.

— Издърпай я и ни я покажи.

— Добре, но тя не може да е…

Загледана скептично в Елъри, Агата издърпа картата и я сложи на масата с лицето нагоре. Картата несъмнено беше дама каро.

— Няма начин! — изуми се Агата.

— Готин трик, а? — усмихна се Елъри, върна картите в кутията и ги скри в джоба си.

— Наистина беше впечатляващ.

— Не съм ли ти го показвал, Льору?

— За първи път го виждам.

— Това е един от най-добрите ми номера.

— Нали Агата не е част от него?

— Нищо не знаех, Льору.

— Сигурна ли си?

— Няма никаква уловка. Уверявам те, че номерът не се осланя на вероятността. Петдесет и две срещу едно е непосилно съотношение, ако чакаш тя да избере точно дама каро.

Елъри извади цигара „Салем“, запали я и пое дълбоко дима.

— Искате ли да ви задам една гатанка? Кое е хем на върха, хем най-отдолу?

— Какво, какво? — заинтересува се Льору и Елъри повтори въпроса си.

— Разбрах го — плесна с ръце Агата. — Хоризонтална линия на Т и Г[18]?

— Имаме победител.

— А, схванах. Хоризонталната линия на буквите Т и Г, когато пишеш думите с главни букви.

— Добре, продължаваме. Как четем следващата комбинация от букви? БЛДР[19]?

— Какво е това?

— Мисля, че го срещнах в някакво списание.

— Преди известно време го видях в университетската лаборатория — присъедини се По, докато слагаше нова кутия „Ларк“ в табакерата си. — В комбинацията няма гласни, но може да се прочете като „благодаря“.

— Благодаря?

— Точно така.

— Еха, сложно е.

— В общи линии може да се приеме за таен код.

— Като говорим за кодове, казват, че първата книга от Стария завет е таен код. Мисля, че беше Книгата на пророк Данаил.

— Още от тогава ли са съществували?

— Дори и тук, в Япония, отдавна се използват кодове. Вземете прекрасната поема, съставена от въпроси и отговори между Йошида Кенко и Тона в „Шоку Соаншу“[20]. Не си ли я спомняте от гимназията?

— Не. Какъв е кодът? — попита Агата.

— Кенко започва така:

Нощта е хладна,

откъснатите стръкове ориз, когато се събудя,

ръката ми възглавница

и есента в ръкавите ми

плющят на вятъра безмилостен.

Вземете първите букви на всеки стих и ще получите „йохетамахе”, което означава „Моля, ориз“. Той моли за храна. А ако съберете последните букви на всеки стих и ги прочетете наобратно, се получава „зенимохоши“, или „Трябват ми и пари“.

— Жалка история.

— А будисткият свещеник Тона отговаря:

Нощта ме потиска,

приятелю скъп.

Ти не дойде,

но нещо се случи.

Размисли и ела.

Отново вземете първите и последните букви и получавате думите „йоневанаши“ и „зенисукоши“, или „Няма ориз“ и „Малко пари“.

— Трябва да са го мислили доста дълго.

— А според мен поемата от въпроси и отговори в „Цурезурегуса“[21]също има таен шифър. Как беше, Орци?

Никой не обръщаше голямо внимание на думите на Елъри, но произнесеното име спря дъха им и младежите замръзнаха по местата си.

— Аз… съжалявам. Просто се изплъзна от устата ми.

Дори и Елъри можеше да се обърка.

По време на вечерята между тях се установи мълчаливо съгласие да не споменават за случилото се с Орци, но подхлъзването на Елъри на мига ги върна в неопровержимата действителност. Въздухът в салона натежа от сдържано напрежение.

— Защо не ни зададеш още някоя загадка, Елъри? — опита се да помогне Льору и погледна изгубения в мислите си Елъри.

— Ами да…

Кар се подсмихна, докато Елъри полагаше сериозни усилия да си върне обичайната усмивка.

— Агата, ще ни направиш ли кафе? — облакъти се на масата той.

Ъгълчетата на устните му иронично се извиха, когато отново погледна към Елъри. Младежът понечи да каже нещо, но Агата го изпревари.

— Отивам. Предполагам, че всички ще пият — каза тя и забърза към кухнята.

— Хей — вгледа се Кар в останалите четирима, — нали тази нощ ще организираме бдение за горката Орци? Моля ви, престанете да се преструвате, че нищо не се е случило, и нека се държим мило един с друг.

*

— Кафето е готово. Нося захар и мляко.

Агата остави подноса с шест тъмнозелени чаши на масата.

— Извинявай, че всеки път молим теб — рече Елъри и взе най-близката до себе си чаша.

Другите също се пресегнаха за своите. Агата придърпа предпоследната и бутна подноса към Ван, който седеше до нея.

— Благодаря.

Ван остави наполовина изпушената цигара „Севън Старс“ в пепелника и обгърна чашата с пръсти, за да ги стопли.

— Как се чувстваш, Ван?

— Много по-добре. Виж, Елъри, не успяхме да обсъдим подробно темата, но наистина ли няма някакъв начин да се свържем със сушата?

— Не се сещам за нито един — отвърна Елъри и отпи от черното кафе. — На нос Ж. има фар. Помислих си, че можем да отидем там и да развеем бял флаг. Само че фарът май вече не работи, а? Поне хората не разчитат на него.

— И аз така мисля.

— Някой от нас ще трябва да рискува живота си и да преплува до сушата или да се хванем да скалъпим нещо като сал.

— И двата варианта ми се струват неприемливи.

— Може да запалим огън — предложи По.

— Не вярвам светът да ни забележи, ако запалим купчина шишарки.

— Ако се наложи, може да запалим Декагона.

— Това е малко прекалено, не мислите ли?

— Глупаво и опасно. Но аз, По и Льору не търсехме начини за комуникация.

— А какво търсехте?

— Друго… Но не открихме нищо, въпреки че обходихме целия остров. Не, чакай!

— Какво?

— Синята къща… Не сме огледали останките от Синята къща — прошепна Елъри и сложи ръка на челото си. — Може да има подземна стая…

— Подземна стая ли?

Случи се точно в този момент.

Стон, издаващ ужасяваща болка, прекъсна разговора между По и Елъри и нечия глава се удари в масата.

— Какво става? — изпищя Агата.

Всички наскачаха от столовете си. Масата се разклати и кафявата течност се разля от наполовина изпитите чаши.

Кар прекатури стола и тежко се свлече надолу с разкривени като на механична кукла ръце и крака.

— Кар! — извика По и изтича до него. Льору го последва, препъна се в собствения си стол и също падна на пода.

— Какво му стана? — извика Елъри.

По прегледа очите на Кар и поклати глава.

— Не знам. Някой има ли представа дали страда от хронично заболяване?

Не получи отговор.

— Никак не изглежда добре.

Кар едва дишаше, гърдите му свистяха при всяка глътка въздух. По обгърна раменете му с голямата си ръка.

— Елъри, помогни ми. Трябва да го накараме да повърне. Мисля, че е отровен.

Разтърсван от конвулсии, Кар се опита да отблъсне ръката на По и се сви на пода като скарида. Очите му бяха полуотворени и между клепачите се виждаше само бялото. Младежът притихна за момент, но веднага след това последва нова конвулсия. От устата му изригна кафяв фонтан, придружен от ужасяващ рев.

— Ще оживее ли? — попита Агата с широко отворени от страх очи.

— Не знам.

— Не можеш ли да му помогнеш?

— Нямам представа каква отрова е поел, но дори и да знаех, не мога да направя много. Да се надяваме, че дозата не е смъртоносна.

*

Към два и половина същата нощ Кар умря в леглото си.

5.

Всички бяха потресени и прекалено уморени, за да говорят. Не ставаше дума за физическо изтощение, а за опасение, което направо вкамени телата и умовете им.

Случилото се с Кар беше много по-различно от станалото с Орци. Този път някой страдаше, гърчеше се от болка и умря от насилствена смърт пред очите им. Безцеремонното зловещо прекъсване на ежедневието им парализира мислите и чувствата на студентите.

Агата и Льору се вторачиха в пространството с полуотворени усти. Умът им като че ли беше другаде. Ван въздишаше тежко, захлупил лице в дланите си. По не посегна нито веднъж към цигарите, погледът му беше фиксиран в прозореца. Елъри бе затворил очи и лицето му приличаше на маска от театъра Но[22].

Тази вечер луната не се показа през прозореца на покрива. Мракът отвън бе прорязван единствено от преминаващата през острова светлина на фара на нос Ж. В салона пламъкът на газената лампа припламваше като жив. Насред настъпилата тишина монотонният ритъм на вълните се чуваше ясно — усилваше се и заглъхваше, усилваше се и заглъхваше.

— Да сложим точка за днес. Много ми се спи — каза Елъри, който едва държеше очите си отворени.

— Съгласен — измърмори сънливо По, което сякаш събуди останалите трима. — Мога само да ви кажа, че е погълнал някаква отрова, но не и да определя каква.

— Имаш ли предположение?

— Никакво — сбърчи вежди той. — Като имам предвид начина ѝ на действие, мога да заключа, че е много силна. Липсата на въздух и конвулсиите говорят за невротоксин. Най-често срещаните отрови от този тип са цианид, стрихнин и атропин, но може да е също никотин, арсеник или негово съединение. Никотинът и атропинът биха забавили рефлекса на зениците, а аз не забелязах такова нещо, така че… Цианидът пък има характерна миризма, всички знаем за така наречения дъх на горчиви бадеми. Не я усетих. За себе си приемам, че е стрихнин или арсеник.

Шестте наполовина изпити чаши с кафе все още стояха на масата. Докато слушаше, Агата се взираше в тях, но когато чу последните думи на По, избухна в смях.

— Това означава, че основният кандидат за убиец съм аз.

— Да, Агата — отвърна сухо Елъри. — Ти ли беше всъщност?

— Сякаш ще ми повярваш, ако ти кажа, че не съм.

— Няма да е логично, ако ти повярвам.

— И аз така мисля.

Двамата се засмяха безгласно. Всички, особено те двамата, усетиха ненормалния тон на разговора им.

— Ще престанете ли? — сряза ги ядосано По, пъхна една цигара в устата си и предложи кутията на Елъри. — Трябва сериозно да обмислим нещата.

— Знам. Повярвай ми, не се шегуваме, защото ни е весело — каза Елъри, отказа цигарата на По и извади своите „Салем“ от джоба на ризата си. Издърпа цигара и потупа филтъра ѝ в масата, за да слегне тютюнът.

— Хайде да обсъдим фактите — поде той. — Този, който поиска кафе, беше Кар. Докато Агата го приготвяше в кухнята, ние останахме тук. Тя кипна водата, направи кафе и сложи чашите в подноса за около петнайсет минути. После донесе подноса и го остави на масата. Той съдържаше шест чаши за кафе, буркан със захар, буркан със сухо мляко и седем лъжички, поставени в чинийка — по една за всички нас и допълнителна за млякото. Така ли беше, Агата?

Тя кимна послушно.

— Да си припомним реда, по който бяха взети чашите — продължи Елъри. — Аз посегнах първи. Кой беше следващият?

— Аз — обади се Льору. — Взех я едновременно с Кар.

— Мисля, че аз бях след вас — каза По.

— После аз взех една и преместих подноса пред Ван. Така ли беше, Ван?

— Да.

— Добре, да повторим — аз, Льору, Кар, По, Агата и Ван.

Елъри сложи цигарата в устата си и я запали.

— Да помислим кой би могъл да сложи отрова в чашата на Кар. Първа е Агата, разбира се.

— Но, от друга страна, можех да взема и чашата с отровата. Няма как да наглася нещата така, че тя да попадне при Кар — възрази Агата. — Ако бях убиец, щях да сложа отровата и да подам чашата на всеки един направо в ръцете му.

— Сега, като го казваш, се сещам, че ти винаги ни подаваш чашите. Защо не го направи този път?

— Не знам, просто не ми беше до това.

— Аз имам обяснение, Агата. Убиецът може да не е имал предвид точно Кар. Целта му е била да ни убие всичките, но за него вероятно е нямало значение коя е Втората жертва.

— Искаш да кажеш, че Кар просто е изтеглил късата клечка?

— Мисля, че логиката сочи натам. Никой не седеше до Кар. Никой не би могъл да сложи отровата в кафето му, след като го остави на масата. Следователно, може да си била единствено ти.

— Ами ако отровата е била в захарта или в млякото?

— Нали ти също си сложи мляко? Захарта обаче трябва да я изключим. Кар и аз пием кафето си без. Той не е ползвал захарницата.

— Чакай, Елъри — намеси се Льору. — Наблюдавах Агата, докато правеше кафето. Вратата на кухнята беше отворена и столът ми е точно срещу нея. Имах пряка видимост към ръцете ѝ. Плотът е добре осветен заради свещта върху него. В действията ѝ нямаше нищо подозрително.

— Радвам се, че ни го каза, но се страхувам, че свидетелството ти е ненадеждно. Предвид разстоянието между масата и кухненския плот, може да не си видял добре всичко. Не вярвам да си я наблюдавал от самото начало до края.

— Съжалявам.

— Няма за какво.

— Не, искам да кажа, че я наблюдавах през цялото време.

— Льору!

Очите на Агата се разшириха от изненада. Льору сведе поглед и повтори смутено:

— Съжалявам. Но всъщност беше съвсем естествено. Човекът, който уби Орци тази сутрин, е един от нас. Може и да е Агата. Затова вечерята ни от бисквити, консерви и плодов сок беше изпитание за мен. Въпреки това смятам, че от всички нас ти, Елъри, се държа най-странно. Първи се нахвърли на храната и започна да ядеш, сякаш нищо не се е случило.

— Така ли? — погледна го Елъри и на устните му се появи вяла усмивка. — Добре, значи си напълно сигурен, че Агата не е убиецът.

— Ами…

— Кар е мъртъв. Истината е, че някой е сложил отрова в кафето му. Нали не си въобразявате, че се е самоубил?

— Не…

— Както току-що отбелязах, ако убиецът съм аз, как бих избегнала възможността чашата с отровата да се окаже при мен? Аз си изпих кафето — напомни Агата.

Елъри примигна колебливо и остави цигарата в десетоъгълния пепелник.

— Имаше само шест чаши. Човек лесно би могъл да запомни местоположението на тази с отровата. Ти взе предпоследната чаша за себе си и остави последната за Ван. Ако отровната чаша е била между последните две, можеше просто да му я дадеш. Дори и по някаква причина отровната чаша да се бе оказала при теб, не си била длъжна да я изпиеш.

— Не съм аз! — заклати глава Агата и косата ѝ започна да се тресе. Ръцете ѝ здраво стискаха ръба на масата и трепереха.

— Елъри — каза тихо Ван. — Ако Агата е убиецът, щеше ли да го направи по този начин и точно сега, когато е най-очевидният заподозрян? Не е толкова глупава. Ти какво мислиш, По?

— Съгласен съм с теб — отговори По и се обърна към Елъри. — Вижте, единствената светлина в помещението е газената лампа на масата. Освен това не мисля, че сме се наблюдавали един друг, докато сме взимали чашите си от подноса.

— Какво искаш да кажеш?

— Ти пръв взе своята чаша. Имал си възможност да скриеш отровата в ръката си и бързо да я сложиш в друга чаша. Какво ще отговориш на това, магьоснико?

— Ха! Да не би да си видял нещо? — засмя се ехидно Елъри. — Мога само да кажа, че не съм го направил.

— Няма как да приемем думите ти на доверие. Но има и други теории, като например Кар да е погълнал отровата предварително.

— Имаш предвид бавно разтваряща се капсула?

— Именно.

— Тогава ти също си заподозрян, докторе. Ако помислим добре, ще осъзнаем, че за един аматьор не е лесно да се сдобие с такива вещества като стрихнин или арсеник. По е в медицинския факултет. Ван е във факултета по природни науки, а Агата — във фармацевтичния. Льору и аз сме от хуманитарния. Нямаме достъп до лаборатории, където се съхраняват опасни лекарства и отрови.

— Но всеки може да открадне, ако реши. Охраната на лабораториите и експерименталните зали в университета е смехотворна. Същото е в селскостопанския и инженерния факултет. Достатъчно е да кажеш на портала, че учиш там, и влизаш без проблем. Освен това ти, Елъри, веднъж лично сподели, че твои роднини имат аптека в град 0.

Елъри подсвирна.

— Имаш добра памет.

— Всъщност е безсмислено да седим тук и да мъдруваме откъде е дошла отровата — наведе се напред По. — Колкото до въпроса как се е оказала в чашата на Кар, има безброй варианти. Щом Елъри е могъл да я сложи, значи всеки от нас също е имал тази възможност. Може да е поставена в чашата и преди това.

— Така е.

Елъри прибра непослушния кичур върху челото си и се усмихна. Агата го погледна объркано.

— Вече си разсъждавал над това, нали, Елъри?

— Естествено. За глупак ли ме мислиш?

— Но въпреки това ме обвини, че аз съм го убила?

— Имах намерение да подразня и другите поотделно.

— Ужасен си.

— Не се намираме в нормална ситуация, така че не очаквайте от мен да се държа нормално.

— Ти…

— Между другото, има нещо, за което трябва да те попитам, Агата.

— Какво има сега?

— Просто искам да знам дали изми чашите, преди да налееш кафето?

— Не съм.

— Кога са мити за последно?

— Помниш ли, че когато се върнахме от обиколката на острова, пихме чай? После ги изплакнах и ги оставих на плота.

— Заедно със седмата чаша? Онази на Орци?

— Не. Нейната я върнах обратно в шкафа.

— Хм. Добре. Това увеличава възможността отровата да е сипана предварително. Не е изключено вечерта някой да е отишъл в кухнята и да е сложил отрова в една от чашите. Може да е бил всеки.

— Но, Елъри — възрази Льору, — как убиецът ще знае чие кафе е било отровено? Сред нас няма човек, който да не е докоснал чашата си с устни.

— Трябва да е имало някакъв знак.

— Знак?

— Да. Отчупено парче или избледнял цвят — отвърна Елъри и взе тъмнозелената чаша на Кар.

— Виждаш ли нещо?

— Чакай малко… Това е странно — изненада се младежът и подаде чашата на Льору. — Погледни и ти. Аз лично не виждам нищо различно,

— Наистина ли?

— Дори и малка пукнатина? — попита с надежда Агата.

— Абсолютно нищо, Може би ти ще откриеш нещо под микроскоп.

— Стига шеги. Дай ми я.

Агата пое чашата и я огледа.

— Прави сте. Няма следа, която да приемем за знак.

— Значи чашата не е отровена предварително? — приглади косата си Елъри и ги огледа разочаровано. — Добре, ето ги трите версии: Агата е убиецът; аз съм убиецът; някой, който е накарал Кар да глътне капсулата с отрова, е убиецът.

— Която и да е вярната, няма как да определим начина на приемане на отровата, нито да идентифицираме извършителя — рече По.

Елъри взе оставената от Агата чаша и се вгледа замислено в нея.

— Ако е външен човек, тогава няма значение има ли знак на чашата или не.

— Какво каза, Елъри?

— Нищо — извърна очи Елъри. — Онова, което ме притеснява, е мотивът. Сигурно е, че човекът, убил Орци и Кар, и онзи, който е оставил табелките, е един и същ. Освен това той или тя е твърдо решен да отнеме живота поне на петима от присъстващите на острова. „Петима” означава, че Детективът няма да свърши като жертва.

— Но мотивът… — измърмори Льору и поклати глава.

— Трябва да има мотив — отсече решително Елъри, — колкото и извратен да е той.

— Убиецът може да се окаже луд — изписка Агата. Няма как да схванем логиката на луд човек.

— Луд… — повтори разсеяно Елъри и вдина ръка да погледне часовника си. — Скоро ще се развидели. Какво ще правим?

— Трябва да поспим. Няма как да намерим отговори, ако продължаваме да нищим случая с уморени глави.

— Съгласна съм, По. Твърде съм изтощен, за да съм полезен,

Елъри разтърва очи и бавно се изправи от стола, Сложи ръце на кръста си и тръгна към стаята си.

— Чакай, Елъри спря — спря го По. — Няма ли да е по-добре всики да спим в една стая?

— Аз не искам — погледна изплашено Агата. — Ами ако човекът до теб се окаже убиец? И протегне ръце и те удуши? Само мисълта за това е достатъчна да ме скове от страх.

— Не мисля, че убиецът е толкова глупав да убие човека до себе си. Нали ще го хванем на мига?

— Сигурен ли си, По? Може всички да умрем, преди да сме разобличили убиеца.

Агата скочи, в бързината преобърна стола си и почти избухна в сълзи.

— Чакай, Агата.

— Не! Не мога да имам доверие на никого — извика тя и избяга в стаята си.

По, който бе станал ням свидетел на сцената, изпусна дълга въздишка.

— Тя не е в добра форма.

— Съвсем естествено — вдигна ръце Елъри. — Честно казано, и аз мисля като нея. Предпочитам да спя сам.

— Аз също — обади се Льору. Очите зад кръглите му очила бяха зачервени от безсъние.

Ван го последва и остави По, който вглъбено поглади брадата си.

— Всички трябва да заключат стаите си — провикна се той.

— Знаем — отвърна Елъри и хвърли поглед към входната врата. — Дори и аз се страхувам от смъртта.

ШЕСТА ГЛАВА

ТРЕТИ ДЕН НА СУШАТА

Вечерта наближаваше.

Морето вече тъмнееше в далечината. Каваминами стоеше на брега и се взираше в сянката на далечния остров, който сякаш се носеше върху морските вълни. Шимада бе приклекнал под каменните стъпала, водещи до водата. Върлинестата му фигура обезпокои децата, които ловяха риба наблизо.

Намираха се в град С.

Имаше ли вероятност Накамура Сейджи все още да е жив? Двамата дойдоха тук с надеждата да намерят улика подкрепяща заключението, до което бяха достигнали миналата вечер. Освен това искаха да хвърлят поглед на Цуноджима. След половин ден в разпити на местни хора и рибари обаче успяха да се сдобият само с няколко истории за призраци и нищо, което би могло да придвижи разследването им напред. Двамата се бяха уморили от напразните усилия и решиха да слязат до пристанището да си починат.

Заслушаният в шума на близките вълни Каваминами пъхна цигара между устните си, седна, протегна крака и се загледа в Шимада, който си играеше с въдицата, взета назаем от малките рибари. С тънкия си гласен, дънките и зелената тениска Шимада не приличаше на солиден човек в края на трийсетте си години. „Наистина е много странен”, помисли си Каваминами. Припомни си завършилия доста конфузно вчерашен разговор между Шимада и Морису и въздъхна дълбоко.

Новият му приятел и Морису бяха напълно противоположни характери. Ако Морису беше ин, то Шимада бе изцяло ян. В очите на сериозния и интровертен Морису Шимада — човек, следващ собствения си интерес и вътрешен инстинкт — сигурно изглеждаше като хлапе, което няма търпение да задоволи любопитството си. В същото време мъжът беше доста по-възрастен от Каваминами и Морису, което също бе отблъснало стария му приятел. Шимада, на свой ред, сигурно беше разочарован от показната и леко фалшива добродетелност на Морису — в крайна сметка тя развали забавлението му.

— Господин Шимада, не е ли време да тръгваме? — провикна се Каваминами и стана. — Обратният път ще ни отнеме поне още час.

— Да вървим тогава.

Шимада върна въдицата на децата и им махна за довиждане. Дългите му крака го отведоха на няколко крачки от Каваминами.

— Изглежда, обичаш деца.

— Естествено — отвърна Шимада, без да се поколебае. — Не мислиш ли, че е прекрасно да си млад?

Двамата тръгнаха рамо до рамо по пътеката край брега.

— Днес не открихме нищо.

— Така ли? — ухили се Шимада. — Но пък научихме няколко истории за призраци.

— Това са само легенди, които можеш да чуеш навсякъде, където някой е загинал при съмнителни обстоятелства.

— Не съм съгласен. Колкото и странно да звучи, вярвам, че истината може да е скрита някъде из тези истории.

Малко по-встрани от морската алея един начумерен и доста як младеж поправяше с ловки пръсти рибарската си мрежа. Според Каваминами надали имаше двайсет години. В ентусиазма, с който си вършеше работата, личеше нещо детинско.

— Знаеш ли, Конан — заговори Шимада, — мога само да се надявам, че твоите приятели… не, бившите ти приятели, не са се поддали на магията на призрака на Цуноджима.

— Какво искаш да кажеш?

— Смятам, че призракът на Цуноджима може да бъде само един — Накамура Сейджи, когото мислят за мъртъв. Подозирам, че Сейджи е жив и се крие някъде на острова, а твоите бивши приятели са отишли в леговището му, без нищо да подозират.

— Но това е…

— Извинете — прекъсна ги непознат глас и те изненадано се обърнаха. Беше младежът, който поправяше рибарската мрежа. — Вие да не сте приятели на онези студенти, които заминаха на острова? — попита високо той. Пръстите му не спираха да се движат.

— Да — незабавно отвърна Шимада и се приближи към младежа. — Познавате ли ги?

— С баща ми ги заведохме до там. Ще ги върнем следващата сряда.

— Интересно — развълнува се Шимада и клекна до момчето. — Я ми кажи, според теб имаше ли нещо странно в пътуващата група?

— Не мисля. Всички се вълнуваха от екскурзията, макар че не знам кое му е интересното на този остров.

Младежът говореше намусено, но съсредоточените му в Шимада очи излъчваха добронамереност. Той прокара ръка по късо подстриганата си коса и отново заговори, оголвайки белите си зъби.

— Опитвате се да намерите следа в историите за призраци, а?

— Да, нещо такова. Ти виждал ли си призрак?

— Не. Това са само слухове. Не вярвам в чудовища.

— Призраците и чудовищата са различни същества.

— Така ли?

— Знаеш ли кой е призракът?

— Онзи Накамура Сейджи ли? Казват, че жена му също броди из острова.

— Не си ли си мислил някога, че Накамура Сейджи още живее там?

Младежът повдигна изненадано вежди.

— Да живее ли? Че нали е умрял? И затова е станал призрак?

— Може да не е умрял — поде загадъчно Шимада. — Спомни си, че понякога в Декагона се виждат светлини. Може Сейджи да пали лампите. Много хора твърдят, че са го забелязвали. Не е ли по-логично да приемем, че е жив, отколкото да вярваме в тези призрачни истории? Казват, че моторните лодки, които минават близо до острова, потъват. Защо да не приемем, че Сейджи убива рибарите и потапя лодките им, за да не го издадат?

— Много сте забавни — засмя се развеселеният младеж. — Историите за лодките обаче не са верни. Бях там, когато едната потъна.

— Какво?

— Онзи ден вълните бяха високи. Намирах се наблизо и предупредих рибарите. Казах им, че около острова няма нищо, освен дребна риба, но те не ме послушаха и продължиха. Още не бяха наближили брега му, когато една вълна ги обърна. Старите моряци може да говорят, че призракът е потопил лодката, но според мен си беше чиста случайност. Говорят също, че рибарите умрели, но всъщност не беше така. Всички мъже в лодката се спасиха.

Каваминами, който стоеше до момчето и слушаше разговора му с Шимада, изведнъж избухна в смях. Шимада потупа устните си с пръст.

— Добре, отказвам се от тази история. Въпреки това мисля, че Сейджи може да е жив.

— Въобразявате си, че е жив и обитава острова? Какво яде тогава?

— Може някъде да е скрил лодка и понякога да плава до града за провизии.

— Ами то… — разколеба се момчето.

— Мислиш ли, че е невъзможно?

— Не, възможно е, ако идва откъм нос Ж. през нощта. От там никой не минава. Но ако връзва лодката си на кея, някой може да го разкрие.

— Сигурно я крие. Нали ако няма буря, можеш да прекосиш разстоянието с моторна лодка?

— Да. При такива условия ще успееш дори и ако лодката ти е безмоторна.

— Разбирам… — кимна с усмивка Шимада и се изправи. — Благодаря ти, момче. Научих важни неща от теб.

— Така ли? Вие сте много странен човек.

Шимада махна с ръка на младежа и тръгна към паркираната надолу по пътя кола. Каваминами се затича след него.

— Е, Конан — засмя се той, когато младежът го настигна, — днес с теб се радваме на богат улов, а?

Каваминами не беше сигурен коя част от разговора представляваше „богатият улов“, но беше убеден, че Шимада няма предвид отхвърлената теория за живия Сейджи. Ето защо измърмори с половин уста:

— Да.

„Но каквото и да си мисли… — рече си той и се загледа в плуващото над морето слънце от другата страна на морския насип — те сега са на онзи съдбовен остров. Какво лошо може да им се случи?“

Черната сянка на Цуноджима бавно се сливаше с вечерния мрак.

СЕДМА ГЛАВА

ЧЕТВЪРТИ ДЕН НА ОСТРОВА

1.

Шум от гласове.

Не говореха силно, не бяха и наблизо. Познати гласове, познати интонации. И като фон — непрестанният шум на вълните. Вълни? Да, шумът на вълните…

Бавно излезе от дълбините на съня. И после…

Отвори очи и се раздвижи върху твърдото легло. Обърна се по гръб и пръстите му затърсиха очилата. Белият таван изпълни полезрението му. Той въздъхна.

Аз съм в Декагона.

Слепоочията му пулсираха болезнено. С всеки удар на кръвта в паметта му прииждаха нежелани спомени.

Като поклащаше леко глава, сякаш беше счупена и имаше нужда от специални грижи, той стана от леглото и бавно се облече. Отиде до прозореца, отвърза колана, който придържаше двете дръжки на мястото им, и отвори крилата заедно с капаците.

Поляна с избуяла трева. Редица от борове. Тъмно небе, сякаш боядисано с мастило.

Младежът протегна ръце и успя да поеме дълбока глътка въздух. Зареди дробовете си със свеж прилив на кислород, затвори прозореца, заключи го и отново нави колана около дръжките. После излезе от стаята.

Тези, които разговаряха в салона, бяха Елъри и Ван. Агата и По също бяха станали и се намираха в кухнята.

— Добро утро, Льору. Радвам се да видя, че си добре — каза Елъри без сянка от хумор, сочейки към ъгъла зад Льору.

— Какво? — обърна се той, сложи очилата на носа си и с изненада прочете:

Втората жертва

Висеше на вратата на Кар.

Табелката беше залепена на височината на очите и покриваше другата с името на Кар. Беше поставена по същия начин, както и онази на вратата на Орци.

— Нашият убиец е човек, на когото може да се разчита. Спокоен съм, че се грижи да сме добре информирани.

Льору отстъпи назад, обърна се и се втренчи в Елъри, който седеше на един от столовете около масата, кръстосал дългите си крака.

— Нали върна табелките в онова чекмедже?

— Да. Да не предлагаш да се отървем от тях?

Елъри извади табелките от чекмеджето, сложи ги върху масата и ги бутна към Льору. Той преброи шест.

— Но…

— Както виждаш, табелката с Втората жертва още е тук. Извършителят се е подготвил добре. Предположил е, че ще ги държим под око след първото убийство. Сигурно има втори набор в себе си. Виж, не го казвай пред Агата…

Елъри сниши гласа си до шепот и кимна на Льору да се приближи.

— Да не го казвам ли? Защо? — учуди се Льору.

— Може много да се разстрои, ако не се погрижим да го разбере в подходящия момент. Случи се, преди тя да стане, затова с Ван и По го обсъдихме и решихме да го пазим в тайна.

— Кое?

— Как мислиш?

— Нямам представа.

— По я намери. Събудил се към обяд, измил си лицето и случайно погледнал в банята отзад. И там…

— Ка — кво? — притисна длани върху устните си Льору. — На Орци ли е?

— Тогава на кого е?

— На Кар. Лявата ръка на Кар е отрязана и оставена там..

— Не може да бъде!

— Убиецът е изчакал всички да заспим и го е направил рано сутринта. Не заключихме стаята на Кар. Някой може да се е промъкнал и да е отрязал ръката. За толкова много време дори и Агата е можела да се справи необезпокоявано със задачата.

— Къде е ръката сега?

— Сложихме я в леглото при Кар. Нe можем да разчитаме, че полицията ще дойде скоро, а не биваше, да я оставим просто така.

— Но защо? — Льору притиска пулсиращите си слепоочия, с пръсти. — Защо убиецът ще прави такова нещо?

— Наистина защо?

— Дали отново е алюзия? Въпреки това…

Агата и По дойдоха от кухнята в салона и приготвиха масата за обяд. Спагети, хляб, сирене, картофена салата и супа.

Льору седна и погледна часовника си. Минаваше три следобед. Вчера бе ял само веднъж. Трябваше, да умира от глад, но всъщност нямаше апетит.

— Льору, По ме следеше през цялото време, така че можеш спокойно да се храниш. Да не говорим, че измих всички прибори още веднъж. Освен ако не си мислиш, че с По действаме заедно? — завърши саркастично Агата. Вероятно не бе спала достатъчно. Гримираното ѝ лице носеше белезите на умората. Розовите ѝ устни също бяха изгубили обичайния си цвят.

2.

След обяда петимата се отправиха към останките от Синята къща.

Основата на сградата представляваше квадрат със страни около осемнайсет метра, покрит с пепел и натрошени тухли. Около него имаше тъмнозелени борове и мъртви кафяви дървета. Небето беше натежало от облаци, а тънещото в черна сянка море както винаги идваше и си отиваше.

Беше толкова мрачно, че у тях се зароди желание да покрият всичко с бяла боя.

Скалата на запад от пожарището, която гледаше към нос Ж., не беше много висока. Редицата борове около къщата се прекъсваше от тесен път, водещ към нея, а от там няколко каменни стъпала извеждаха до каменистия бряг под нея.

Четирима от студентите застанаха на върха ѝ и затърсиха с поглед преминаващи наблизо лодки. Петият обикаляше сам около пепелищата и тухлените останки. Това беше Елъри, който внимателно разравяше с крак парчетата и от време на време приклякваше.

— Какво правиш, Елъри? — извика Ван.

Младежът вдигна глава и се усмихна.

— Търся нещо.

— Какво?

— Нали ви казах снощи? Подземна стая. Все си мисля, че може да има такава тук.

Останалите се спогледаха въпросително, после бавно тръгнаха към все още клекналия сред тухлите Елъри.

— Какво е това? — измърмори той и сложи ръка върху обгоряло като въглен дърво, представляващо квадрат с около метър дължина. — Имам чувството, че е местено.

Оказа се част от някогашна дървена стена — единият ъгъл все още бе покрит със сини теракотени плочки. Елъри се опита да го вдигне и с изненада установи колко е лесно.

— Открих я! — извика радостно той.

Под дървения капак зееше квадратна дупка. Тесни бетонни стъпала водеха надолу към тънещо в мрак помещение. Определено беше вход на подземие към изгорялата Синя къща.

Елъри изцяло отмести капака, извади от джоба си фенера, който си беше подготвил, и нетърпеливо пристъпи към отвора.

— Внимавай, може да се срути — разтревожи се По.

— Знам, знам, ще…

Но не довърши изречението си. Внезапно политна напред, падна с писък и тъмната дупка сякаш го погълна.

— Елъри!

— Елъри?

— Елъри!

— Добре ли си, Елъри?

Четиримата извикаха едновременно. Ван скочи и понечи да го последва по стъпалата.

— Спри, Ван. Опасно е да влизаш така — намеси се решително По.

— Но…

— Аз ще сляза пръв.

По хвърли цигарата, прерови джоба на якето си и извади химикалка — фенерче. Сложи крак на първото стъпало и освети отвора.

— Елъри! — извика той, но не получи отговор.

Приведе дългото си тяло напред и взе още две стъпала. Изведнъж спря.

— Но това е… — възкликна младежът. — Тук има прокарана найлонова нишка. Елъри сигурно се е спънал в нея.

Тънката, но здрава нишка от рибарска корда се намираше приблизително на височината на коляното на възрастен човек и бе опъната между някакви тръби от двете страни на стълбата. Беше незабележима, освен ако нарочно не търсиш нещо подобно.

По внимателно прескочи кордата и забърза надолу. В тъмното пред него изникна жълт ореол. Сиянието идваше от фенерчето на Елъри.

— Елъри, добре ли си?

— Добре съм — отвърна Елъри, все още проснат върху циментовия под, ала в същия момент изохка и сграбчи десния си глезен.

— Май го изкълчих.

— Удари ли си главата?

— Не знам.

Ван и Льору дойдоха при тях.

— Помогнете ми — каза По и хвана ръката на Елъри.

— Чакай, По — възрази Елъри и дръпна ръката си. — Добре съм, нека първо огледаме това подземие.

Льору взе фенера от По и освети пространството.

Помещението беше широко около десет татами. Четирите стени, подът и таванът бяха бетонни и по тях се виждаха различни тръби. Отзад стоеше голяма машина, вероятно генератор, но освен нея нямаше нищо интересно. Няколко дървени греди и дъски, прашни бутилки и консервни кутии, кофа, парцали… Стаята беше пълна само с боклуци.

— Хайде, Елъри, сам виждаш, че тук няма нищо интересно.

— Как пък да няма… — измърмори Елъри. Успя да се изправи с помощта на По и Ван и последва с очи светлия лъч на фенерчето, вече напълно забравил за падането.

— Няма начин да не открием нещо. Льору, провери пода още веднъж.

Льору насочи светлината на фенерчето надолу.

— Я вижте!

Фенерчето освети арковидна част от помещението с радиус около два метра близо до стълбището, където стояха четиримата студенти. Мястото беше чисто, нямаше и помен от боклуците, които заемаха останалата част от стаята. Там не се забелязваше нито пепел, нито прах.

— Това вече е интересно. Като че ли специално е чистено.

Появилата се по бледото лице на Елъри усмивка изглеждаше някак неуместна.

— Някой е бил тук.

3.

— Май не си толкова зле — заключи По, докато се занимаваше с десния глезен на Елъри. — И, както виждам, главата ти е цяла. Един навехнат глезен, няколко синини и драскотини. Ще те превържем и утре ще си кукуряк. Имаш невероятен късмет. При такова падане можеше да се простиш с живота си.

— Трябва да съм избрал най-точния начин на падане в най-точния момент — засмя се Елъри, но веднага прехапа устни. — Иначе проявих голяма глупост. Бях невнимателен. Попаднах директно в капана му.

Петимата се бяха прибрали в Декагона. Елъри седеше на пода с опрян в стената гръб и прострени крака, а По превързваше глезена му. Останалите ги наблюдаваха прави — нервното напрежение не им позволяваше да седят спокойно на столовете си.

— Мисля, че трябва да заключим вратите отвътре. И не бива да излизаме навън, особено след залез — слънце.

— Просто не мога да повярвам — промълви Агата.

Теорията, че Накамура Сейджи може да е убиецът, която Елъри им изложи, след като се завърнаха от Синята къща, съвсем я обърка.

— Възможно ли е Накамура Сейджи наистина да е жив?

— Самото наличие на подземната стая е достатъчно доказателство. Поне няма съмнение, че доскоро някой е живял долу. Разбрал е, че ще открием жилището му и ще се опитаме да влезем, затова е обтегнал кордата на стълбите. Извадих късмет, иначе можеше да съм Третата жертва.

— Добре, приключихме с този крак — потупа го по глезена По и започна да прибира превързочните материали. — Не го движи много довечера.

— Благодаря, докторе… Къде отиваш?

— Искам да проверя нещо.

По прекоси салона и изчезна през вратата към коридора. След минутка се върна при тях.

— Точно както си и мислех — каза с гробовен глас.

— За какво говориш?

— Кордата се оказа от моя багаж.

— Твоя ли е? Как така?

— Това е корда за въдица. Първия ден оставих въдицата и такъмите си в коридора до входната врата. Една ролка от най-здравите ми корди липсва.

— Ето какво било.

Елъри протегна крака и обгърна коляното си с ръце.

— Входната врата не се заключва и всеки, независимо дали говорим за Сейджи или някой друг, може да влезе когато си поиска и да открадне кордата без никакво затруднение.

— Но, Елъри… — По се настани в един от столовете и запали цигара — не виждам логика в теорията ти, че Сейджи е жив и е убиецът.

— Мислиш, че греша?

— Не казвам, че е невъзможно, но в момента не смятам, че трябва да приемаме идеята ти за убиец отвън. Това е моето мнение.

— Хм. — Все още подпрян на стената, Елъри се взря в брадатото лице на По. — Въобразявам ли си, или доктор По се надява убиецът да е сред нас?

— Не се надявам на нищо, но ми се струва по-вероятно да е така. Затова предлагам заедно да претърсим всяка стая.

— Инспекция на личните вещи, а?

— Да. Според мен убиецът трябва да притежава допълнителен комплект табелки, лявата ръка на Орци, някакъв нож и евентуално остатък от отрова.

— Добро предложение, но ако допуснем, че убиецът си ти, По, щеше ли да държиш тези вещи в собствената си стая, щом има вероятност да я претърсят? Ако човек иска да скрие нещо, наоколо има достатъчно места за целта.

— Въпреки това нека го направим, просто за по-голяма сигурност.

— Хей, По — обади се Ван, — няма ли да стане още по-опасно, ако решим да претърсим стаите?

— Опасно ли?

— Да предположим, че убиецът наистина е един от нас. Тогава ще бъдем заедно с него, докато претърсваме. Така ще му предоставим лесен достъп до всички стаи.

— Ван е прав — намеси се Агата. — Не желая никой да влиза в стаята ми. Убиецът може да скрие някоя от уликите по спалните или да заложи капан.

— Ти какво мислиш, Льору? — попита По и изви устни в недоволна гримаса.

— Не мога да понасям повече този Декагон. — Льору се загледа в пода и поклати глава. — Някой вече го каза. Очите те заболяват само от стените, и не само. На мен ми се завива свят, като ги погледна…

4.

— Солта ли? Не помниш ли къде си я оставила? — попита объркано Ван и се втренчи в Агата, която опита супата и започна нервно да се оглежда с малката купичка в ръце.

— Нали ме наблюдаваше през цялото време? — обърна се тя към него и го изгледа с широко отворени очи. — Беше неотлъчно до мен.

В думите ѝ имаше сарказъм, но гласът ѝ трепереше безсилно. Торбичките под очите — се забелязваха от километри.

Двамата се намираха в сумрачната кухня, слабо осветена от лампата, която бяха донесли от салона. Агата приготвяше храната, а Ван не изпускаше от поглед всяко нейно движение. Останалите бяха в салона и от време на време надничаха към тях през отворената врата.

Агата не спираше да домакинства в опит да прогони мислите за случващото се, но готвенето не тръгна гладко. Налагаше се да издирва всеки един продукт.

— Захарта е тук, Агата — каза Ван.

Младата жена потръпна, а големите — очи се изцъклиха.

— Не издържам повече! — извика тя и впи пръсти в шала на главата си. — Ако толкова се боиш от храната ми, можеш да си отвориш консерва.

— Не съм имал това предвид, Агата.

— Стига вече!

Тя хвана една малка чиния и я запрати по Ван. Порцеланът закачи ръката му, удари се в хладилника и се разби на парчета. Звукът привлече останалите трима на бегом.

— Знам, че не съм убиец! — закрещя Агата със свити юмруци, трепереща като лист. — Убиецът е някой от вас четиримата, но вие не ме изпускате от очи. Казвам ви, нямам нищо общо с това.

— Агата! — възкликнаха едновременно Елъри и По.

— Какво? Въпреки пазача в кухнята, ако някой умре от отровена храна, ще обвините мен. Всички сте се наговорили да ме изкарате престъпница.

— Успокой се, Агата — рече мило По и предпазливо пристъпи към нея. — Никой не иска да те изкарва престъпница. Вземи се в ръце.

— Не приближавай! — Тя направи една крачка назад и в очите ѝ се появи страх. — Махайте се от мен. Сега разбрах — действате заедно. Убили сте Орци и Кар. Сега е мой ред.

— Агата, ела на себе си.

— Щом така искате, ще бъда убиец. Да, щом аз ще съм Убиецът, няма да стана жертва. Ох, горката Орци, милият Кар, аз съм вашият убиец! Убих ви и сега ще затрия и останалите.

Наложи се четиримата да обединят сили, за да я задържат на място. Агата напълно бе изгубила контрол над себе си и бясно размахваше ръце и крака. Отведоха я обратно в салона и я сложиха да седне.

— Не мога повече! — изхлипа най-после. Раменете ѝ хлътнаха и тя зарея поглед в пространството с невиждащи очи. След миг захлупи глава върху масата и се разрида.

— Моля ви, искам да си отида. Опитах се, но… искам да се прибера.

— Агата!

— Отивам си… у дома. Ще преплувам до вкъщи…

— Успокой се, Агата. Дишай дълбоко. — По положи голямата си ръка на гърба й и се опита да я успокои. — Никой не те обвинява в нищо. И никой не иска да те убие.

Агата не помръдна. Раменете ѝ се затресоха като на неутешимо дете. Постепенно думите ѝ „Отивам си вкъщи. Отивам си вкъщи“ заглъхнаха и се превърнаха в хлипане.

Изведнъж вдигна глава и изрече безизразно:

— Трябва да приготвя вечерята.

— Няма нужда. Някой друг ще се погрижи. По-добре да си починеш…

— Не — отблъсна тя ръката на По. — Аз не съм убиец.

5.

По време на вечерята никой не проговори. Знаеха, че ако отворят уста, неминуемо ще се върнат на темата за убийствата. Тишината ги спасяваше от ужасяващата реалност. Освен това всички се страхуваха, че може отново да провокират Агата, която все още беше в шок.

— Ние ще оправим тук. Иди да си легнеш — меко ѝ каза По.

Агата обикновено избягваше да пуши пред другите, но сега запали и се загледа в носещия се от цигарата дим.

— Ако не можеш да заспиш, имам таблетки за сън — продължи По. През безжизнения поглед на Агата премина сянка на предпазливост.

— Таблетки ли? Не!

— Спокойно. Обикновени сънотворни.

— Не, няма да взимам никакви таблетки.

— Добре. Тогава гледай внимателно.

По отвори окачената на облегалката на стола му кожена чанта и извади отвътре малка кутия с хапчета. Остави две от тях да паднат в отворената му длан, разчупи ги и даде на Агата по половинка от всяко.

— Ще взема тези две половинки пред очите ти. Тогава ще ми повярваш ли?

Агата се загледа в двете парченца в ръката си и кимна безгласно.

— Браво, добро момиче.

По брадатото лице на По се разля лека усмивка и той глътна половинките от своята ръка.

— Виждаш ли? Нищо ми няма. Сега ти изпий своите.

— Просто не мога да заспя. Не мога…

— Нормално е. Много си превъзбудена.

— Тази сутрин все още чувах стоновете на Кар в главата си. Вечерта най-после се унесох, но долових някакъв странен шум от съседната стая, тази на Кар.

— Разбирам. Сега вземи хапчетата, за да можеш вече да си починеш.

— Ще мога ли, По?

— Гарантирам ти. Ще заспиш за нула време.

Най-после Агата сложи таблетките в устата си, затвори очи и преглътна.

— Благодаря — погледна го тя с безжизнени очи.

— Лека нощ, Агата. Не забравяй да заключиш вратата и прозореца си.

— Да, благодаря ти още веднъж.

Агата изчезна в стаята си, а останалите четирима издадоха в синхрон звуци, напомнящи въздишки.

— Впечатляващо представяне, По. От теб ще стане добър лекар — усмихна се Елъри и направи жест с ръката, между чиито пръсти държеше цигара. — Колко изненадващо е да видим момиче като нашата Агата да се държи така. Нищо чудно утре някой от нас да се нуждае от грижите ти.

— Млъквай, Елъри. Прояви малко сериозност.

— Не искам да проявявам сериозност — вдигна рамене Елъри. — Ако стана сериозен, следващият с нервна криза ще се окажа аз. Нали не сте забравили, че днес едва не изгубих живота си?

— Ами ако убиецът действа самостоятелно?

— Ха! Не мисля, че сам човек може да се справи с цялата подготовка. Разбира се, не е изключено Агата да е в играта.

— Ако убиецът е тук, има еднакви шансове да бъде всеки от нас — обади се Ван и загриза ноктите си.

— Да… Всъщност защо се случва всичко това? — попита Льору, свали очилата си и стисна главата си с ръце.

— Хей, нали не искаш да ни докараш до истерия?

— Нямам толкова енергия, Елъри. Нека обаче се замислим: защо убиецът се захваща с тази лудост? Независимо дали е един от нас или Накамура Сейджи, какъв му е шибаният мотив?

Малките кръгли очички на Льору превърнаха лицето му в самото олицетворение на отчаянието.

— Мотив, а? — измърмори Елъри. — Да… все трябва да има някакъв мотив.

— Не вярвам в теорията, че Сейджи е убиецът — поклати глава Ван. — Той живее само във въображението на Елъри. Дори и да е истина, както каза Льору, какво го е подтикнало към тези убийства? Да не е някаква игра?

— Сейджи…

Всеки път, щом чуеше или произнесеше името на Накамура Сейджи, Льору усещаше някакво вътрешно напрежение. Чувството не го напускаше от вчера, когато Елъри сподели с него, че собственикът на острова може да е жив.

Отражението на пламъка на лампата затанцува по стъклата на очилата му, после се прехвърли върху масата. Загледан в него, Льору се опита да потърси отговор.

Един спомен…

Не успя да призове нищо. Само след миг друг, много по-скорошен момент проби мъглата в съзнанието му и го разтревожи още повече.

„Какво беше това?“, запита се той.

Новият спомен трябваше да е за нещо, случило се, след като пристигнаха на острова. Бе видял картината в ума си и подсъзнателно бе разбрал, че е много важна…

— По — главоболието, което го мъчеше, откакто се бе събудил, продължаваше. Слепоочията му не спираха да пулсират. „Време е да поспим“, каза си той. — Може ли да дадеш и на мен едно сънотворно?

— Разбира се. Часът е седем, а вече искаш да си лягаш?

— Цял ден ме цепи глава.

— Аз също мисля да си легна.

По подаде цялата кутийка със сънотворни на Льору и демонстративно се изправи с цигарата в уста.

— Вече усещам ефекта им.

— Може ли и аз да си взема едно? — попита Ван и тежко стана от стола си.

— Естествено. Едно е достатъчно. Доста са силни. Ти искаш ли, Елъри?

— Няма нужда. Веднага ще заспя.

След малко угасиха газената лампа и над Декагона се спусна мрак.

ОСМА ГЛАВА

ЧЕТВЪРТИ ДЕН НА СУШАТА

1.

— Дали трябва да идвам с теб? — повтори съмненията си Каваминами.

Двамата мъже седяха в колата и пътуваха от град 0. Към Камегава. Шимада кимна няколко пъти, без да отклонява поглед от пътя, с ръце върху волана.

— Разбира се. Познавал си Чиори, освен това си една от жертвите, получи заплашително писмо. А и стигнахме прекалено далеч. Не мисля, че би искал да изоставиш разследването точно сега?

— Истина е.

Каваминами не можеше да забрави думите на Морису Кийоичи отпреди два дни. Наистина ли имаха право да нахлуват в личния живот на другите само за да задоволят любопитството си?

Шимада отбеляза, че от чутото той и Коджиро са станали много по-близки, отколкото Каваминами и Морису. Добави също, че идеите на Морису са малко тесногръди.

Каваминами знаеше какво има предвид Шимада. Честно казано, той също не хареса внезапната промяна в мисленето на приятеля си. Макар в началото да се бе включил в дедуктивната им игра с видимо удоволствие, Морису се бе отдръпнал без сериозно основание. Дали заради думите му или заради нещо друго, но Каваминами чувстваше някаква вина, че се е съгласил да посети Коджиро само три дни след първата визита.

— Ако наистина си толкова против, тогава нека се престорим, че през изминалите три дни сме станали неразделни приятели и сега съм си позволил да завлека моя другар на гости въпреки нежеланието му. Така по-добре ли е? — попита Шимада и го погледна в очите.

„Наистина е много странен“, помисли си Каваминами.

Не ставаше дума само за необяснимото му любопитство. Каваминами се убеди, че този човек притежава наблюдателност и проницателност, надхвърлящи многократно неговите собствени. Когато Морису ги запозна с идеята си, че Накамура Сейджи може още да е жив, му се стори, че Шимада вече е обмислил тази възможност. Между него и Морису обаче съществуваше много важна разлика. Морису можеше да се определи като реалист със странно консервативни идеи, докато Шимада напомняше на дете, което сънува с отворени очи, или, с други думи, абсолютен романтик. Пускаше въображението си да се рее при всеки заинтригувал го случай и стига да имаше възможност, беше готов да го развие във фантазен сън. В очите на Каваминами той беше точно такъв.

И понеже го намираше за романтик, смяташе, че въпросът дали неговият „сън“ кореспондира с реалността в ума му стои на второ, дори на трето място.

Колата напусна Националния път и се гмурна по познатите градски улици. Характерната миризма на горещите минерални извори, подгонена от вятъра, нахлу през наполовина сваления прозорец откъм страната на Каваминами. Често описваха въпросната миризма като „воня на развалени яйца“, но младежът нямаше нищо против полъха на хидротен сулфит.

Пристигнаха пред дома на Коджиро малко след три следобед.

— Трябва да си е вкъщи — каза Шимада и застана пред вратата. — Гимназията, където работи, вече е в пролетна ваканция, но дори и да не беше, днес е събота и досега сигурно се е прибрал. Коджиро не е от хората, които обичат да се размотават по улиците, независимо дали имат свободно време.

— Не се ли обади да го предупредиш, че идваме? — попита го Каваминами и Шимада поклати глава.

— Ко обича изненадите.

— Нима?

— Знам, че е странно. Разбира се, зависи кой чука на вратата му. Но нали сме му добри приятели — смигна Шимада и се засмя.

Градината, за която Йошикава Сейчи бе идвал да се грижи, както винаги беше пълна с цъфнали цветя. Над покрива се виждаха отрупани с черешов цвят клони. Докато се изкачваха по каменните стъпала, нежните цветове на спиреята се посипаха по раменете им.

Този път вратата се отвори веднага.

— А, ти ли си, Шимада? И вие също… Каваминами, ако си спомням добре?

Днес Коджиро беше елегантно облечен. Носеше свободни черни панталони, раирана тъмна риза и тънка жилетка с цвят на кафе. Въведе ги в същия кът за гости в задната част на голямото помещение, без да показва признаци на изненада от присъствието на Каваминами.

Шимада седна в ратанов стол на верандата. Каваминами изчака домакинът да му предложи място и потъна в един от диваните.

— Какво ви води насам? — попита Коджиро, докато приготвяше чая.

— Искаме да те питаме нещо — наведе се напред Шимада и облегна лакти върху коленете си. — Но първо може ли един въпрос? Къде беше преди два дни?

— Преди два дни? — погледна го учудено Коджиро. — В последно време все съм си вкъщи. Училището е във ваканция.

— Така ли? Преди два дни, вечерта на 27–и, минахме от тук, но никой не ни отвори.

— Извинявам се. Имах краен срок за дисертацията си и реших, че няма да отговарям на никакви посетители, както и на онези, които ме търсят по телефона. Изолирах се.

— Така ли се отнасяш с приятелите си?

— Съжалявам. Ако знаех, че си бил ти, щях да ти отворя.

Коджиро им връчи по чаша с чай и седна на дивана срещу Каваминами.

— Какво искате да узнаете? Понеже и Каваминами е тук, предполагам, че е свързано с онези писма, подписани от името на брат ми.

— Да, но днес дойдохме по малко по-различен повод. — Шимала си пое дъх и продължи: — Всъщност искаме да те питаме нещо много лично, свързано с починалата Чиори.

Ръката на Коджиро, с която държеше чашата, застина във въздуха.

— За Чиори ли?

— Ще ти задам малко странен въпрос, Коджиро. Ако не ти хареса, можеш да ме удариш — рече Шимада и изстреля без заобикалки: — Чиори твоя дъщеря ли беше?

— Глупости! Що за въпрос е това, Шимада?

Коджиро отговори на мига, но Каваминами забеляза, че за части от секундата лицето му пребледня.

— Значи съм се объркал?

— Разбира се, че си.

— Хм.

Шимада стана от ратановия стол и седна до Каваминами. Все още ядосаният Коджиро скръсти ръце пред гърдите си. Очите на Шимада останаха приковани в него, когато продължи:

— Знам, че въпросът е обиден и е нормално да си разгневен. Но трябва да знам истината, Ко. Чиори твоя и на Кадзуе ли е?

— Писна ми от нелепиците ти. Имаш ли доказателство?

— Нямам, но всички събрани факти ми нашепват, че е така.

— Стига!

— Виж, с Конан ходихме в Аджими и разговаряхме със съпругата на изчезналия Йошикава Сейчи.

— Съпругата на Йошикава? И какво ви каза тя?

— Страшните писма ни подтикнаха да научим повече за случилото се на Цуноджима миналата година. Накрая стигнахме до заключението, че Накамура Сейджи е още жив и е виновен за престъплението.

— Невъзможно. Брат ми е мъртъв. Видях тялото му с очите си.

— Онова напълно обгоряло тяло?

— Да.

— Трупът е бил на Йошикава Сейчи. Истинският виновник е Сейджи. Убил е Кадзуе и семейство Китамура, после е изгорил тялото на Йошикава, за да заблуди полицията, че е той. Сейджи все още е жив.

— Сто пъти съм ти казвал, че имаш развинтено въображение. Предполагам, че именно то те е навело на мисълта да ме свържеш в любовна авантюра със снаха ми.

— Да — отвърна Шимада и продължи невъзмутимо. — Да предположим, че Сейджи е убиецът. Какъв е бил мотивът му да постъпи така? Веднъж сподели с мен, че брат ти страстно е обичал Кадзуе, но фиксацията му върху нея не била нормална. Каза, че истинската причина да се уедини на онзи остров толкова млад била, че желаел да запази Кадзуе само за себе си. Думите ти бяха: „Искаше да я държи на острова“. Мотивът да убие жената, която толкова силно е обичал, може да е само един: ревност.

— Но откъде стигна до извода, че снаха ми и аз сме имали връзка?

— Съпругата на Йошикава ни каза, че Сейджи не е обичал дъщеря си. Знаем обаче, че много е обичал Кадзуе. Защо да не обича плода на любовта си с тази жена? Тук има противоречие. То доказва как Сейджи най-малкото е подозирал, че не той е бащата на Чиори.

— Брат ми беше доста странен.

— Може да е бил странен, но е обичал жена си. Трябва да има основателна причина да се държи отчуждено с детето, родено от тази любов — отсече Шимада и продължи: — Ако приемем хипотезата за вярна, тогава кой е истинският баща на Чиори? Няколко факта водят към теб, Ко. Млад мъж, който може свободно да се вижда с Кадзуе, въпреки че тя е затворена на онзи остров. Да не забравяме и че с брат ти сте се отчуждили точно по времето, когато Кадзуе е родила Чиори…

— Напълно грешиш. Омръзна ми да слушам глупостите ти, Шимада. Отричам всичко. Нищо подобно не се е случвало — избухна Коджиро и свали позлатените си очила. — И ще повторя още веднъж — брат ми не е жив. Той умря и аз нямам нищо общо с неговата смърт.

Коджиро беше рязък и категоричен, но очите му избягваха тези на Шимада и ръката върху коляното му започна нервно да потрепва.

— Тогава имам още един въпрос към теб, Ко — рече Шимада. — На 19 септември миналата година, денят преди Синята къща да изгори… спомняш ли си? Обади ми се и ме покани на питие, въпреки че почти не близваш алкохол. Цяла вечер обикаляхме баровете и ти се напи като за световно. Стори ми се, че искаш да удавиш мъката си в алкохол.

— Е, и? Какво се опитваш да кажеш?

— Напи се до козирката и накрая се разплака. Вероятно не си спомняш тази част. Доведох те до дома и двамата легнахме на същия този диван. Докато спеше, не спираше да мълвиш: „Прости ми, прости ми, Кадзуе!“.

— Не…

Цветът на лицето на Коджиро видимо се промени. Шимада не спираше.

— Тогава не обърнах особено внимание, тъй като също бях пил доста. Дори след като научих какво се е случило на Цуноджима, не си спомних веднага за онази вечер, защото тогава самият аз имах немалко проблеми. Сега като се замисля…

Шимада отново въздъхна.

— Ко, през онази вечер на 19 септември ти вече си знаел за трагедията на острова.

— Но как… — простена Коджиро и отклони поглед от Шимада. — Как бих могъл да знам?

— Защото самият убиец, Накамура Сейджи, ти е казал — впи поглед в приятеля си Шимада. — Лявата ръка на Кадзуе е липсвала. Сейджи я е отрязал и според мен я е изпратил на теб. Сигурно си я получил на 19–и. Не си могъл да извикаш полиция, защото си се страхувал от скандал, затова си решил да се натряскаш.

— Аз… аз…

— Не съм наясно с подробностите. Нямам представа как сте се намерили с Кадзуе и не ми трябва да знам. Дори причината Сейджи да полудее да е вашата любов, никой няма право да ви съди. Но ако на 19–и беше извикал полицията, сега семейство Китамура и Йошикава може би щяха да са живи. Мълчанието ти през онзи ден е престъпление.

— Престъпление — промълви Коджиро и внезапно се изправи.

— Ко…

— Достатъчно, Шимада. Наслушах се.

Коджиро се обърна и тръгна към верандата като сломен човек.

— Ето там — посочи той към една глициния в градината. — Посадих я в годината, когато Чиори се роди.

2.

Каваминами още не се бе прибрал. Прозорецът на стаята му тънеше в мрак.

Морису Кийоичи погледна часовника си. Беше десет и десет. Нямаше начин приятелят му да си е легнал.

Младежът паркира мотоциклета близо до входа на блока и влезе в кафенето от другата страна на улицата. Заведението работеше до два през нощта. По това време обикновено беше пълно с живеещи наблизо студенти, но заради пролетната ваканция вътре имаше само няколко от постоянните посетители. Морису седна близо до прозореца, който гледаше към улицата.

Скоро му донесоха кафето и реши, че ще си тръгне, щом го изпие. В крайна сметка, не търсеше спешно приятеля си. Можеше да му се обади и по-късно. „Каваминами бързо се пали и бързо прегаря. Сигурно вече му е писнало да се прави на детектив“, каза си Морису, сложи цигара в устата си и се замисли.

Интересът на Каваминами бе събуден от писмото, изпратено от мъртвите. Всичко започна с него. Когато разбра, че членовете на Клуба се намират на онзи остров, вече не можеше да стои безучастно. Бе отишъл чак до Бепу, за да се види с Коджиро, после бе дошъл при него, Морису, за съвет. Доколкото го познаваше, след разговора им интересът му вече трябваше да се е уталожил. Този път обаче беше различно.

В съзнанието на Морису се появи лицето на Шимада Кийоши. Този човек не беше просто любител на силни усещания. Морису веднага забеляза колко остър ум притежава, но досадното му, лишено от деликатност любопитство бе нетърпимо. Естествено, съвсем нормално беше да се заинтригува от странните писма. Предвид любовта му към детективските романи, още по-нормално бе да се разрови около случилата се на острова миналогодишна трагедия.

Морису съжали за предложението си двамата с Каваминами да посетят вдовицата на Йошикава. Не го бе обмислил добре, преди да си отвори устата. Какво щеше да си помисли Масако Йошикава, когато изневиделица ѝ се изтърсят двама непознати и започнат да я разпитват за изчезналия ѝ съпруг, заподозрян по случая?

След като чу събраните от Каваминами и Шимада факти, Морису изложи теорията си за живия Накамура Сейджи, но, реално погледнато, изглеждаше напълно невъзможно. Изказа хипотезата си само за да сложи край на глупавата детективска игра на двамата почитатели на криминалния жанр, но после Шимада насочи вниманието си към мотива за трагедията в Цуноджима. Съсредоточи се върху евентуална връзка между Кадзуе и Коджиро, дори предположи, че Чиори е негова дъщеря. Нещо повече, реши да сподели теорията си пред Коджиро.

Димът от цигарата проряза гърлото му. С натежало сърце отпи още една глътка от кафето си. Вече бяха минали трийсет минути, откакто седеше тук. Тъкмо се канеше да си тръгне, когато пред блока на Каваминами спря червена „Фамилия“. Морису разпозна силуета на излезлия от колата човек се изправи. Напусна кафенето и извика:

— Каваминами.

Каваминами му махна с ръка.

— Ти ли си? Мотоциклетът ми се видя познат, а знам, че никой от блока няма да си остави така возилото — погледна той към покритата с кал и прах „Ямаха“ ХТ250. — Дошъл си специално да ме видиш, а?

— Не, просто минавах от тук — отвърна Морису, потупа висящата от рамото си раница и посочи с брадичка качения на мотора триножник.

— Днес пак ходих до Кунидзаки. Сега се прибирам.

— Как върви картината ти?

— Мисля, че утре ще е последният ден. Искам да я видиш, когато я завърша.

— Здравей, Морису.

Шимада бе излязъл от колата и приятелски се усмихваше на Морису. Тонът на студента изведнъж стана официален.

— Добър вечер. Къде ходихте днес?

— Посетихме Ко. Направихме си разходка до Бепу. Знаете ли, с Конан се разбираме отлично. Имахме намерение да пийнем нещо в стаята му. Ще се присъедините ли към нас?

Морису и Шимада последваха Каваминами към жилището му. Младежът набързо прибра матрака, оставен да лежи на пода от сутринта, разпъна една сгъваема маса и приготви напитките.

— Ти ще пийнеш ли, Морису?

— Не, благодаря. C мотор съм.

Шимада бе отишъл директно при библиотечния шкаф и сега разглеждаше плътно наредените книги.

Загледан в Каваминами, който слагаше лед в чашите, Морису попита:

— Как върви случаят?

— Хм — измърмори Каваминами. — Вчера отидохме до град С., но успяхме само да зърнем Цуноджима отдалеч и да чуем няколко истории за призраци.

— За призраци ли?

— Обичайните приказки. Духът на Сейджи бродел из острова и други подобни.

— Ами днес? Не мисля, че цял ден сте се разхождали безцелно с колата.

По лицето на Каваминами премина сянка на неудобство и той стисна устни.

— Всъщност…

— Отишли сте да се срещнете с господин Коджиро, нали?

— Да. Извинявай, че пренебрегнахме предупреждението ти.

Каваминами спря с разбъркването на леда и се загледа в пода. Морису въздъхна и се наведе към него.

— И какъв е резултатът?

— Сега знаем много повече за случилото се на острова миналата година. Господин Коджиро ни сподели. Шимада, напитката ти е готова.

— Искате да кажете, че сте разкрили истината за убийствата? — изненада се Морису.

Каваминами кимна и отпи от уискито.

— И тя е?

— Убийството е било планирано и извършено от Сейджи — отвърна Каваминами и започна разказа си.

3.

— Посадих я в годината, когато се роди Чиори — рече Коджиро и потръпна.

— Глицинията ли? — озадачи се Шимада. — Защо? — попита, но после тихо допълни: — Разбирам.

Обърна се към Каваминами, който пък нищо не разбираше.

— Става дума за легендата за Генджи Моногатари[23].

— Генджи Моногатари ли?

— Да. Прав ли съм, Ко? — попита той приятеля си, който стоеше на верандата и се взираше в градината. — Хикару Генджи, който години наред бил отчаяно влюбен в съпругата на баща си, лейди Фуджицубо. Най-после успял да осъществи мечтите си само за една нощ. Тя обаче забременяла и се наложило двамата да лъжат и заблуждават съпруга ѝ и негов баща.

За Коджиро съпругата на брат му беше неговата лейди Фуджицубо.

Шимада стана от дивана и се приближи към Коджиро.

— Сейджи разбра ли за вас?

— Не, мисля, че само подозираше. Едната половина от него предполагаше, другата се опитваше да отхвърли подозрението — отговори Коджиро, все още загледан в градината. — Брат ми притежаваше множество таланти, но като човешко същество му липсваше нещо. Обичаше снаха ми дълбоко и силно, но любовта му беше… как да кажа… извратена, изразяваща се в желанието му да я пази само за себе си. Така го виждах аз. Мисля, че той също го разбираше. Знаеше, че не е добър съпруг за Кадзуе. Затова толкова се страхуваше и непрекъснато я подозираше. Опасявам се, че чувствата му към Чиори се приближаваха до страха, но част от него се опитваше да повярва, искаше да вярва, че тя е негова дъщеря. Именно тази част, която съхраняваше надеждата му във връзката c жена му, държеше разума му в релси цели двайсет години. После Чиори почина. Внезапната смърт на дъщеря му — така копнееше да е истина въпреки страха си — скъса единствената му връзка с душата на Кадзуе. Той отново потъна в море от подозрения. Страхуваше се, че съпругата му не го обича, че сърцето ѝ принадлежи на друг, че спи със собствения му брат. Вглъбяваше се, страдаше, измъчваше се и накрая рухна. Уби жена си със собствените си ръце.

С втренчени в младите листенца на глицинията очи лицето на Коджиро изглеждаше като маска. Нито едно мускулче не помръдваше.

— Станалото на Цуноджима е планирано от моя брат. Убийство и самоубийство — заяви накрая той.

— Самоубийство?

— Да. На 19 септември наистина получих колет от Накамура, както каза ти. Вътре намерих окървавената ѝ ръка, сложена в найлонова торбичка. Познах пръстена на безименния ѝ пръст. Веднага разбрах какво е станало. Обадих се в Синята къща. Брат ми веднага вдигна слушалката, сякаш ме бе чакал, и с глас, който не приличаше нито на смях, нито на плач, изрече: „Семейство Китамура и Йошикава също умряха. Като подарък за отвъдния свят, към който ще се отправим с Кадзуе…“. Беше полудял. Осъзнах го на мига. Не чу нищо от онова, което му казах, говореше как отношенията му с Кадзуе минавали на нов етап, бръщолевеше за блаженството на вечния мрак, как трябвало да се погрижа за подаръка, който ми е изпратил. После затвори телефона. Няма начин да е жив — повтори Коджиро. — Дори и да има веществени доказателства за това, убеден съм, че психологията няма да го допусне. Той не умря, защото уби снаха ми. Не, той разбра, че няма как повече да живее с нея в тази действителност, затова я взе със себе си.

— Но, Ко…

— Чуйте ме, Шимада и вие, Каваминами: Накамура Сейджи е мъртъв. Той се самоуби. През двата дни между убийството на жена му и собственото му самоубийство не е чакал да получа ръката ѝ, за да си отмъсти и да ме види как страдам. През тези два дни той е държал тялото на Кадзуе в ръцете, които приживе не можаха да се докоснат до нея.

Коджиро замълча. Докато се взираше в гърба му, Шимада си каза, че сега приятелят му изглежда по-дребен и някак остарял. Ко дълго време остана неподвижен, загледан в градината. Какво ли вижда в павилиона и глицинията, запита се Каваминами. Образът на мъртвата жена, която бе обичал? Лицето на убиеца ѝ, собствения си брат? Или чертите на дъщеря си, загинала в трагичен инцидент?

Казаното от Шимада се оказа истина: Коджиро беше баща на починалата Чиори. Значи човекът, който трябваше да мрази студентите, докарали я до това състояние…

— Искам да те попитам още нещо, Ко — наруши тишината Шимада. — Какво направи с ръката на Кадзуе? Къде е сега?

Коджиро не отговори.

— Ко, аз…

— Знам, искаш да разбереш какво точно се случи — прекъсна го Коджиро. — И ще ми кажеш, че няма да съобщиш в полицията. Знам и това, Шимада.

Той отново посочи към павилиона с глицинията.

— Ето там. Погребах ръката ѝ под това растение.

*

— Прав беше, Морису — Каваминами наля по още една чаша уиски с вода. — Може да е грубо спрямо Шимада, но наистина зададохме въпроси, които никога не бива да се изричат на глас. Не ми се струва редно.

Морису продължи да пуши мълчаливо.

— Господин Коджиро се кълне, че Накамура Сейджи не може да е жив и аз мисля, че е прав. Единственият проблем остана историята с писмата.

— Къде според вас се намира Йошикава Сейчи сега? — попита Морису, за да включи в разговора и Шимада.

— Шимада също се интересува от изчезването му, но понеже тялото му не е намерено, мисля, че е паднал в морето и вълните са го отнесли — отвърна Каваминами и погледна към Шимада, който се беше облегнал на стената с чаша в ръка и четеше книга, извадена от библиотечния шкаф. Дали бе чул какво си говореха?

— Както и да е — продължи зачервеният от изпития алкохол Каваминами. — Това е краят на играта на детективи. Може би ще разберем кой е написал писмата, когато компанията се върне от острова. Доколкото знам, ще си дойдат в сряда.

ДЕВЕТА ГЛАВА

ПЕТИ ДЕН

1.

Струваше му се, че тази нощ кошмарите го спохождат един след друг. Не можеше да си спомни какво точно бе сънувал, но знаеше, че е крещял. Беше изритал одеялото и сега то лежеше на пода до леглото. Ризата му се бе намачкала от неспокойното му въртене. Снощи не намери сили да се съблече, преди да си легне. Целият беше плувнал в пот, но гърлото му бе пресъхнало. Напуканите устни го боляха.

Льору седна в леглото, уви ръце около тялото си и вяло поклати глава. Главоболието му бе преминало, но, за сметка на това, мозъкът му сякаш бе спрял да функционира. Цялото му съзнание плуваше в лека мъгла. Разстоянието между тялото и центровете, които го управляваха, като че ли се бе увеличило двойно. Реалността беше химера.

Процеждащата се между капаците на прозорците светлина го увери, че нощта отминава. Младежът повдигна одеялото с натежали ръце и го сложи в скута си.

В обърканото му съзнание се появи квадрат. Четирите му ъгъла бяха черни, а центърът светеше в бяло като филмов екран. На него се виждаха в близък план всички приятели, с които бе дошъл на острова преди четири дни.

Елъри, По, Кар, Ван, Агата и Орци — седмината, в това число и той самият, се радваха на предстоящото приключение, всеки по свой си начин. Поне Льору се радваше. Пълна свобода на напълно необитаем остров и задоволяване на интереса към убийствата, случили се тук преди известно време. Неясна, но приятна тръпка на очакване. Дори и да имаха някакви проблеми, те само щяха да разнообразят ежедневието им и седмицата щеше да мине бързо — така поне си го представяше той. Но нещата не се развиха по този начин.

Къса рядка коса. Големи неспокойни очи под тънки, но дълги вежди. Червени бузи с лунички. Лицето ѝ изведнъж се поду и стана лилаво, потрепна, изкриви се и накрая се сгърчи. Тънката корда около врата ѝ се превърна в черна змия, която мърдаше и се виеше.

„Божичко, Орци, Орци, Орци…“

Льору сви юмруци и се удари по главата. „Не искам да си спомням нищо“.

Но сякаш по нечия чужда воля прожекционният апарат заработи отново. Екранът продължи да свети.

Сардоничен смях, извити ъгълчетата на нечия уста. Зле обръсната брадичка. Празни очи с бяло между ириса и долния клепач. Следващият беше Кар. Кокалестото му тяло се сгърчи от болка. Масата се разклати. Преобърнат стол. Ужасни конвулсии, повръщане, край.

— Защо? — прошепна Льору. — За какво е всичко това?

Елъри пропада в мрака на подземието. Гробовният глас на По. Пребледнелият Ван. Истерията на Агата.

Сред приятелите му имаше убиец. Или някой се криеше на острова?

Елъри бе предположил, че Накамура Сейджи може да е жив. Защо човек, когото никога не бяха срещали и чието лице дори не бяха зървали, ще иска да ги убие?

На екрана се появи тъмна сянка. Очертанията ѝ бяха размити и трептяха, сякаш се намираха под вода.

Накамура Сейджи — човекът, построил Декагона. Онзи, за когото всички мислеха, че е изгорял в Синята къща през септември миналата година. Ако все още беше жив, трябваше да стои зад убийствата.

„Накамура Сейджи… Накамура… Накамура…“

— Ах! — възкликна неволно Льору.

„Накамура?“

Черната сянка започна да добива форма Льору трескаво затърси връзка между спомена и замъгленото си, все още подвластно на съня съзнание. Сянката постепенно прие очертанията на дребно момиче с много светла кожа

„Не може да бъде!“

Сънуваше ли? Наистина ли Накамура Чиори бе дъщеря на Накамура Сейджи?

Льору отново заби юмрук в главата си.

Късна вечер в града. Шум и врява по улиците. Студен вятър. Барът, където се събраха на следновогодишно парти. Отразилата се в очилата ѝ светлина. Хрущенето на леда. Миризма на алкохол. Наздравици. Опиянение. Какофония. Лудост. И после… комедията се обърна в трагедия. Суматоха. Тревожен вой на сирени. Мигащи червени светлини.

— Не може да бъде! — извиси глас Льору, за да заглуши отвратителния шум в главата си, но той не преставаше, усилваше се все повече и повече, докато не прерасна в непоносим вой. Страхът и тревогата обляха цялото му тяло в пот. Въртящите се червени светлини — символ на всичко случило се — засвяткаха и запищяха, забиха игли в изтънелите му нерви.

Льору хвана главата си с две ръце. Не издържаше повече, искаше да извика с цяло гърло.

Изведнъж на екрана се появи нова сцена. Писъкът и светлините изчезнаха.

„Какво е това?“, запита се той, загледан в картината.

Какво е това? Къде е това? Морето. Чу шума на вълните. Съвсем близо. Миризмата на прилива. Къдрещата се водна повърхност. Разбиващите се в скалистия бряг вълни, отдръпването им и бялата ивица след тях. Това е… това е…

„Това се случи вчера.“

Льору захвърли одеялото. Страхът му бе изчезнат, сякаш тежките завеси, покриващи тази част от съзнанието му се вдигнаха догоре.

Вчера беше видял тази сцена.

Стояха на скалите близо до Синята къща и търсеха лодки в морето. Под скалите имаше каменисто място. С Елъри бяха слезли там преди два дни. Доколкото си спомняше, по същото време той…

Имаше чувството, че нещо държи съзнанието му в лапите си и не му позволява да мисли. Сякаш не беше напълно на себе си. „Опасно е да отида сам“, мина му през ума, но мисълта бързо потъна в мъглата на съзнанието му.

Льору стана от леглото.

*

Агата отвори вратата и предпазливо погледна навън.

Нямаше никого. Момчетата още не бяха станали.

Благодарение на таблетките на По спа като мъртва и се събуди преди малко. Не си спомняше да е имала кошмари, сънят ѝ беше дълъг и здравословен, предвид ужасната ситуация, в която се намираха.

Сега се чувстваше отпочинала. И спокойна.

„Трябва да благодаря на По.“

Грабна тоалетните си принадлежности и излезе на пръсти в салона. Предпазливо тръгна към банята, без да откъсва ръце от стената. Очите ѝ шареха из помещението, ушите ѝ бяха готови да уловят всеки шум. Като че ли наистина бе станала първа. Чуваше единствено неспокойния плисък на вълните.

Дори и на утринна светлина Декагонът изглеждаше страховит. Погледът на Агата се спря върху стените, покрити със странни сенки, но осветлението не ѝ позволяваше да ги огледа добре.

Влезе в банята и остави вратата полуотворена. Старателно претърси тоалетната и ваната, за да избегне каквито и да било изненади. После застана пред огледалото и в полутъмното помещение видя себе си, облечена в дълга бяла рокля.

Кръговете под очите ѝ вече не бяха толкова отчетливи, но откакто бе дошла на острова, бузите ѝ бяха хлътнали и кожата ѝ изглеждаше бледа. Като прибавим сухата ѝ, безжизнено увиснала коса, образът я изплаши и я накара да се замисли дали жената в огледалото наистина е тя.

Агата въздъхна дълбоко и започна да бърше косата си. Припомни си убийствата и собственото си неврастенично поведение и въздъхна още веднъж. Държеше винаги да е красива и да се държи достойно. Винаги, независимо какво се случва и къде се намира. Гордееше се, че е от този тип жени.

Но лицето в огледалото, чиято кожа току-що бе измила… То не беше красиво. Нямаше и намек за достойнство. Нищо, зад което да се скрие.

„Трябва да си сложа по-ярък грим“, помисли си тя и отвори тоалетната си чантичка. Необясними убийства при ненормални обстоятелства водеха до ненормални предположения. Гримът бе единствената ѝ утеха в тази ужасяващо изопачена реалност.

„Днес ще сложа червено вместо розово червило.“

Вече не я интересуваше как другите гледаха на нея. Вълнуваше се само какво ще види в огледалото.

2.

Ван се събуди от алармата на часовника.

„Десет часа? Трябва да ставам.“

Раменете му бяха схванати, ставите го боляха. Не бе успял да се наспи. Разтри с пръсти подпухналите си клепачи и усети, че му се повдига.

„Другите също ли спят?“

Седна в леглото и докато палеше цигара, се опита да чуе какво става навън. Димът достигна дробовете му и му се зави свят. Тялото и умът му бяха изтощени до смърт.

„Ще мога ли да се върна у дома жив и здрав?“

Загледа се безцелно в пространството. Събитията потекоха като река в съзнанието му. Трябваше да си признае, че се страхува. Ако можеше да си го позволи, щеше да избухне в сълзи като малко дете и да хукне към къщи. Вълната от страх го накара да потрепери. Угаси цигарата и се изправи.

Отиде в салона и забеляза, че една от вратите вляво е открехната. Изчисли, че е тази на банята, която се намираше точно преди кухнята.

„Някой вече е станал — помисли си той. — Но защо не чувам нищо? Сигурно са ходили до тоалетната през нощта и са забравили да затворят вратата.“

Ван приближи отдясно, заобикаляйки масата. От тук също не се виждаше нищо. Прокарваше лявата си ръка по облегалките на сините столове и продължаваше напред. Сърцето му биеше все по-силно. Пространството зад отворената врата вече беше в полезрението му. Още малко и щеше да види…

— Не! — извика сподавено, сякаш някой го душеше. Цялото му тяло се разтрепери и в същото време усети, че не може да помръдне.

Зад вратата на банята лежеше тяло, облечено в бяло. Деликатно лице. Рокля. Слаба безжизнено протегната напред ръка. Черна коса, разпиляна по пода. Агата. Мъртва

— А… а…

Ван вдигна ръка към устата си и стисна зъби. В гърлото му се бореха надигащ се вик и напън да повърне. Гласът отказа да му се подчини.

Младежът здраво стисна облегалката на стола, преви се на две и с треперещи крака тръгна към стаята на По.

*

Зверските удари по вратата събудиха По и той седна в леглото.

— Какво става?

Отне му няколко секунди да прогони съня от очите си, да стане и да хукне към вратата.

— Кой е? Какво става?

Отговор нямаше.

Ударите по вратата спряха и младежът дочу отчаяно хлипане. Отключи вратата и рязко натисна дръжката, но нещо я бе запречило.

— Ехо, кой е там?

Опря рамо във вратата и бутна с всички сили. Успя да я притвори и да се измъкне навън. Отпред седеше Ван. Стискаше устните си с две ръце и трепереше като лист.

— Какво става, Ван? Добре ли си? — По обгърна рамото му с длан. Ван остави едната си ръка върху устата, а с другата посочи към банята, съседна на стаята на По.

— Какво? — Вратата беше открехната и от мястото, където стоеше, нямаше как да види какво става зад нея. — Има ли нещо там?

— Агата…

Още не беше свършил, когато По се провикна;

— Агата! Ти добре ли си, Ван? — попита, загледан във вратата на банята, и свали ръка от рамото на приятеля си.

Ван кимна, като продължаваше да хълца мъчително. По стигна до банята и погледна през полуотворената врата.

— Елъри! Льору! Ставайте! Веднага! — изкрещя той.

*

Елъри се събуди от лумкането по нечия врата, но не беше неговата. Тъкмо се питаше какво може да се е случило, когато чу виковете.

„По е. Означава, че…“

Мигновено скочи от леглото и грабна жилетката си в движение. Превързаният десен крак вече не го болеше, поне не така силно.

Гласът на По все още гърмеше в салона. Като че ли говореше с Ван. После долови какво си казват.

— Агата?

Сложи ръка на вратата и в същото време чу своето име и това на Льору. Изхвърча в салона и попита:

— Какво става?

Ван беше паднал на колене пред стаята на По. Вратата вдясно, онази на банята, намираща се точно срещу стаята на Елъри, зееше широко отворена. Там, с лице към пода, лежеше момиче… Агата ли беше това? По седеше до нея, опрял коляно в плочките.

— Убита ли е?

— Така изглежда — обърна се към него По, — Ван е зле. Накарай го да повърне.

— Добре.

Елъри отиде при Ван, помогна му да се изправи и го заведе в кухнята.

— Да не си отровен?

— Не, просто изведнъж… Аз открих Агата — изпъшка Ван и се наведе над мивката.

Елъри разтри гърба му.

— Пийни малко вода. Стомахът ти е празен. Няма какво да повърнеш.

— Д — добре съм. Аз… ще се оправя. По-добре иди в банята,

— Добре.

Елъри излезе от кухнята и се присъедини към По.

— Мъртва ли е, По?

По затвори очи и кимна.

— Отново отрова. Мисля, че е цианид.

По бе обърнал лицето на Агата към себе си. Очите ѝ бяха широко отворени. Замръзналото изражение с разтворени устни не издаваше болка, а изненада.

Младежът се пресегна, затвори очите ѝ и за тяхна почуда лицето и доби спокойно изражение. Явно тъкмо бе приключила с грима си. Ружът по скулите ѝ създаваше илюзията за живот. Червените ѝ устни сякаш всеки момент щяха да проговорят. Но онова, което наведе По на мисълта за отрова, беше едва доловимият мирис, който се носеше във въздуха.

— О — свъси вежди Елъри, значи това е известният дъх на горчиви бадеми.

— Да. Хайде да я занесем в стаята ѝ.

Ван излезе от кухнята в мига, когато По посягаше към раменете ѝ. Краката му немощно се преплитаха. Подпря се на стената и се огледа невиждащо. Кръвта се бе смъкнала от лицето му.

— Къде е Льору?

— Льору ли?

— Наистина, къде е Льору?

За първи път тази сутрин Елъри и По погледнаха към стаята на Льору и извикаха в един глас.

Третата жертва

Залепената на вратата табелка с алени букви сякаш им се хилеше в очите.

3.

— Какво, по дяволите… Значи Агата е Четвъртата жертва? Льору!

Елъри се спусна към стаята на приятеля им.

— Льору! Льору! — извика, но после се обърна към другите — Няма смисъл. Вратата е заключена. Ван, нямаш ли шперц или нещо подобно?

— Това да не ти е хотел?

— Тогава ще се наложи да я разбием. Елъри, пази се — предупреди По.

— Чакай! — вдигна ръка Елъри и го спря. — Отваря се навън, към салона. Няма да се даде лесно, дори и да се метнем едновременно към нея. По-лесно ще бъде да излезем и да счупим прозореца.

— Прав си. Трябва да вземем и стол.

— Ти идваш ли? — обърна се По към Ван.

— Вижте, вижте — извика Елъри, който вече беше застанал пред вратата към коридора. — Въжето, с което я завързахме, е разплетено.

Той посочи двойните крила пред себе си. Въжето, което миналата вечер бяха затегнали около дръжките, висеше на една от тях.

— Някой е излизал — ахна По и хвана най-близкия стол.

— Сигурно е бил Льору.

— Какво става, мамка му? — поклати глава Елъри.

— Както и да е. Да вървим. Нищо не можем да направим, преди да видим какво става в стаята му.

*

По вдигна стола над главата си и замахна с всички сили. След няколко удара прозорецът на стаята на Льору поддаде.

Капаците бяха плътно затворени, но младежите успяха да ги отскубнат от пантите. После счупиха стъклата. След това беше лесно да пъхнат ръка и да освободят резето, ала дръжките на прозореца също бяха завъртани отвътре с колан и им костваше доста усилия да се справят с него.

Прозорецът се намираше на нивото на гърдите на Ван, а той беше средно висок. По, най-високият от тях, се качи на счупения стол и се промъкна в стаята изненадващо чевръсто за човек с неговата фигура. Елъри влезе след него. Ван застана под прозореца и притисна корема си с две ръце.

Но Льору не беше в стаята си.

Беше излязъл и не се бе върнал.

*

Въздухът беше влажен и лепкав. Сигурно през нощта бе валяло. Тревата под краката им беше мокра и мека.

По и Елъри отново излязоха през прозореца. Тежкото дишане повдигаше раменете им.

— Хайде да се разделим и да го потърсим. Страхувам се обаче, че може вече да не е жив — каза Елъри. Приклекна на коляно и оправи превръзката на крака си.

— Глезенът ти… — започна По и погледна дясната си ръка. Беше я порязал на парче стъкло, докато разбиваше прозореца.

— Нищо ми няма. Мога и да тичам, ако трябва.

Елъри се изправи и премести очи към Ван. Младежът бе седнал в тревата и се тресеше от ужас. Елъри се разпореди със спокоен глас.

— По, ти тръгни към залива. Аз ще претърся Синята къща и околностите.

*

Ван изчака По и Елъри да тръгнат, стана и се повлече към Декагона. Киселият вкус на повърнатото все още изпълваше устата му. Нуждата да изпразни стомаха си се бе изпарила, но нещо продължаваше да стяга гърдите му.

Небето сивееше като олово. Нямаше вятър, не беше и студено, ала въпреки пуловера Ван продължаваше да трепери. Уморените му крака най-после го доведоха до входа. Седна на мокрите от нощния дъжд стъпала, прегърна коленете си и се преви на две. Пое няколко дълбоки глътки въздух и обръчът около гърдите му най-после го отпусна, но тялото му продължаваше да потръпва конвулсивно. Младежът обърна очи към потискащата гледка на тъмните борове и в същото време чу:

— Ван! По!

Гласът на Елъри идваше отдалече, някъде отдясно, по посока на изгорялата Синя къща.

Ван се изправи и въпреки че краката му не искаха да го слушат, успя да се затича. Видя По да спринтира от залива към къщата. Двамата се срещнаха на края на редицата борове около пепелището.

— По, Ван, насам!

Двамата минаха под арката от дървета и зърнаха Елъри в средата на предната градина, навлякъл жилетка върху пижамата си. Стоеше на място, което оставаше скрито от ъгъла на Декагона, и им махаше с ръка. Двамата изтичаха при него, но когато видяха какво лежи в краката му, застинаха на място.

— Мъртъв е — промълви Елъри и тъжно поклати глава.

Льору лежеше на земята, облечен с жълта риза, дънки и дънково яке с навити ръкави. Двете му ръце стърчаха напред, сякаш сочеше към Декагона. Половината му лице бе заровено в калта. Любимите му кръгли очила със златна рамка лежаха близо до протегнатата дясна ръка.

— Бил е пребит до смърт. Вероятно е ударен по главата с камък или тухла от руините — каза Елъри и посочи почернялото от кръв петно на тила на Льору.

От устата на Ван се изтръгна болезнен стон и той покри устните си с ръце. Стомахът му отново се надигна към гърлото.

— По, ще огледаш ли тялото? Знам, че ти е трудно, но те моля да го направиш.

— Разбира се.

По се наведе над трупа, внимателно повдигна покритата с кръв и кал глава на Льору и провери лицето му. Кръглите очи бяха широко отворени и в тях се четеше изненада. Връхчето на езика се показваше в ъгъла на устата. Можеше да е от страх или болка, но гримасата беше ужасно разкривена.

— Трупни петна — изрече сподавено По. — Но изчезват, когато ги натисна. Вкочаняване… хм, в доста напреднал стадий. Повлияно е и от външната температура, така че не мога да кажа с точност, но в общи линии от смъртта са минали между пет и шест часа. Това означава… — той погледна часовника си — че е бил убит между пет и шест сутринта.

— На разсъмване — прошепна Елъри.

— Хайде да го пренесем в Декагона. Не можем да го оставим тук — настоя По и сложи ръце на раменете на Льору. — Елъри, ще хванеш ли краката?

Елъри не отговори. Мълчеше дори когато По повтори въпроса си.

— Хей, Елъри.

Елъри най-после се обърна към По:

— Отпечатъци… — промълви той и посочи към земята.

Льору лежеше на десетина метра от редицата борови дървета в средата на градината на Синята къща по посока на Декагона. Земята тук, както и в целия район на пожара, беше абсолютно черна от пепелта, но нощният дъжд бе размекнал горния слой и на места се виждаха ясни отпечатъци от обувки.

— Както е да е. Остави.

Елъри се наведе и хвана краката на Льору.

— Да тръгваме. Тук е доста студено.

Двамата обърнаха трупа и го вдигнаха. Мелодията на разбиващите се вълни беше опелото на техния приятел.

Ван вдигна зацапаните очила на Льору, притисна ги до гърдите си и последва Елъри и По.

4.

Щом пристигнаха в Декагона, веднага отнесоха трупа на Льору в спалнята. Намериха ключа в джоба на якето му. Макар че дрехите му бяха кални, го положиха в леглото. Ван остави очилата на нощното му шкафче.

— Ще ми донесеш ли леген с малко вода? И една кърпа. Нека да почистим поне лицето — обърна се Елъри към Ван и покри Льору с одеяло.

Ван кимна мълчаливо. Изглежда, се бе посъвзел от шока. Елъри и По отидоха да пренесат тялото на Агата от банята. Нежно го оставиха в нейното легло, сплетоха ръцете на гърдите и оправиха косите и дрехите.

— Значи цианкалий… — измърмори Елъри и погледна заспалата вечния си сън Агата. — Дъх на горчиви бадеми…

— Мисля, че е мъртва от три часа. Станало е някъде около осем сутринта.

Ван се върна и им показа една черна кожена чантичка.

— Лежеше пред мивката. Сигурно е на Агата.

— Чантички с гримове?

Елъри пое чантичката, замисли се за момент, после прерови съдържанието ѝ.

— Ван… затворена ли беше, когато я намери?

— Не, беше отворена. Изпуснала я е на пода и част от съдържанието ѝ се е разсипало.

— Ти върна ли го в чантата? Ох, вече е прекалено късно.

Фондьотен. Руж. Четка за коса. Крем. Тоник.

— Пипнах те — възкликна Елъри и извади две гилзи червило. Отвори ги и сравни цвета им.

— Този е.

— Не го доближавай до носа си, много е опасно — намеси се По, схванал какво му казва Елъри.

— Знам.

Едното червило беше червено, другото — розово. Елъри предпазливо поднесе червеното към носа си, кимна и го подаде на По.

— Прав си. Явно е намазано с отрова.

— Грим за погребение. Бяла рокля за вечността и отрова. Като принцеса във вълшебна приказка.

Елъри тъжно се вгледа в Агата, после подкани останалите да напуснат стаята. Излезе последен, безшумно затвори вратата и прошепна:

— Спи спокойно, Снежанке.

Тримата се върнаха в стаята на Льору. Почистиха лицето му с водата и кърпата, донесени от Ван, измиха и очилата и ги сложиха върху гърдите му.

— Толкова се радваше, че ще бъде главен редактор на списанието! — измърмори Елъри, докато затваряше вратата след себе си. Зловещата табелка с червени букви все още оповестяваше на света коя е Третата жертва.

В Декагона останаха само трима живи — Елъри, По и Ван.

5.

След като се прибра в стаята си и се облече, Елъри седна на ръба на леглото и извади пакет „Салем“. Върна се в салона чак след като две от цигарите му станаха на пепел.

Другите двама вече бяха насядали около масата. По оглеждаше превръзката, която бе направил на дясната си ръка, и пушеше поредната цигара. Ван бе донесъл чайник с гореща вода и си правеше кафе.

— Аз също искам едно, Ван.

Ван поклати глава, покри чашата си с длани и седна далеч от По.

— Не си много любезен — погледна го Елъри и отиде в кухнята.

Внимателно изми една чаша и лъжичка и погледна в чекмеджето на кухненския шкаф. Шестте табелки, обещаващи убийства, си бяха на мястото.

— Последната жертва, Детективът и Убиецът — изреди, когато се върна в салона и си наля вода за кафе.

По и Ван не направиха коментар. Младежът се вгледа в единия, после в другия.

— Ако Убиецът е между нас, предполагам, че на този етап няма да си го признае.

По се намръщи и издуха облак дим. Ван се обърна на другата страна и отпи от кафето си. Елъри седна встрани от тях и стисна чашата си.

В салона се настани напрегнато мълчание. Всеки от тримата се беше отделил от другите и дори не се опитваше да прикрие недоверието си.

— Можете ли да си представите? — обади се По с неестествено приповдигнат глас. — Един от нас е убил четирима наши приятели.

— Може да е Накамура Сейджи — възрази Елъри.

По поклати раздразнено глава.

— Не бих казал, че е абсолютно невъзможно, но все пак е невероятно. Не мога да се съглася с идеята ти, че още е жив. За мен си е чиста фантасмагория.

Елъри изсумтя.

— Значи убиецът е един от нас?

— Нали това казвам? — удари по масата ядосаният По.

Елъри подмина изблика му с мълчание и отметна немирния кичур от челото си.

— Нека още веднъж проследим събитията от самото начало.

Облегна се назад и се взря в прозореца над главите им. Небето беше тъмно и мрачно както обикновено.

— Всичко започна с тези табелки. Някой трябва да ги е приготвил предварително и ги е донесъл на острова. Не заемат много място, така че не е било трудно да ги пренесе, без някой да забележи. Следователно убиецът може да е всеки от нас. Съгласни ли сме с това? На третия ден започва да изпълнява написаното на табелките обещание. Първата жертва беше Орци. Влязъл е в стаята ѝ през прозореца или през вратата и я е удушил. По, ти каза, че оръжието на убийството, онази корда, още била около врата ѝ. Надали ще може да послужи за улика, но нека се съсредоточим върху въпроса как убиецът е влязъл в стаята на Орци.

— Когато открихме тялото, вратата и прозорецът не бяха заключени. Може Орци да ги е оставила така, но не ми се вярва. Особено за вратата. Тя първа откри тези табелки. Разтревожи се… беше изплашена.

— И така, с какво разполагаме? Има различни варианти, но мисля, че можем да сведем нещата до две основни версии. Първо, Орци забравя да заключи прозореца и убиецът влиза от там. Второ, убиецът я събужда и някак си я убеждава да отвори вратата.

— Ако е влязъл през прозореца, защо му е да отключва вратата? — попита Ван.

— Или да потърси табелката, или, ако я е носел със себе си, да я прикрепи към вратата. Но ако сме съгласни с теорията на По, че убиецът е един от нас, можем да приемем, че Орци сама му е отворила. Дори и в малките часове на денонощието, дори и Орци все още да е спяла, нахлуването през прозореца щеше да вдигне шум и ако го бяхме видели, всичко щеше да приключи още тогава. В случай че убиецът е един от нас, един от Клуба, не би поел риска да влиза през прозореца, а просто би събудил Орци под някакъв претекст и би минал през вратата. Орци си беше такава. Може да го е намерила за странно, но не би отказала на никого от нас.

— Тя беше с нощница. Мислите ли, че ще пусне в стаята си мъж, докато е облечена така?

— Би могло, ако е настоял, че е спешно. Не е могла да му откаже, дори и да е искала. С изключение на Кар. Но по пътя на тази логика — Елъри изгледа косо По — ти си първият заподозрян, По. Вие бяхте приятели от детинство, така че Орци не би се притеснявала толкова, колкото от мен или Ван.

— Глупости — реагира бурно По и рязко се наведе напред. — Искаш да кажеш, че аз съм я убил? Не е смешно.

— Не го казах, за да те разсмея. В случая с Орци ти си първият заподозрян. Ако е така, ми е по-лесно да разбера психологията зад странното поведение на убиеца, който е наместил трупа ѝ с видимо старание.

— Какво ще кажеш за ръката? За какво ми е да ѝ режа ръката и да я крия някъде?

— Полека, По. Знам, че това не е единственият отговор. Има и други възможности. Може да е бил Ван, може да съм аз. Само казвам, че ти си най-вероятният извършител. Колкото до проблема с ръката, очевидно е, че убиецът прави паралел с миналогодишната трагедия в Синята къща, но ако трябва да съм честен, нямам представа защо свързва действията си с нея. Ти какво мислиш, Ван?

— Може би иска да ни обърка?

— Хм. По?

— Не ми се вярва да прави такова нещо само за да ни обърка. Сигурно му е било трудно да отреже ръката, без да вдига шум.

— Вярно е. Значи трябва да има сериозно основание. Какво би могло да е то?

Елъри вдигна глава и въздъхна дълбоко.

— Нека засега да оставим този въпрос и да продължим нататък. Убийството на Кар. Не мисля, че и тук ще можем да стигнем до единно и убедително заключение. От разговора след случилото се можем поне да заключим, че Ван не е могъл да сипе отровата в кафето на Кар. Ако отровата е била сложена в чашата преди това, всеки би могъл да го направи, но нали няма как да различиш отровната чаша от останалите? Това ме притеснява най-много.

— Както и да е — продължи след миг Елъри. — Сега, когато трябва да изключим Агата — вече мъртва, — единственият, който може да сложи отровата в чашата на Кар като с магическа пръчица, съм аз, колкото и да не ми се ще да го призная. Но…

— Сега ще кажеш, че може да съм дал на Кар бавно разтваряща се капсула с отрова — прекъсна го По и Елъри се усмихна.

— Точно така. Не че го смятам за умен ход. Да предположим, че си успял да дадеш на Кар капсулата. Въпрос на късмет е да се задейства, след като е пил от кафето, защото, ако го отрови, преди да сложи нещо в устата си, неговият островен лекар ще бъде единственият заподозрян. Не мисля, че си такъв глупак.

— Правилно заключение.

— Но има и още една вероятност.

— И тя е?

— По е звездата на нашия факултет и семейството му притежава една от най-добрите частни клиники в град О. Може Кар да не се е чувствал добре и да е поискал съвет от По или да е посетил клиниката им. Така или иначе, По е бил запознат със здравословното му състояние. Във фаталната нощ Кар е получил пристъп… епилептична криза или нещо подобно. Веднага е дотичал при По и По се е престорил, че му помага, възползвайки се от всеобщото объркване. Тогава може да е сипал арсеник или стрихнин в устата му.

— Май наистина си убеден, че аз съм го направил, а? Но историята ти е съшита с бели конци. Няма и зрънце истина.

— Не се впрягай. Просто обмислям вероятностите. Както ти отричаш теорията ми, защото била измислена, така и аз отхвърлям твоята за „ловката ръка“. Причината е същата — не съм аз. Не знам дали да се радвам или не, но ми се струва, че надценяваш магическите ми умения. Да скрия отрова в ръкава си и да я сипя в нечия чаша, като същевременно взимам моята, не е толкова лесно, колкото си го мислиш. Ако бях убиецът, нямаше да прибягна до такъв сложен и опасен метод. Много по-лесно и безопасно е да сложа малко отрова в една от чашите и да я маркирам по някакъв начин.

— Но по чашата няма никакви знаци и белези.

— Именно. Точно това ме тревожи. Наистина ли няма никакъв знак?

Елъри се втренчи в собствената си чаша.

— Не виждам пукнатина, нито разлята боя. Точно като останалите е — тъмнозелена, десетоъгълна… чакайте.

— Какво има?

— Може да сме пропуснали нещо. Не е за вярване.

Елъри стана от стола си.

— По, мисля, че оставихме чашата на Кар настрани?

— Да. Намира се в ъгъла на плота.

— Хайде да я огледаме още веднъж…

Още преди да довърши изречението, вече тичаше към кухнята и даваше знак на другите да го последват.

— Елате и вие.

Чашата стоеше в ъгъла на плота, покрита с бяла кърпа. Елъри свали кърпата. В чашата все още имаше два пръста кафе от онзи ден.

— Прав бях — погледна я отдолу и цъкна с език. — Колко сме глупави! Загадката остана загадка, защото онзи ден не забелязахме очевидното.

— Какво искаш да кажеш? — тръсна глава Ван.

По също го погледна объркано.

— За мен си е същата като останалите.

— Но не е — тържествено обяви Елъри. — Десетоъгълна къща с десетоъгълен салон, десетоъгълен прозорец, десетоъгълни пепелници и десетоъгълни чаши. Объркани от цялата тази колекция десетоъгълници, очите ни отказаха да видят.

— Какво?

— Какво имаш предвид?

— Нещо отличава тази чаша от другите. Прави я напълно различна. Все още ли не го забелязвате?

Ван и По се вгледаха в чашата и след миг извикаха едновременно.

— Разбрахте ли? — кимна самодоволно Елъри. — Десетоъгьлниците в тази къща са главната причина за объркването. Тази чаша няма десет ъгъла, а единайсет.

6.

— Хайде да се върнем към началото.

Младежите отново бяха заели местата си на масата в салона и Елъри потърси очите на всеки от тях.

— Открихме, че чашата на Кар е различна, следователно ти, По, Ван и, разбира се, моя милост сме имали еднаква възможност да го отровим. Една чаша с единайсет ъгъла сред комплект от десетоъгълни чаши. Убиецът е сложил отровата в нея и ако се бе случило така, че да се падне на него, просто нямаше да изпие кафето си.

— Питам се защо чашата е такава — зачуди се Ван.

— Може да е шега на Накамура Сейджи.

Деликатните устни на Елъри се разтегнаха в усмивка.

— Да скрие предмет с единайсет ъгъла в къща, където властва десетоъгълникът? Наистина добра шега.

— Дали е само шега?

— Така мисля. Може да има и друго значение. Така или иначе, убиецът е открил тази чаша и е решил да я използва. Не мисля, че е знаел предварително за нея. Няма как да я откриеш сред цял комплект, освен ако не поръчаш предварително да ти я направят. Убиецът я е видял случайно, след като е дошъл на острова, и всеки един от нас тримата е имал възможност да го направи.

Елъри облегна лакти на масата и сплете пръсти пред очите си.

— Убиецът е изчакал всички да си легнат и се е промъкнал в стаята, където лежи трупът на Кар. После си е създал достатъчно грижи да отреже лявата му ръка, както стана с Орци, и да я хвърли в банята. Не мога да си обясня защо го е направил.

— Агата каза, че е чула нещо. Сигурно тогава е станало.

— Да, По. По това време всички вече бяхме на нокти. Убиецът е предприел доста рискован ход. Което значи, че има важна причина да отреже ръцете. Само дето не мога да я открия.

Елъри се намръщи, но след малко продължи:

— Важното е, че и тримата сме били способни да извършим трите убийства. Да продължим напред.

— Следващата е Агата… Не, Льору е преди нея — поправи се Ван.

Елъри поклати глава.

— Не, първо беше покушението върху моя живот. Върху живота на Елъри. Вчера в подземието. Предишната нощ… мисля, че беше точно преди Кар да припадне — споменах, че в Синята къща може да има подземие. Предполагам, че когато убиецът го е чул, първо е отрязал ръката на Кар и е залепил табелката на вратата, а после е отишъл да опъне кордата пред стълбите на подземието. Когато Кар припадна, и тримата бяхме там, така че всеки може да го е извършил. Понеже бях една от жертвите на убиеца, мисля, че мога да бъда отписан, нали?

Елъри изчака реакциите на останалите двама. Ван и По се спогледаха и демонстрираха несъгласие.

— Признавам — няма как да докажа, че не беше просто театър. Дори не се ударих силно. Сега да поговорим за убийството на Льору тази сутрин.

Елъри млъкна и се замисли за момент.

— Има някои странни моменти в убийството му. Подмамен навън и пребит до смърт. За разлика от предишните две, тук липсва фиксацията с отрязването на ръката. Това е различно.

— Съгласен. Но отново всеки един от нас би могъл да е убиец — рече По.

Елъри потърка тънката си брадичка.

— Вярно е. Нека оставим убийството на Льору за по-късно. Трябва ми малко време да помисля.

Последното убийство е на Агата. Както открихме току-що, червилото ѝ е било намазано с калиев цианид, натриев цианид или друго подобно съединение. Единственият въпрос е кога и как е сложена отровата. Червилото трябва да е било в стаята ѝ през цялото време, скрито в чантичката за гримове. След убийството на Орци и Кар Агата стана много предпазлива и винаги заключваше вратата си. Не виждам как убиецът е могъл да се промъкне в спалнята ѝ. От друга страна, тя използваше червило всеки ден, но умря тази сутрин, което означава, че е било отровено между вчера следобед и тази нощ.

— Само още нещо, Елъри.

— Кажи, Ван?

— Мисля, че днес цветът на червилото ѝ беше различен от вчерашния.

— Какво?

— Сутринта тя беше с много ярко червило. Затова си помислих, че устните ѝ не са като на мъртвец — продължи Ван. — Вчера и онзи ден червилото ѝ беше розово. Мисля, че се нарича „пепел от рози“.

— Аха.

Елъри потропа с върховете на пръстите си по масата.

— Сега, като го спомена, забелязах, че носи две червила в чантичката си и едно от тях е розово. Възможно е отровата да е сложена в червеното по-рано, през първия или втория ден на острова. Тогава Агата още не беше нащрек и убиецът лесно е могъл да се промъкне в стаята ѝ, но тя да не е използвала това червило до днес.

— Бомба със закъснител — почеса брадата си По. — И отново всички ние сме имали възможност да сложим отровата.

— Точно там е работата. Ако сме сигурни, че убиецът е един от нас, не можем всеки път да твърдим, че и тримата сме могли да го направим.

— Какво предлагаш?

— Да се наредим по старшинство — отвърна Елъри и се ухили. — Шегувам се, разбира се, но нека да чуем какво има да каже всеки от нас. Ван, кой ти се струва най-подозрителен?

— По — отвърна Ван, изненадвайки ги с категоричността си.

— Какво? — Изражението на По се промени. Младежът остави току-що запалената цигара в пепелника и ги изгледа сърдито. — Не съм аз. Но… мисля, че това изявление няма да ви убеди.

— Естествено, не можем да се доверим сляпо на думите ти. Впрочем, и аз съм на същото мнение. От нас тримата ти си най-съмнителен — добави убедено Елъри.

По се разтревожи.

— Защо? Защо аз да съм най-съмнителен? — разпали се той.

— Имаш мотив.

— Мотив ли? Мотив, казваш. И защо ще искам да убивам четирима от приятелите си? Ще ми обясниш ли?

— Чух, че майка ти е в психиатрична болница — отвърна хладнокръвно Елъри.

По преглътна отговора си и стисна юмруци толкова силно, че кокалчетата на пръстите му побеляха и затрепериха.

— Било е преди няколко години — продължи невъзмутимо Елъри. — Майка ти се е опитала да убие пациентка във вашата клиника. Доколкото разбрах, съзнанието ѝ е било объркано още тогава.

— Истина ли е, Елъри? — Очите на Ван се разшириха. — Не знаех.

— Баща му е покрил всичко, за да не пострада репутацията на болницата. Вероятно са платили сериозна сума на жертвата. Адвокатът, действал от името на болницата, е приятел на баща ми и го научих от него. Съпруга на лекар попада под сериозен психически стрес. Едно слабо съзнание може да не издържи. Може да си е представяла, че пациентката краде съпруга ѝ…

— Млъкни! — извика По. — Да не си посмял да говориш така за майка ми!

Елъри подсвирна лекичко, после млъкна. По се втренчи в пода. като все още стискаше юмруци, но след миг тихо се засмя.

— Искаш да кажеш, че може да съм луд. Доста опростена теория.

Изражението му се промени и младежът се вгледа мрачно във Ван и Елъри.

— Само че искам да ви кажа, че и вие имате мотив.

— Кажи какво имаш предвид.

— Първо ти, Ван. Родителите ти са убити от крадци, когато си бил в гимназията. С тях е загинала и малката ти сестра. Може да си насъбрал гняв към групата студенти, които пишат какви ли не истории за убийства.

Докато По говореше, Ван пребледня, но успя да отговори:

— Станалото с родителите ми вече е в миналото. Ако имах нещо против авторите на криминални романи, щях ли да вляза в Клуба? — промълви той. — Нито за миг не съм си помислял, че детективските истории възхваляват убийствата на хора. Затова съм член на Клуба, затова дойдох с вас на тази екскурзия.

— Кой знае как стоят нещата в действителност? — възрази По и смени мишената. — Следващият е Елъри.

— Какъв може да бъде моят мотив?

— Обикновено твърдеше, че не ти пука, но винаги си бил атакуван от Кар.

— Да съм се ядосал на Кар! — изненада се Елъри. — И другите три убийства да са само за прикритие? Стига глупости, Беше дразнещо, но не съм се вбесявал чак толкова, че да мисля за убийство. Всъщност не ми пука особено какво мислят другите за мен. Трябва вече да сте го разбрали. Наистина ли си въобразявахте, че толкова силно съм мразел Кар?

— На теб не ти трябва кой знае какъв мотив. Все едно да се отървеш от досадна муха.

— Смятате, че съм толкова хладнокръвен?

— Думата „хладнокръвен" не разкрива основния нюанс, но на теб наистина ти липсва елементарна човещина, Елъри. Според мен си от онези хора. които могат да убият някого просто ей така, за разнообразие. Съгласен ли си с мен, Ван?

— Може би — кимна Ван с лишени от блясък очи.

За част от секундата по лицето на Елъри премина сянка на тревога, но той я прикри с кисела усмивка и сви рамене.

— Добре. Явно трябва да поработя над поведението си.

Тримата се умълчаха. Мрачната, почти зловеща атмосфера в салона скова умовете им и не ги пусна. Десетте бели стени около тях повече от всякога им заприличаха на затвор.

Дълго време останаха така, заслушани в шепота на вятъра между клоните на дърветата отвън. Скоро той бе последвай от нежно потрепване по покрива над главите им.

— Заваля — рече Елъри и погледна нагоре. Водните капки бързо започнаха да замъгляват стъклото на десетоъгълния прозорец.

Шумът от дъжда се засили, капките забиха по стъклото. Дъждът се развихри, сякаш искаше да изолира от останалия свят тримата мъже, и без това хванати в капана на острова.

Изведнъж Елъри измърмори нещо и се изправи, все още загледан в прозореца.

— Какво има? — погледна то подозрително По.

— Нищо… чакай…

Младежът избута стола си назад и хукна към изхода, преди да довърши изречението.

— Отпечатъците от стъпки!

7.

Навън вече валеше като из ведро. Дъждът, примесен с шума на вълните, огласяше целия остров със странна мелодия, която сякаш ги пренасяше в друго време и на друго място.

Елъри изтича навън, без да се тревожи, че ще се намокри до кости.

Не заобиколи арката от борове, а тръгна директно към останките на Синята къща и хукна между дърветата. Спря за момент и погледна зад себе си. Щом видя Ван и По да го следват, извика силно:

— Побързайте. Дъждът ще заличи отпечатъците.

Отново се затича. Спъна се няколко пъти в коренищата на дърветата, но все пак успя да стигне до градината на изгорялата къща и веднага разбра, че стъпките около мястото, където бяха открили Льору, все още могат да се различат.

По и Ван пристигнаха малко след него. Елъри посочи към отпечатъците и пророни, докато се опитваше да си поеме дъх:

— Трябва да запомните всяка извивка тук, сякаш животът ви зависи от това.

Тримата застанаха над следите и последваха с очи линиите по земята. Студеният дъжд шибаше в лицата им, но младежите отчаяно се опитваха да запаметят картината, преди капките да образуват локви и ручейчета, които щяха да я заличат.

Елъри отметна мокрите кичури коса от челото си и се обърна към другите двама:

— Да се връщаме, че иначе ще настинем.

*

Свалиха мокрите дрехи, облякоха сухи и отново се събраха около масата в салона.

— Ще дойдете ли малко по-близо? Важно е — настоя Елъри и отвори тетрадката, която бе донесъл от стаята си заедно с една химикалка. По и Ван се поколебаха, но станаха от столовете и се наредиха до него.

— Хайде да се опитаме да ги нарисуваме, докато картината е все още прясна в главите ни.

Елъри начерта дълъг правоъгълник, който зае цялата страница.

— Това е земята около Синята къща.

В горната половина на правоъгълника описа друг правоъгълник.

— Това са останките от къщата — купчините с тухли. А това е стълбата, която води до камъните под скалите.

Той отбеляза мястото в центъра на лявата част на големия правоъгълник.

— Декагонът е долу вдясно. Линията под него е редицата с дървета. Льору лежеше в градината отпред, горе — долу в тази точка.

Елъри нарисува човешка фигура вдясно и под центъра на правоъгълника, която представляваше трупа на Льору. После погледна към другите двама.

— Сега стъпките. Къде бяха те?

— Първо, имаше поредица от следи от входа през арката от борове към стълбището към камъните — отвърна По, почесвайки неспокойно брадата си.

— После три диагонални линии от отпечатъци, които вървят от входа до тялото на Льору и обратно.

— Точно така. Нещо такова беше, нали, Ван?

— Да, така мисля.

— Добре, отбелязахме ги.

Елъри отбеляза местоположението на трупа и постави тетрадката така, че да може и тримата да виждат добре.

— Открих тялото на Льору веднага след като преминах през арката от борове и стъпих в градината на Синята къща. Вие начаса ме последвахте и тримата се озовахме пред него. По и аз го вдигнахме и го отнесохме в Декагона по същия път, по който дойдохме. Ван вървеше най-отзад. Значи, трите двойни реда стъпки са направени от нас. Ако ги махнем от картината…

Младежът спря и избърса потта от челото си.

— Не виждате ли нещо странно?

— Странно ли? В стъпките? — намръщи се По.

— Да. Единствените хора, достигнали до местопрестъплението, сме аз, По и ти, Ван. Естествено, и убиецът. Като включим и Льору, трябва да има пет чифта отпечатъци, достигащи тялото. И те са пет. Само че…

— Чакай, Елъри — прекъсна го По, загледан във фигурата. — Ако пренебрегнем стъпките, които направихме, когато открихме тялото, остават един чифт от входа до стъпалата, два чифта от стъпалата до тялото и още един — от тялото до стъпалата. Виждаш ли къде е проблемът?

— Да.

— Можем да приемем, че стъпките от входа до стъпалата са на Льору. Едните от стъпалата до тялото, разбира се, също са на Льору. Оказва се, че останалите два чифта са направени от убиеца. Първият чифт е в посока към Льору, другият е обратно. Но откъде е дошъл убиецът!

— От каменните стъпала.

— Точно така. Само че там няма нищо друго, освен море. Помните ли? Под стълбището се виждат само остри скали и камъни. Единственият начин човек да стигне до острова е по тези стъпала или от заливчето при кея. Как тогава убиецът е стигнал до камъните под стъпалата? И къде е отишъл? Ако е искал да се върне в залива, е трябвало да извърви целия път покрай скалите, но там водата е дълбока. Трябвало е да плува през нощта. Каква ли е сега температурата на водата?

По извади кутията с цигарите си и изпъшка. Очите на Ван бяха залепени за скицата в тетрадката.

— И?

— Важният въпрос е: защо нашият убиец прави това?

В напрегнатата атмосфера единствено Елъри се наслаждаваше на гатанките. Ван мълчеше, пъхнал ръце дълбоко в джобовете на дългото си яке.

— Хм — прочисти гърло По и заговори: — Убиецът е един от нас тримата. Защо тогава ще слиза долу при скалите и ще плува, за да се върне? По сушата щеше да е много по-бързо и лесно. Можеше да следва собствените си стъпки, тъкмо щеше да заличи истинския им размер и форма. Ние не разполагаме с криминалисти. Фактът, че не го е направил, означава, че има сериозна причина да се върне при морето,

— Прав си. И мисля, че причината е ясна — кимна доволно Елъри и стана. — Хайде да хапнем нещо. Наближава три.

— Да хапнем? — смая се Ван. — Как можем да ядем, Елъри?

— Ще го обмислим по-късно. Не е необходимо да разнищваме въпроса до край. Не сме слагали залък в устата си от сутринта.

Елъри им обърна гръб и влезе в кухнята.

8.

— Така.

Елъри приключи с обяда от суха храна и кафе и поде:

— Сега стомасите ни са пълни и можем да довършим въпроса. Съгласни?

— Естествено. Спри да играеш театър — отвърна По.

Ван кимна, без да каже нищо.

Поведението на Елъри объркваше останалите двама още от мига, когато заговори за отпечатъците от обувки. Не го изпуснаха от поглед по време на обяда, но той остана спокоен, дори на няколко пъти по устните му пробяга онази негова усмивка, които иначе рядко слизаше от лицето му.

— Добре.

Елъри отмести чашата и чинията си и отново отвори тетрадката. Другите заобиколиха масата и дойдоха от неговата страна, като пазеха известна дистанция помежду си.

— Да започнем с главния въпрос.

Младежът огледа начертаните линии от стъпките и започна анализа си,

— Вече заключихме, че единствените отпечатъци, оставени от убиеца, са двете линии между тялото и стъпалата. Това означава, че е дошъл от морето и пак се е върнал там, Имайки предвид, че е един от нас, нека се опитаме да просветим маршрута му,

— Трябва да е излязъл от Декагона и да е отишъл в залива, от там — в морето, доплувал е до каменистия бряг и е изкачил стъпалата, за да стигне до Синята къща. След убийството може да се с върнал по същия път. По ни спомена, те е трябвало да стигне до морето, но наистина ли е така? Колкото да мисля и премислям, не откривам смисъл. Няма защо са го прави, липсва всякаква логика.

— Но тона означава, че убиецът е човек, който не живее под един покрив с нас.

— И защо да не е точно така, По? — попита Елъри и затвори тетрадката — Най-логичното заключение предвид обстоятелствата е, извън нашата група. Ние може да не сме в състояние да напуснем острова, но има много начини някой външен да го достигне. Така отпадат и глупавите предположения, че е доплувал до брега. Убиецът е използвал лодка.

— Лодка?

— Замисляли ли сте се защо и Орци, и Льору са убити рано сутринта? Защото най-доброто време да стигнеш до острова незабелязан е през нощта или призори, Какво ще кажете?

Загледал и другите двама, Елъри извади своя „Салем“, но видя, че пакетът е празен, и го хвърли на масата.

— Искаш ли? — попита Пo и плъзна кутията си към него,

— По, ти май си съгласен с мен.

Елъри извади една цигара, сложи я и устата си и я запали.

— Какво мислиш, Ван?

— Мисля, че си прав. По, може ли и на мен една цигара?

— Разбира се.

Елъри подаде кутията на Ван.

— Ако си прав, защо убиецът е направил табелките? — попита По.

— Те не са само за жертвите. Сред тях има такива за Детектива и Убиеца. В това е смисълът им.

Елъри притвори очи и издуха дима.

— Първо, целта е да ни накара да повярваме, че Убиецът е някой от нас седмината. По този начин насочва вниманието ни навътре, към хората в групата, и притъпява вниманието ни към останалия свят.

— И второ?

— Смятам, че става дума за психологически натиск. Последните оцелели ще се настроят един срещу друг и може да се избият взаимно, подвластни на момента. Убиецът вероятно се надява на това. Така ще постигне целта си, без да си цапа повече ръцете. В крайна сметка обаче, ни иска всичките мъртви.

— Гадно — измърмори Ван и запали цигарата си.

— Има още нещо, което според мен е доста странно — намеси се По и притисна палец към слепоочието си. — Защо убиецът е тръгнал директно към морето, след като е убил Льору?

— Какво искаш да кажеш? — попита Ван и върна кутията на По.

— Нали се опитва да ни накара да вярваме, че убиецът е един от нас. Нямаше ли да е по-логично, ако бе оставил още отпечатъци от стъпки, между входа и стъпалата например? Не е било трудно да го осъществи.

— Може да не се е замислил за отпечатъците.

— И директно е напуснал острова? Ами тогава кога е сложил табелката Третата жертва на вратата?

— Това…

По разбра, че Ван няма отговор, и се обърна към Елъри.

— Какво мислиш ти, Елъри?

— Мисля следното — каза Елъри и остави цигарата в пепелника. — Може убиецът наистина да не е обърнал внимание на отпечатъците, както каза Ван, но ако ги е забелязал, вероятно е искал да остави още един чифт между входа и стъпалата. Фактът, че не го е направил, означава, че ситуацията не му е позволила. Мога да го обясня, като анализирам конкретните обстоятелства около убийството на Льору. Льору е бил пребит. Съдейки по стъпките му, започващи от стъпалата, стигам до заключението, че убиецът го е преследвал. Льору вероятно го е видял в лодката долу при камъните. Онзи сигурно се е приготвял да напусне острова. Льору е разбрал какво става и е побягнал. Убиецът го е забелязал и е хукнал след него. Льору навярно е викал за помощ. Убиецът го е настигнал и го е ударил няколко пъти. После се е паникьосал. Изплашил се е, че някой се е събудил от виковете на Льору и може всеки момент да дойде. Имал е време да се скрие някъде, но е нямало как да прикрие лодката, затова е зарязал плана с отпечатъците, слязъл е долу и е подкарал към залива, за да изчака там и да види дали някой няма да потърси Льору. За негова радост такова нещо не се е случило. Отишъл е до Декагона и след като е погледнал през прозореца на кухнята, за да се увери, че всички още спят, се е вмъкнал вътре и е окачил табелката на вратата на Льору. После е напуснал острова. Било е прекалено опасно да се връща за следите, предвид напредналия час.

— Хм. Значи е бил на острова през цялата нощ?

— Да. Явно пристига нощем, за да ни наблюдава.

— И се крие под прозореца на кухнята?

— Мисля, че е възможно.

— И къде оставя лодката си? В залива или при скалите под каменните стъпала?

— Сигурно я крие някъде. Една малка гумена лодка се сгъва лесно и бързо. Може да я носи до горичката или да я потопи в морето, като използва някаква тежест.

— Гумена лодка, казваш? — намръщи се По. — Може ли да се стигне до сушата с такова нещо?

— Не е необходимо да ходи чак до сушата. Зад ъгъла има чудесно местенце за криене.

— Котешкият остров?

— Точно така. Котешкият остров. Според мен убиецът се подвизава там, защото е лесно да се стигне до нашия остров.

— Което наистина го устройва.

— Хайде да повторим още веднъж какво е направил нашият убиец.

Елъри затвори тетрадката и я сложи настрана. Извади колодата от Сини карти сякаш от нищото, постави я на масата и започна да си играе с нея, без да спира с анализа си.

— Снощи е дошъл тук от Котешкия остров. Наблюдавал ни е, търсил е възможност да извърши поредното убийство, но не е открил такава и рано сутринта се е върнал на каменистия бряг. Предполагам, че по онова време все още е валяло. Ето защо не открихме следи от стъпките му от входа на изгорялата къща към стъпалата. Докато е подготвял отпътуването си от брега, дъждът е спрял. Направените след това стъпки са останали непокътнати. В този момент се появява Льору, макар че нямам представа какво е правил там по това време. Видял е лодката и убиеца. В паниката си убиецът е грабнал един от камъните по земята, хукнал е след Льору и му е затворил устата завинаги. Изплашил се е, че някой може да е чул виковете на жертвата му, затова е преместил лодката към залива. Изчакал е да види дали някой ще се събуди, после се е промъкнал в Декагона и е сложил табелката. В общи линии е това.

Пръстът на По не се отделяше слепоочието. Младежът се подпря с другата си ръка върху масата и нервно попита:

— Но кой е този убиец, дето се крие на Котешкия остров?

— Накамура Сейджи, разбира се — заяви Елъри без грам колебание. — Повтарям ви го от самото начало. Естествено, се шегувах, когато казах, че ти си най-вероятния заподозрян.

— Да приемем, че Накамура Сейджи е жив не защото го вярвам, а просто за да продължим разговора. Не знам за вас, но аз не виждам какъв мотив би имал този човек, за да иска да ни убие. За нищо не се сещам. Или искаш да кажеш, че е луд?

— Мотив ли? Естествено, че има мотив. И то доста силен.

— Какви ги говориш? — извикаха в един глас Ван и По.

Ръцете на Елъри сръчно събраха картите, които бе разтворил като ветрило на масата.

— Като говорим кой има мотив и кой няма, този на Накамура Сейджи е доста сериозен. Самият аз го осъзнах снощи, когато се прибрах в стаята си.

— Така ли?

— И какъв е мотивът му според теб?

— Накамура Чиори. Помните ли я?

В тъмния салон се възцари тежко мълчание. Чуваше се само далечният плисък на вълните. Дъждът бе намалял до безшумен ръмеж.

— Накамура Чиори. Имаш предвид…

Гласът на Ван изтъня.

— Да, нашата младша членка, която загина заради нехайното ни поведение през януари миналата година. Тази Накамура Чиори.

— Накамура… Сейджи. Накамура Чиори.

По произнесе имената, сякаш бяха магически.

— Не може да бъде.

— Може и е. Това е единствената причина, за която мога да се сетя. Накамура Чиори е дъщеря на Накамура Сейджи.

— Това ли било?

По се намръщи, извади нова цигара от кутията и я сложи в устата си. Ван затвори очи и подпря главата си с ръце. Елъри събра колодата, сложи я върху кутията ѝ и продължи:

— Накамура Сейджи е извършил убийствата на острова преди шест месеца. Изгорил е нечие тяло, за да го представи за своето — или изчезналия градинар, или някой друг с подобно на неговото телосложение и същата кръвна група. Той самият още е жив и иска да отмъсти за дъщеря си…

В този момент го прекъсна неестествен звук.

— Ооох! — изтръгна се от гърлото на По.

— Какво става?

— По?

Столът на По изскърца. Длъгнестото му тяло се претърколи напред и се строполи на земята.

— По!

Елъри и Ван се спуснаха към него. Опитаха се да го вдигнат, но той се преви от болка и ги избута. Сгърчи се и след малко всичко приключи. Последната конвулсия вдърви крайниците му и младежът падна по лице на пода. Това беше краят му.

Цигарата, която бе хвърлил само след едно дръпване, лежеше върху сините плочки на пода и от нея се издигаше тънка струйка дим. Елъри и Ван останаха вцепенени, загледани в сгърченото тяло. Последната жертва.

9.

Вече се смрачаваш?. Небето беше все така покрито със сиви облаци, но не изглеждаше, че ще вали. Вятърът престана да люлее дърветата, шумът от вълните също бе стихнал до тъжна, еднообразна мелодия.

Двамата оцелели пренесоха тялото на По в стаята му. На пода имаше пръснат пъзел, почти недокосван от последния път, когато Ван го бе видял. Милите вирнати муцунки на малките лисичета им се сториха ужасно тъжни.

Като внимаваха да не развалят пъзела, Елъри и Ван положиха длъгнестото тяло на леглото. Ван го покри с одеяло, а Елъри му затвори очите. От болезнено изкривената му уста се носеше дъх на горчиви бадеми.

След миг на мълчалива молитва двамата напуснаха стаята.

— Още една бомба със закъснител. По дяволите!

Гласът на Елъри трепереше от гняв, докато тъпчеше изгорялата цигара на По, паднала на пода.

— Една от цигарите на По е била напоена с цианкалий. Убиецът се е промъкнал в стаята му и я е инжектирал със спринцовка.

— Кой, Накамура Сейджи ли?

— Кой друг?

— Значи и ние сме в опасност — промълви Ван и се свлече на близкия стол.

Елъри отиде до масата и запали лампата. На примигващата ѝ светлина по стените затанцуваха мистериозни сенки,

— Накамура Сейджи… — замърмори Елъри, втренчен в пламъка. — Ван, Накамура Сейджи е бил собственик на тази къща, живял е тук. Естествено е да познава географията на острова и архитектурата на сградите. Мога да се обзаложа, че има и резервни ключове от стаите.

— Резервни ключове?

— Или шперц. Взел ги е със себе си, когато е изгорил Синята къща, и се е скрил някъде. Може да влиза и да излиза когато си поиска. Не е било трудно да отрови червилото на Агата, да убие Орци и да напои една от цигарите на По. Внимавал е да се крие от погледите ни и се е движел из къщата като сянка. Ние сме глупавите мухи, паднали в капана на Декагона.

— Чел съм някъде, че е бил архитект.

— Аз също. Вероятно сам е конструирал това място. Със сигурност го е построил. Може би… чакай малко!

Елъри трескаво огледа салона.

— Какво има?

— Мислех си за чашата, с която е отровил Кар.

— Онази с единайсетте ъгъла?

— Вече знаем, че не е използвал специален знак, но помниш ли какъв въпрос зададе ти тогава? Попита защо чашата е тук.

— Да, така е.

— Аз отговорих, че вероятно е шега от страна на Сейджи, но добавих, че може да има и друго предназначение. Да скрие предмет с единайсет ъгъла в къща от десетоъгълници. Не ти ли навява някаква мисъл?

— Нещо с единайсет ъгъла в Декагона? Ако това е алюзия. — прошепна Ван и очите му изведнъж се разшириха от изненада. — Това може да означава, че тук има единайсет стаи.

— Точно така — кимна мрачно Елъри. — Помислих си сьщото. Освен централния салон, сградата съдържа десет трапецовидни стаи. Тоалетната, банята и умивалнята се броят за едно помещение. Кухнята, коридорът към външната врата и седемте спални за гости — ето ти още девет. Ако зад тези десет стаи се крие друга…

— Искаш да кажеш, че Сейджи не ни наблюдава от прозореца на кухнята, а от тайна стая?

— Точно така.

— Но къде може да е тя?

— Предвид плана на сградата, мисля, че няма къде другаде да е, освен под земята. Даже подозирам — по устните на Елъри се разля усмивка, — че чашата с единайсетте ъгъла е ключ към нея.

*

Намериха чашите в склада под мивката, затова се насочиха натам. В самия склад не откриха нищо особено. Част от пода — квадрат с около осемдесетсантиметрови стени — лесно можеше да се повдигне с една ръка. Дупката отдолу беше дълбока към половин метър. Дъното и стените бяха облицовани с бели дъски. Вътре нямаше нищо.

— Това е, Ван — посочи Елъри.

— Мислех си, че ако наистина съществува тайна стая, трябва да е в кухнята при чашата. И ето че излезе точно така!

Насочиха фенерче към кухината. Осветиха малък отвор, широк само няколко сантиметра — почти незабележим, ако специално не търсиш нещо подобно. Около него имаше жлеб.

— Ван, подай ми чашата.

— Ами кафето в нея?

— Това тук е по-важно. Просто го излей.

Елъри пое празната чаша от Ван и коленичи на пода. Протегна дясната си ръка и пусна чашата в дупката.

— Напълно съвпада.

Единайсетте ъгъла на канала и основата на чашата си паснаха идеално.

— Ще завъртя ключа.

Както бе очаквал, отворът се плъзна по посока на жлеба. След известно време младежът усети как нещо се намества на съответното място.

— Добре. Отварям го.

Елъри внимателно извади чашата от формата. Докато го правеше, цялото дъно на дупката започна безшумно да се накланя надолу.

— Страхотна измишльотина! — ахна Елъри. — Има механизъм със зъбни колела или нещо подобно, което позволява да се движи толкова тихо.

Не след дълго се появи и стълба, която водеше към вътрешността на тайната подземна стая.

— Да влезем, Ван.

— Налага ли се? — обади се плахо Ван. — Ами ако е долу и ни чака?

— Не се безпокой. Слънцето току-що се скри. Сейджи сигурно още не е дошъл. Но и да е тук, ние сме двама срещу един. Няма как да ни надвие.

— Но…

— Ако те е страх, остани тук. Ще вляза сам.

— Ох, добре, чакай.

*

До носовете им достигна задушлив, зловонен дъх. Щом влязоха в тъмната дупка, двамата вече разчитаха единствено на светлината от фенерчето на Елъри.

Въпреки годините стълбата беше стабилна. Ако човек внимаваше, нямаше дори да скръцне. Елъри вървеше напред и понеже не искаше да допусне същата глупава грешка като онзи ден, слизаше надолу бавно и предпазливо.

След не повече от десет стъпала младежите се озоваха в широка стая с нисък таван. Помещението започваше точно под нивото на кухнята и се разпростираше към централния салон. Подът и стените бяха бетонни. Нямаше никакви мебели. Таванът се издигаше с няколко сантиметра над главата на Елъри и бе осеян с малки дупки, от които се процеждаха тънки снопчета светлина.

— Идва от лампата горе — прошепна Елъри. — В момента се намираме под салона. Всичко, което сме говорили, би могло ясно да се чуе от тук.

— Значи Сейджи наистина е бил в къщата?

— Да. Сигурно ни е подслушвал през цялото време. Обзалагам се, че има път, който извежда вън от тази стая.

Елъри освети заобикалящите ги стени. Бяха мръсни, сиви и покрити с черни петна. Тук-там се виждаха пукнатини и следи от замазване.

— Ето — каза той, като спря да движи фенерчето и лъчът освети стара дървена врата в дъното на помещението.

Двамата се приближиха. Елъри протегна ръка и докосна ръждивата дръжка. Ван попита сподавено:

— Накъде води?

— И аз това се питам.

Завъртя дръжката и вратата изскърца. Младежът затаи дъх и натисна по-силно. Вратата се отвори.

Изведнъж и двамата простенаха и стиснаха носовете си.

— Божичко…

— Каква е тази ужасна воня?

Тъмнината беше наситена с отвратителна миризма, толкова непоносима, че веднага им се повдигна. Начаса осъзнаха откъде може да идва и потръпнаха.

Миришеше на разложена плът.

Ръката на Елъри се разтрепери, но той здраво стисна фенерчето и насочи лъча към пространството зад вратата. Мракът беше непрогледен. Както и предполагаха, осветиха изход от къщата.

Елъри наведе лъча, който се плъзна по мръсния бетонен под и попадна на…

— Господи!

— О, не!

Бяха открили източника на ужасната миризма — купчина плът с цвят на повръщано с неразгадаема първоначална форма, от която се подаваха жълтеникави кости. Две черни, празни очни ябълки се взираха в тях.

Без съмнение беше полуразложен човешки труп.

10.

Минаваше полунощ.

Десетоъгълният салон беше празен. Лампата не светеше и помещението се бе предало на нощта. Далечният плисък на вълните свиреше мелодия от друго измерение. Звездите надничаха през десетоъгълния прозорец, зинал в тъмнината като отворена паст.

Изведнъж от вътрешността на сградата се разнесе острата въздишка на живо същество. Тя премина във вопъл, а вопълът— във вик, който изпълни цялото пространство.

Декагонът лумна в пламъци.

Червена светлина обви бялата сграда. Димът се устреми към небето на плътни черни облаци, подгонени от гигантски яростни пламъци, които се опитваха да ги погълнат.

Отблясъците на пожара можеха да се видят чак от град С. на другия край на морето.

ДЕСЕТА ГЛАВА

ШЕСТИ ДЕН

1.

Събуди го острият звън на телефона. С мъка успя да отвори натежалите си от съня клепачи и погледна часовника до възглавницата. Беше осем сутринта. Морису Кийоичи бавно се надигна и протегна ръка към слушалката.

— Ало, тук е Морису. Да… Какво? Я повтори! Декагонът на Цуноджима е в пламъци? Сигурен ли си?

Младежът отметна одеялото, стисна по-силно слушалката и продължи с въпросите;

— Какво става с хората там? О…

Изведнъж силите го напуснаха и той наведе глава

— Да… И аз ще… да, добре. Ясно. Ще бъда там. Благодаря.

Остави слушалката и се пресегна за цигарите. Сънят напълно си бе отишъл. Запали цигарата, пое дълбоко дима и се опита да запази спокойствие.

Изпуши цигарата, запали нова и чак тогава вдигна повторно телефонната слушалка.

— Добро утро, Каваминами. Морису е.

— О, здрасти. Защо си станал толкова рано? — попита Каваминами от другия край на линията все още със затворени очи.

— Имам лоши новини — каза Морису. — Декагонът е изгорял.

— Какво?

— Казаха ми, че всички са мъртви.

— Невъзможно! Как… Нали не е тъпа шега, Морису? Първи април е утре.

— Щеше ми се да е шега. Току-що ми се обадиха и ми го съобщиха.

— Но…

— Тръгвам към град С. Нали ще дойдеш? Можеш ли да се свържеш с господин Шимада?

— Да.

— Тогава ще ви видя направо там. Предлагам всички, замесени в случая, да се съберат в къщата за лодки до пристанището. Ясно?

— Ясно. Ще се обадя на Шимада и ще го доведа.

— Добре. Ще ви чакам там.

*

Понеделник, 31 март, единайсет и половина, Цуноджима.

Тълпите прииждаха от всички страни. Останките от Декагона все още пушеха. Приличаха на овъглен труп на незнайно чудовище.

Небето беше ясно. Ослепителните отблясъци на морските вълни носеха със себе си аромат на пролет. Контрастът между спокойната морска шир и трагичната чернееща се сцена на острова предизвикваше шок у наблюдателите.

— Инспекторе, получихме съобщение, че повечето от семействата на загиналите са се събрали в град С. — извика млад полицай с радиостанция в ръка.

Едър мъж около четиридесетте, явно инспекторът, извика обратно, притиснал кърпичка към носа си:

— Добре. Транспортирайте ги до тук. И ми кажи, когато пристигнат. Не бива да ги пускаш до останките — нареди той и се върна към разговора със съдебния лекар, който оглеждаше едно напълно изгоряло и неразпознаваемо тяло.

— Какво ще кажеш за този? — попита инспекторът. Около тях се носеше ужасна смрад.

— Мъж — отвърна лекарят иззад голямата маска, покриваща устата му, — По-скоро дребен. На тила си има дълбоки рани. Удар с тъп предмет би причинил точно такива.

— Хм.

Инспекторът кимна замислено и извърна поглед от трупа.

— Хей, как са нещата там? — тръгна той към друг следовател, който бе приклекнал до второ тяло между тухлите.

— Този вероятно също е от мъжки пол. Мисля, че пожарът е тръгнал оттук.

— Ясно.

— Предполагам, че навсякъде е било залято с бензин и после някой е драснал клечката. Струва ми се, че именно този мъж е изсипал бензина, включително и върху себе си.

— Значи може да е самоубийство?

— Ще трябва първо да сравним данните, но съществува такава вероятност.

Инспекторът смръщи вежди и пое нататък. Един полицай хукна след него.

— Да вдигаме ли труповете, сър?

— Изчакайте да дойдат семействата им. Ако не внимаваме, има опасност да объркаме изгорелите части на различните тела. След това няма да можем да ги идентифицираме.

Инспекторът се отдалечи с бързи стъпки, като си мърмореше под носа:

— Няма да мога да поема и една хапка на обяд след тази гледка.

Щом вече се намираше на достатъчно разстояние, махна кърпичката от носа си и пое дълбока глътка от свежия въздух.

*

Яркото слънце потропа по сивите хладни капаци. Младежът седеше в голямата, празна и тъмна стая за почивка в рибарския комплекс на град С. Хаотично разположени и прибрани по ъглите разтегаеми маси и столове. Разпръснати групички от хора, тревожно вкопчени един в друг. Шепот и въздишки.

Морису седеше сам до прозореца. Вече бе изгубил броя на изпушените цигари, чиито фасове се трупаха в пепелника до него.

Декагонът на остров Цуноджима изгоря да основи. Сърцето му биеше като лудо. Всички са загинали.

Вече наближаваше един часа следобед, когато Каваминами и Шимада най-после се появиха. Огледаха помещението, забелязаха Морису и тръгнаха към него.

— Казаха ли какво се е случило на острова? — попита Каваминами без заобикалки.

Морису поклати глава

— Нищо не разбрахме, но членовете на семействата току-що заминаха за острова да разпознаят телата

— Наистина ли всички са мъртви?

— Да. Декагонът е напълно унищожен. Открити са телата сред пепелищата.

Раменете на Каваминами увисваха и той замълча за момент.

— Каква е причината? Или е инцидент?

— Нямам представа

Шимада отиде до прозореца и погледна навън през пролуките в капаците. Каваминами примъкна един стол до Морису и седна

— Каза ли им за писмата?

— Не още, но възнамерявам да го направя. Донесъл съм моето.

— Добре.

Двамата се спогледаха, несигурни как да продължат.

— Измами ни — измърмори в този момент Шимада Погледът му все още търсеше нещо отвън.

Каваминами и Морису изненадано се обърнаха към него. Той продължи мрачно:

— Не е инцидент. Било е планирано убийство. Отмъщение.

Няколко души в помещението завъртяха глави към тях тримата Шимада веднага сниши глас

— Тук не можем да говорим спокойно. Нека излезем — прошепна.

Морису и Каваминами кимнаха мълчаливо и тъкмо ставаха от столовете си, когато тежката желязна врата се отвори и отвън долетя гласът на непознат мъж:

— Чух, че при някои тела има следи от насилствена смърт.

2.

Тримата излязоха от комплекса, слязоха до брега и седнаха на един от бетонните тетраедъри на вълнолома, които се подаваха от водата. Спокойните води на морето под лъчите на яркото слънце бяха в очебиен контраст с настроението им.

— Всички са мъртви.

Раменете на Каваминами трепереха, когато седна и прегърна коленете си.

— Какъв идиот съм бил! — извика той.

— Конан — възкликна Шимада.

Каваминами поклати глава и продължи:

— С теб тръгнахме да търсим истината, разровихме се, но какво свършихме? Нищо. Преди три дни дори стигнахме дотук, на същото това пристанище Трябваше поне да ги предупредим.

— Вината не е твоя — поглади брадичка Шимада и каза като че на себе си. — Колко души биха погледнати сериозно на тези писма и биха се разтичали, както направихме ние? Дори да бяхме отишли в полицията, щяха да ни кажат, че не обръщат внимание на подобни сигнали, и щяха да ни отпратят.

— Не знам…

— Не спирах да повтарям, че Накамура Сейджи е жив и че всички на острова са в опасност, но можех ли да направя нещо повече? Нямаше как да прекося острова и да отида при тях без категорични доказателства, че наистина може да бъдат убити.

— Господин Шимада — прекъсна го Морису, — ако всички на острова са мъртви, това означава ли, че Накамура Сейджи е жив?

— И аз се питам същото — отвърна уклончиво Шимада.

— Но кой друг би могъл да ги убие?

— Кой знае?

— А какво е мнението ви за писмата, подписани от Сейджи? Свързани ли са със случилото се на острова? — попита Каваминами.

Шимада направи гримаса.

— Предвид скорошните събития, трябва да са свързани.

— Мислите ли, че зад пожара и писмата стои един и същ човек?

— Да, убеден съм, че е така.

— Предупреждения ли са тогава писмата?

— Не съм сигурен, че са точно предупреждение. Странното е, че всички са доставени след отпътуването на групата за острова. Моето мнение е, че убиецът ги е изпратил с друга цел.

— Каква може да е тя?

— Конан, от деня, когато се запознахме, правиш анализ на изпратеното до теб писмо и стигна до три различни заключения. Помниш ли?

— Да. Обвинение. Заплаха. Подтик отново да се привлече вниманието към миналогодишната трагедия на Цуноджима.

— Да. — Шимада се загледа натъжено в морето. — Последвахме това предположение, върнахме се към фактите от извършеното на острова престъпление и успяхме да открием истината, но не вярвам, че престъпникът е искал това. Авторът на писмата надали е вярвал, че ще се разровим толкова надълбоко. Според мен истинското му намерение е било да ви обвини в убийство и да ни подхвърли идеята за живия Накамура Сейджи.

— Накамура Сейджи?

— Подписването на писмата с неговото име навежда на мисълта, че архитектът все още е жив. Затова и Коджиро получи такова писмо. Трябва да ни подскаже, че единият брат е убиец, а другият — изкупителна жертва.

— Тогава кой мислиш, че е извършил всичко това?

— Накамура Коджиро? — предпазливо се намеси Морису. — Или имате предвид, че сега, когато знаем, че Накамура Чиори е дъщеря на Накамура Коджиро, човекът, който има мотив да убие нашите приятели, е не Сейджи, а Коджиро?

— От тази гледна точка — да, съгласен съм, че главният заподозрян е господин Коджиро. Но… — Каваминами хвърли поглед към Шимада — той беше в Бепу през цялото време.

— Спомняш ли си какво каза онзи младеж, Конан?

— Кой?

— Синът на рибаря, отвел приятелите ти от Клуба на острова.

— Аха, да.

— Той ни каза, че е лесно да стигнеш до острова с моторна лодка. Можеш ли да гарантираш, че Ко не притежава такава лодка?

— Не…

— Ко ни увери, че през последните дни си е стоял вкъщи, защото е трябвало да работи по дисертацията си, затова не е отговарял на телефонни обаждания и посетители. Но дали ни каза истината?

Шимада поклати глава, загледан в морето.

— Като негов приятел, ми е трудно да го изрека, но трябва да призная, че подозирам Ко. Изгубва дъщеря си — единствения мост между него и невъзможната му любов, и то по трагичен начин. Заради нейната кончина — спомни си какво ни каза — брат му убива любимата му жена. Ко има много сериозен мотив. А и за известно време е бил собственик на Декагона. Не е невъзможно да е чул, че хората, свързани със смъртта на дъщеря му, организират екскурзия на острова. Написал ви е тези писма, за да си помислите, че Накамура Сейджи е още жив и да заподозрете него за престъпленията, които ще извърши, за да си отмъсти. Изпратил е и едно писмо до себе си. Така изглежда, че и той е сред набелязаните жертви.

Тримата мълчаливо се загледаха в морските води.

— Съгласен съм — отсече накрая Морису. — Той единствен има мотив, който обяснява всичко. Господин Коджиро е най-вероятният извършител. Но това не е нищо повече от предположение.

— Знам, Морису — изкриви устни в иронична усмивка Шимада. — Това не е нищо повече от предположение. Но аз нямам намерение да търся доказателства за него, нито ще изложа теорията си пред полицията.

Шимада забеляза, че иззад нос Ж. се задават две лодки, и се изправи.

— Лодките на полицията. Връщат се. Хайде, елате да видим какво става.

3.

— Кои са тези тримата? — обърна се инспекторът към най-близкостоящия полицай.

Току-що се бе върнал от огледа на местопрестъплението на Цуноджима. Местният брокер на недвижими имоти Тацуми Масааки — същият, който наскоро бе водил сделката за продажбата на острова, му бе казал, че там са били отседнали група студенти от университета К. Били приятели па племенника му, затова миналата сряда лично им дал разрешение да останат на острова една седмица.

Тацуми имаше списък с имената на членовете па Клуба, заминали за Цуноджима, и инспекторът го използва да събере сведения от университета и да се свърже с родителите. Някои от жертвите бяха пребивавали далеч от домовете си, в общежития, затова не всички семейства бяха тук, но благодарение на присъстващите, успяха да идентифицират телата, Инспекторът разпита пристигналите майки и бащи, ала не получи ценна информация от тях,

— Кои трима? — върна му въпроса полицаят и инспекторът посочи към прозореца.

— Онези там.

— А, те са приятели на загиналите. Членуват в същия университетски клуб. Стоят тук от сутринта и чакат.

— Разбирам.

Инспекторът проточи врат, за да огледа по-добре лицата им. Двама от тримата младежи се бяха облегнали на прозореца и разговаряха. Близо до тях стоеше висок мъж над трийсетте. Беше застанал с гръб към него и инспекторът не успя да го види добре.

Извади ръце от джобовете си и отиде при тях.

— Извинете, разбрах, че сте от същия клуб като загиналите студенти.

Двамата по-млади мъже веднага се обърнаха.

— Аз съм от полицията и…

— Ох, сериозна работа ви чака — намеси се и високият мъж, който гледаше през прозореца.

— Ти ли си бил? Силуетът ти ми се стори познат, но не направих веднага връзката.

— Какво съвпадение! Надявах се да водиш разследването.

— Господин Шимада, познавате ли този човек? — попита изненадано едно от момчетата.

— Конан, казах ти, че познавам доста хора в полицията.

— Нека да ви се представя: инспектор Шимада Осаму от Първи участък на областната полиция.

— Шимада! Значи сте…

— Както правилно познахте, този човек е втори син в нашето семейство.

— Аха.

Инспектор Шимада се изкашля силно и се втренчи в равнодушното лице на по малкия си брат, чиято физика беше коренно различна от неговата,

— И защо си тук?

— Прекарах последната седмица в обиколки на района с тези момчета и, повярвай ми, имах сериозно основание. Но историята е дълга, затова ще я задържа за себе си.

Шимада Кийоши се обърна към двамата младежи.

— Това е Морису, член на Клуба на писателите на детективски романи към университета К., а това е Каваминами — бивш член.

— Хм — инспекторът огледа с любопитство и леко объркване младежите. — Аз съм инспектор Шимада. Съжалявам, че се запознаваме при такива трагични обстоятелства — изрече официално той и се отпусна на близкия стол. — Детективски истории, значи… Разбирам. Даже сте си направили клуб. Хм. Когато бях млад, и аз четях много криминални романи. И какво правите в този клуб?

— Имаме читателски кръг, в който обсъждаме много книги. Някои от нас пишат — отговори Морису.

Един цивилен полицай дойде и подаде на инспектора няколко листа — явно доклад. Инспекторът го прелисти и кимна.

— Това е докладът на съдебния лекар — обясни той. — Предварителен, разбира се. Пълната аутопсия ще се извърши по-късно.

— Бихте ли ни разказали малко повече за случилото се, стига да не нарушаваме правилата ви — обади се Каваминами. — Искам да знам какво е станало с тях, да науча нещо, макар и малко.

Инспекторът хвърли поглед към брат си и стисна устни.

— По-късно този дангалак ще дойде и ще ми извади душата с въпроси, така че мога да ви кажа и сега.

— Благодаря.

— Ако съдя по останките — всичките в ужасно състояние, когато пожарът е избухнал, цялата група, с изключение на един, вече са били мъртви. Твърде вероятно е да се окаже убийство. Последното тяло също е обгорено, но там на пръв поглед става дума за самоубийство. Мъжът сам се е полял с бензин и пожарът е започнал от неговата стаи. Не можем да твърдим със сигурност, но не е изключено въпросният човек да е убил другите и накрая да се е самоубил. Моля ви да запазите тази информация само за собствените си уши. Последният загинал се казва… — Инспекторът се зачете в доклада пред себе си — а, да, Мацура. Мацура Джуниа. Вие го познавате, разбира се?

Морису и Каваминами зяпнаха слисано, после кимнаха.

— Дали наистина е било самоубийство? — попита Шимада Кийоши, видимо изненадан.

Инспекторът сбърчи нос и се намръщи на брат си.

— Току-що обясних, че в момента не можем да сме сигурни в нищо. Все още чакам докладите с подробностите. Тогава ще се разбере каква е причината за смъртта на студентите. — Той отново се обърна към двамата младежи: — Какъв човек беше Мацура Джуниа? Бих искал да знам какво мислите за него.

— Какъв човек беше… — започна Морису. — През април започна четвърта година в правния факултет. Отличен студент, интелигентен, притежаваше завидно красноречие, но… беше малко странен.

— Благодаря. И… още един въпрос, Морису.

— Да?

— Вашият Клуб ли организира екскурзията до острова? Нещо като лагер?

— Лагер като че ли е точната дума, но не беше официално мероприятие на Клуба.

— Тогава трябва да предположа, че загиналите са били близки приятели — по-близки, отколкото с останалите членове?

— Да, може да се каже. Добре се разбираха.

Цивилният полицай се върна и прошепна нещо в ухото на инспектора.

— Добре. Разбрах.

Инспекторът пъхна ръце в джобовете на якето си и тежко изправи.

— В момента имам друга работа, но смятам, че в най-скоро време ще трябва да се срещна с членовете на вашия Клуб. Ще е хубаво и вие да присъствате, господин Каваминами, в качеството си на бивш член?

— Да, разбира се — съгласи се с готовност Каваминами.

— Довиждане, тогава.

Инспекторът погледна брат си, направи крачка встрани, но ненадейно си спомни нещо и се върна при Морису и Каваминами.

— Ако приемем, че Мацура е виновен за ужасните убийства, имате ли някаква представа какъв би могъл да е мотивът му?

— Хм — отметна глава назад Морису. — Още не мога да повярвам. Не мога да си представя Елъри да извърши подобно зверство.

— Кой?

— Ох… Говоря за Мацура. Елъри беше псевдонимът му.

— Елъри… Да не би да е свързано с онзи писател… Елъри Куин?

— Да. Такава е традицията в Клуба ни. Членовете му приемат за псевдоними имената на известни писатели на криминални романи.

— Аха. Всички членове ли?

— Не, само определена група.

— Всички участници в екскурзията да Цуноджима имаха псевдоними — обясни Каваминами.

В очите на инспектор Шимада проблесна искрен интерес.

— А вие, Каваминами? Вие използвахте ли прякори, докато членувахте в Клуба?

— Ами… да.

— Какъв беше вашият?

— Малко е неловко… Аз бях Дойл. Конан Дойл.

Инспекторът се засмя.

— Един от най-добрите. Предполагам, че Морису е бил Морис Льоблан? — запита развеселено Шимада.

Морису се намръщи и измърмори едно „не“. За миг на лицето му изплува странна усмивка. Той сведе поглед и каза:

— Аз съм Ван Дайн.

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

СЕДМИ ДЕН

Вторник, 1 април 1986 година. Цитат от сутрешното издание на вестник А.:

Отново масово убийство на Цуноджима

В ранното утро на 31 март в изгорелия Декагон на Цуноджима при град С., префектура Оита, бяха открити телата на шестима студенти, отишли на едноседмична екскурзия.

Всички те са следвали в университета К. Имената на загиналите са: Ямасаки Йошифуми (22 г., четвърта година в медицинския факултет), Сузуки Рецуро (22 г., трета година в правния факултет), Мацура Джуниа (21 г., трета година в правния факултет), Ивазаки Йоко (21 г., трета година в медицинския факултет), Оно Юми (20 г., втора година във филологическия факултет), Хигаши Хаджиме (20 г., втора година във филологическия факултет). Пристигнали са на острова на 26 март и са планирали да останат една седмица.

Следствието достигна до извода, че петима от тях са убити преди пожара. Случаят надминава по жестокост четворното убийство в Синята къща през септември миналата година, извършено на същия остров, и…

Цитат от вечерното издание на вестник А., същия ден:

В мазето на Декагона е открит труп

Полицията продължава огледа на местопрестъплението, по време на който в подземна стая на Декагона бе открит труп на мъж, починал от насилствена смърт.

Тялото е полуразложено. Смята се, че смъртта е настъпила преди около четири до шест месеца. Мъжът е в средата на четиридесетте. При огледа бе открита смъртоносна рана на тила, причинена от тъп предмет.

Наличието на подземна стая е разкрито след пожара. Засега се предполага, че тялото е на изчезналия след случилото се през септември миналата година градинар Йошикава Сейчи (46 г.). Правят се опити да се идентифицира…

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

ОСМИ ДЕН

1.

Големият кампус на университета К. започва от подножието на близкия хълм и се разпростира в странна, неправилна форма. Двуетажната сграда, в която се помещават повечето клубове и студентски организации, официално разрешени от университета, се намира в един от ъглите му. Бяха изминали два дни от намирането на шестте тела на остров Цуноджима. Следобеда на 2 април, сряда, в бокса[24] на Клуба на писателите на детективски романи на втория етаж се събраха около десетина негови членове. В претъпканото помещение бяха поставени две конферентни маси и хората плътно се наредиха около тях. Сред дошлите се забелязваше и бившият член на Клуба Каваминами. Шимада Кийоши, по-младият брат на водещия разследването инспектор, не присъстваше.

„Може би се опитва да прояви деликатност. Или си има друга работа“, помисли си Морису Кийоичи. Липсата на новия приятел на Каваминами първоначално го разтревожи, но младежът бързо го преодоля.

„Няма значение. Той не знае. Нищо не е забелязал, няма и да забележи.“

Инспектор Шимада пристигна с двама полицаи малко след уречения час. Подуши носещата се във въздуха миризма на цигарен дим и се намръщи, но после забеляла Морису и Каваминами и сърдечно ги поздрави. Веднага след това насочи поглед към цялата група.

— Благодаря ви, че се отзовахте на поканата ми. Казвам се инспектор Шимада.

След официалното представяне инспекторът седна на определеното за него място, изчака присъстващите да се представят един по един и ги запозна с най-важните факти около случилото се. После с лекота премина към главния въпрос, като периодично поглеждаше ту в бележника пред себе си, ту в лицата на студентите.

— Отново ще повторя имената на шестимата загинали на Цуноджима: Ямазаки Йошифуми, Оузуки Тецуро, Мацура Джуниа, Ивазаки Йоко, Оно Юми и Хигаши Хаджиме. Сигурен съм, че всички ги познавате добре.

Докато Морису слушаше, лицата на шестимата се появяваха едно след друго в съзнанието му.

По, Кар, Елъри, Aгата, Орци и Льору.

— Полицията смята, че петима от тези шестима души вече са били мъртви, когато е избухнал пожарът. Оно е била удушена, а Хигаши е пребит до смърт. Първоначалните данни сочат, че Ямасаки, Сузуки и Ивазаки са отровени. Последният, Мацура, е бил още жив, когато пожарът е избухнал. Предполага се, че първо е излял бензин върху себе си, а после го е разсипал из цялото помещение, след което е отнел живота си.

— Значи Мацура е убил другите петима и после се е самоубил? — попита един от събралите се членове.

— Досегашният оглед ни навежда на тази мисъл. Мацура най-лесно би могъл да се сдобие с отрова. Семейството му притежава голяма аптека в град О., а той често ги е посещавал, което може да обясни нещата. В момента проверяваме въпросната версия. Така и не успяхме обаче да открием мотив за престъпленията. Ето защо ви събрах днес. Искам да си поговорим за загиналите момчета и момичета и се надявам да ми помогнете да разбера причината за деянието на Мацура.

— Има ли вероятност да е някой друг?

— Засега не се очертава подобен сценарий.

Морису почти въздъхна от облекчение при това изявление.

— Фактите сочат, че Мацура Джуниа се е самоубил. Останалите петима са умъртвени по различно време и начин. Първата жертва е загинала три дни преди пожара, всички след нея са намерили смъртта си при разнообразни обстоятелства. Хората ми разпитаха рибарите в околността и разбраха, че дори те избягват да минават покрай острова. Малко вероятно ми се струва някой да е използвал лодка и да е пътувал до там и обратно няколко дни поред с цел да убие младежите.

— Инспекторе — прекъсна го Каваминами, — смята се, че Накамура Сейджи е убит и изгорен при подобни обстоятелства. Говоря за миналогодишната трагедия в Синята къща.

— Да, има доста детайли, които свързват този случай с трагедията през септември миналата година. — Инспекторът стрелна с поглед Каваминами. — Но навремето основната причина да заподозрем градинаря като извършител на престъплението беше неговото изчезване. Един човек, който трябваше да се намира на острова, не беше там, и съвсем естествено подозренията ни се насочиха към него. Приехме, че

той е убиецът.

— Аха, разбрах.

— След последните разкрития обаче сме принудени да променим версията си за случилото се на Цуноджима. Подозираме, че Накамура Сейджи се е самозапалил, както и че цялата трагедия представлява своеобразно самоубийство, извършено от неговата ръка.

Инспекторът погледна красноречиво Морису и Каваминами.

— Имаме нова информация по случая от сигурни източници, която подкрепя тази теория.

„Шимада Кийоши сигурно му е казал нещо“, помисли си Морису. Но той ясно бе заявил, че няма намерение да споделя с полицията никакви факти, нито подозренията си. Морису му бе повярвал, въпреки че не друг, а собственият му брат работеше в полицията. Но това означаваше, че…

Нима бе разговарял с Накамура Коджиро?

— Искам да узная — поде инспектор Шимада, като изгледа всеки един в стаята — колко от вас знаеха, че шестима ваши членове отиват на острова?

Морису и Каваминами вдигнаха ръце.

— Хм, само вие двамата. Помните ли кой го предложи?

— От известно време се говореше за това — отвърна Морису. — После групата успя да организира екскурзията с връзки.

— Връзки казвате?

— Да. Чичо ми — казва се Тацуми — управлява много имоти. Той купи Декагона от предишния му собственик. Казах им, че мога да го попитам.

— Ах, Тацуми Масааки! Значи вие сте племенникът, за когото Тацуми говори толкова много. Но защо не сте отишли?

— Не ми се ходеше на място, където само преди шест месеца се е случило нещо толкова ужасно. Всички се радваха за предстоящата екскурзия, но аз реших, че е лоша идея. А и възникна проблем със спалните.

— Спалните ли? Но там има седем стаи.

— На практики си само шест. Можете да питате чичо — една от тях беше неизползваема. Покривът ѝ беше разбит и дъждът я бе съсипал. В нея нямаше нищо друго, освен няколко рафта и стари мебели, които се нуждаеха от ремонт. Цялата беше покрита с мокри петна и таванът всеки момент можеше да падне. Част от пода беше прогнила, зееше голяма дупка.

— Разбирам. И кой от шестимата беше… как да се изразя… организатор на тази екскурзия?

— Аз казах на Льору за къщ… извинете, имам предвид Хигаши, защото той щеше да стане новият главен редактор на списанието, или новия лидер на Клуба, така да се каже. Той обаче се посъветва с Мацура.

— Значи Хигаши и Мацура.

— Точно така.

— Освен личния им багаж видях, че са носели храна, одеяла и други вещи. Как са ги пренесли?

— Помогнах им да транспортираме нещата, които чичо беше приготвил за тях. Наех рибарска лодка един ден преди пристигането им и пренесох всичко.

— Хм, ще трябва да проверя думите ви просто за да сме наясно.

Инспекторът потърка увисналата си буза и отново се обърна към всички присъстващи:

— Някой от вас има ли представа какъв може да е бил мотивът на Мацура да извърши убийствата?

Из стаята се разнесе ропот. Морису също се присъедини към разговорите, но в главата му се въртеше друго.

Светло лице. Крехко тяло, което може да се прекърши, ако го притиснеш по-силно. Дълга черна коса, следваща извивките на врата. Тънки вежди, винаги присвити срамежливо. Бадемовидни очи, в които се чете тъга. Тънки устни, разтегнати в лека усмивка. Нежен глас, наподобяващ мъркането на малко котенце.

Чиори.

Двамата се бяха влюбили встрани от погледа на другите. Мълчаливо, но дълбоко.

Ах, Чиори, Чиори…

С никого не бе споделил. Нито с членовете на Клуба, нито с приятелите си. Тя също. Не че го криеха или се срамуваха от любовта си, не — двамата просто се страхуваха, че малкият им космос може да се разпадне, ако някой разбере.

Но във фаталния ден всичко се срути. За него беше ясно, че през гибелната януарска вечер онези шестимата откраднаха живота ѝ.

Ако бях останал до нея…

Колко пъти се бе обвинявал за случилото се, колко се бе измъчвал! И колко много мразеше хората, при които я бе оставил онази вечер.

Морису бе изгубил баща си, майка си и малката си сестричка по същия начин. Жестоката ръка на непознат бе отнела топлината на близките му без всякакво предупреждение и я бе отнесъл там, където не можеше да я достигне. Когато най-после бе намерил скъп на сърцето си човек в лицето на Чиори, отново падна мрак.

Не беше инцидент.

Тя не беше от момичетата, които пиеха до забрава. Знаеше, че сърцето ѝ е слабо. Бяха я принудили, докато е била зашеметена и безпомощна.

Те я убиха. Тя беше убита.

— Морису — прекъсна размислите му Каваминами, който седеше на съседния стол.

— Ох… да?

— Да кажем ли за писмата?

— Хм. За какво става дума? — намеси се инспектор Шимада, дочул разговора им.

— Има нещо, което забравихме да споменем — отвърна Каваминами и извади плика с писмото от джоба си. — Получих това писмо в деня, когато групата замина за острова. Морису — също.

— Писмо от Накамура Сейджи?

— Ами… да.

— И двамата сте получили такива писма?

Инспекторът взе плика от Каваминами и провери съдържанието му.

— Разбрахме, че същото писмо е доставено в домовете на всички жертви, включително и на Мацура.

— Може ли да е свързано със случилото се на острова? — попита Морису.

Инспектор Шимада се усмихна накриво, оголвайки жълтеникавите си зъби.

— Не мога да кажа със сигурност. Има вероятност да е просто груба шега без отношение към случая. Странното е, че е подписано от мъртвец.

Морису се присъедини към смеха му, но съзнанието му неусетно се понесе назад към спомените.

2.

Знаеше, че Накамура Сейджи е баща на Чиори още преди тя да му каже. Беше чул, че Сейджи води странен начин на живот на малък остров, наречен Цуноджима, който се намира близо до град С.

След загубата на Чиори заживя като полуинвалид, изпълнен с невъобразима мъка и гняв. Един есенен ден преди шест месеца прочете как родителите на Чиори срещнали смъртта си на онзи остров и новината го потресе. Тогава нямаше представа, че в бъдеще гибелта им ще му помогне да отмъсти за собствената си трагедия.

Да накаже шестимата, които бяха виновни за смъртта на Чиори — тази мисъл не излизаше от главата му. Не беше достатъчно просто да ги обвини, да изкрещи в лицата им, че са убийци. Те му бяха отнели нещо, което не можеше да замени, бяха му отнели човека, който придаваше смисъл на целия му живот. Бяха му отнели Чиори.

Жадуваше за отмъщение, но успя да състави план за убийството им чак когато научи, че чичо му Тацуми Масааки е закупил остров Цуноджима. Там се намираше Синята къща, където бе родена Чиори и където се бе случила трагедията с родителите ѝ. Образът на шестима безбожници, които отиваха на острова само за да задоволят любопитството си, обагри гнева му с нови, ярки цветове.

В началото реши да ги убие и накрая да се самоубие, но това означаваше да погребе себе си до онези грешници, сякаш е един от тях. Не, той трябваше да произнесе присъдата си над тях. Да отмъсти в името на справедливостта.

Морису мисли дълго, преди да състави плана си. Щеше да убие шестимата на острова, но успя да намери начин как да остане жив.

— Чичо ми наскоро купи остров Цуноджима. Ако искате да го посетите и да разгледате Декагона, мога да го помоля да ви услужи. Какво ще кажете?

Те, естествено, захапаха.

След като уточниха нещата, Морису пое отговорността за подготовката. Избра дните на екскурзията според графика им и прогнозата за времето. Планът му се нуждаеше от ясно небе и спокойно море, за да успее. Беше рисковано да се осланя на синоптиците, но ако условията се влошаха, винаги можеше да отложи датата. За негов късмет, краят на март се очертаваше слънчев и безветрен.

Беше решено групата да замине на 26 март и да остане на острова една седмица.

Морису подготви завивки, одеяла и храна. Погрижи се за шест комплекта. Постара се да повярват, че ще бъдат седмина, а всички останали на сушата да узнаят, че той не е заминал с тях. После написа девет писма от името на Накамура Сейджи. Писмата имаха две цели. Първата, естествено, беше да ги обвини. Искаше всички да разберат, че са убили момиче на име Чиори. Втората цел беше стратегическа. Писмото от мъртвец представляваше чудесна стръв за Каваминами Такааки. Тя щеше да го накара да се задейства.

Да изпрати едно от тези подписани от Накамура Сейджи писма на Каваминами, беше важен ход за алибито му. Морису знаеше, че приятелят му ще се свърже с него веднага след като го получи. Познаваше го много добре. Щеше да започне да души наоколо и накрая щеше да дойде при него за съвет. Морису го очакваше. Ако се наложеше сам да търси контакт с Каваминами, странното писмо му предоставяше идеалното извинение.

За написването на писмата нарочно използва компютър от лабораторията на университета, достъпен за всеки студент. Изработи и два комплекта табелки със закупени от местния супермаркет материали.

На 25 март, вторник — деня преди заминаването, пусна в пощата на град О. деветте писма, сетне отиде до град С. и пренесе провизиите на Цуноджима с предварително резервираната рибарска лодка. После се върна в град С., излъга чичо си, че отива до Кунидзаки да рисува, и взе колата му. В багажника сложи една гумена лодка с извънбордов двигател, пневматичен цилиндър, туби с бензин и други неща.

Чичо му използваше гумената лодка за риболов. Морису я откри в склада му в дъното на гаража и тайно я изнесе. Чичо му ходеше за риба само през лятото и есента, затова племенникът му не се страхуваше, че ще разкрие липсата ѝ.

Много малко хора плаваха до другата страна на нос Ж. дори и през деня. Морису достигна безпрепятствено до брега, скри лодката и цилиндъра в храстите, изчака малко и върна колата на чичо си. Излъга го, че тази вечер се връща в град 0. и утре отново ще ходи до Кунидзаки. Всъщност отиде до град 0., взе мотора си и през нощта отново пое към нос Ж.

Разстоянието от град О. до нос Ж. беше деветдесет минути с кола, но ако пътуваш с мотор 250 SS през нощта, ти отнема по-малко от час. Ако си свикнал да караш извън пътя, можеш да пресечеш нивите и храсталаците. Морису остави мотора край брега и го покри с кафяв брезент, за да не се вижда. После извади скритата лодка и облече водолазния костюм. С помощта на луната и светлината от фара на носа една дълга сянка пое през морето към остров Цуноджима.

Вятърът не духаше силно, но беше ужасно студено и видимостта през нощта се влошаваше. Младежът няколко пъти бе излизал с лодката и знаеше как да я управлява, но заради здравословното му състояние пътуването се оказа много по-трудно, отколкото бе очаквал. Чувстваше се зле, защото от вчера не бе пил вода. Планът му налагаше да се въздържа от утоляване на жаждата си. Разстоянието от нос Ж. до Цуноджима му отне трийсет минути.

Най-сетне стигна до каменистия бряг и първата му мисъл беше къде да скрие лодката. Сгъна я и я завърза с въже заедно с въздушния компресор и мотора, които предварително бе увил във водоустойчив плат и пъхнал в найлонова торба. После потопи пакета във водата между скалите, където нямаше да бъде изложен на директната атака на вълните, завърза го към една скала и го покри с голям камък. Предварително бе скрил резервни туби с бензин из храсталаците покрай брега на носа. Накрая преметна големия си фенер през рамо и тръгна към Декагона, следван от любопитната луна. Настани се в стаята вляво от входа — онази с липсващата мебелировка, пострадала от дъждовете. Щеше да спи в спалния чувал, който бе донесъл следобед.

И така, капанът за грешници беше заложен.

3.

Шестимата пристигнаха на другия ден, 26 март. Никой нищо не подозираше. Каквото и да ставаше на острова през тази седмица, нямаше как да се свържат със сушата, но групата не показваше признаци на тревога, а изцяло се наслаждаваше на приключението.

През първата нощ Морису се оттегли в стаята си рано с извинението, че е настинал и не се чувства добре. Това беше причината да не пие вода. Знаеше, че симптомите на лека дехидратация напомнят тези на настинката. Не можеше просто да имитира болест и да се надява номерът да мине. Нямаше как да заблуди По, който учеше медицина. Но ако По го прегледаше и го обявеше за болен, всякакви подозрения щяха да отпаднат.

Морису напусна веселата компания и облече непромокаемия костюм, сложи всичко необходимо в раницата си и излезе през прозореца. Слезе на каменистия бряг, наду лодката и отплава към нос Ж. От там се качи на мотора, пое за град 0. и към единайсет влезе в собствената си стая.

Беше уморен, разбира се, но най-важната част предстоеше.

Обади се на Каваминами. Трябваше да го използва за свидетел и да му покаже, че по време на убийствата си е бил вкъщи.

Никой не вдигна телефона, но Морису разсъди, че ако Каваминами се е размърдал, както подозираше, то задължително ще цъфне на вратата му. Дори подозираше, че вече се е обаждал. Ако беше така, щеше да го попита къде е бил, но Морису бе подготвил извинение за случая. Картината.

Беше я започнал, за да покаже защо остава на сушата, докато другите шестима са на острова. Картината на каменните статуи на Буда. Или по точно картините, в множествено число. Беше направил три. Първата представляваше скица с въглен, която току-що бе започнал да оцветява, на втората бе добавил цвят с ножа за масло, а третата вече беше готова. Иначе бяха съвършено еднакви.

Бе попаднал на каменните статуи миналата есен, докато бродеше из страната с разбито сърце. Случайно стигна до планината на полуостров Кунидзаки и ги видя. Сега подготви трите картини по памет, като имитираше различни етапи на завършеност и заменяше есенните цветове с пролетни.

Морису постави първата картина на триножника и докато чакаше Каваминами да се обади, още веднъж прочете писмото, което бе изпратил на себе си. Ако не успееше да се свърже с Каваминами, щеше да се наложи да търси друг свидетел. Притесни се и опита да успокои тревогата, обзела трескавото му съзнание, с четене.

Към полунощ телефонът най-после звънна и двамата с Шимада Кийоши се качиха до стаята му.

Каваминами бе захапал въдицата, както и очакваше. Разказа му, че е ходил до дома на Накамура Коджиро. Морису почувства леко безпокойство от присъствието на Шимада — мъжа, с когото Каваминами се бе запознал в Канава. Помисли си, че е добре да има повече свидетели, но не му беше приятно някой да се бърка в работите му. Молбата им да се присъедини към детективската им игра беше нещо, на което се бе надявал.

За негов късмет, вниманието на двамата бе насочено не към ставащото в момента, а към миналото. Можеше да бъде спокоен, че няма да тръгнат към острова, за да предупредят членовете на Клуба. За да ги впечатли, Морису използва фразата „детектив в креслото“ и се съгласи да вземе участие в разследването им. Каза им, че утре отново ще ходи до Кунидзаки и ги помоли да му се обадят вечерта. Предложи им да посетят Йошикава Масако в Аджими, за да ги държи далеч от ставащото на Цуноджима.

Когато двамата си тръгнаха, Морису си легна и успя да поспи малко. Преди разсъмване се върна с мотора на нос Ж., отвърза лодката и отплава за острова. Когато влезе в Декагона и се увери, че салонът е празен, подреди табелките на масата.

За какво му бяха тези табелки?

Дали не искаше да покаже на грешниците какво означава да си жертва? Или странно чувство на дълг го подтикваше да мисли, че няма да е справедливо, ако не обяви „наказанието им“ предварително? Ами ако беше просто ирония? Отговорът, до който бе достигнало изкривеното му съзнание, вероятно включваше всичко това.

*

През втората нощ успя да се прибере в стаята си още по-рано. Когато напускаше салона, с Кар си размениха остри реплики, но Морису побърза да се измъкне от салона.

Дехидратацията все повече влошаваше състоянието му. Преди да се преоблече, изпи до капка цялата кана с вода, която Агата му бе дала заедно с лекарството. След третия ден не планираше да се връща на сушата. Трябваше да възстанови водния баланс и здравето си колкото се може по-бързо.

Пътуването от Цуноджима до град О. беше по-трудно от предишната вечер. През ума му неведнъж минаваше мисълта да зареже всичко. Сега, като се връщаше мислено назад, за него беше истинска загадка къде в изнемощялото му тяло се бе побрала цялата тази енергия.

След като се върна в дома си, първата му мисъл беше да навакса с водата и дори когато Каваминами и Шимада дойдоха и започнаха да обсъждат случая, продължи да пие. Изгълта четири чаши чай, обяви, че се оттегля от разследването, и убеди двамата гости, че е безсмислено повече да го посещават.

На другия ден Морису нямаше намерение да се връща на сушата и въпреки че бе поел ролята на „детектива в креслото“, сега изрази презрение към плана им. Острият тон, който използва срещу Шимада, всъщност отразяваше истинското му отношение към работата им. Когато разбра, че двамата се ровят около смъртта на Чиори, направо побесня.

Както и предишния ден, Морису се върна на острова преди разсъмване, влезе в стаята си в Декагона, легна в спалния чувал и се опита да потисне насъбралия се в сърцето му гняв.

4.

Причините да избере Орци за Първата жертва бяха няколко. Преди всичко прояви милосърдие. Тя щеше да бъде пощадена от жестокото състояние на страх и паника, което щеше да настъпи сред останалите по-нататък.

Орци беше добра приятелка на Чиори. Нещо в това момиче, което никога не гледаше околните в очите, силно му напомняше за неговата любима. Не вярваше, че Орци има вина за убийството ѝ. Беше убеден, че просто е била странична наблюдателка, но това не означаваше, че трябва да я изключи от наказанието.

Друга важна причина да я избере беше златният пръстен на лявата ѝ ръка. До онзи момент не бе виждал Орци с пръстен. Именно затова го забеляза. Беше пръстенът, който бе подарил на Чиори за рождения ѝ ден. Спомни си пълните със сълзи очи на Орци по време на погребението. Вероятно ѝ бяха дали пръстена за спомен от приятелката ѝ.

Щом Орци беше толкова близка довереница на Чиори, сигурно знаеше, че е родена на Цуноджима. Може дори да е подозирала, че той и Чиори имат връзка. От вътрешната страна на пръстена бяха гравирани техните инициали: „КМ&ЧК“. Дори и да не беше разбрала за чувствата им от приятелката си, щеше да се досети от надписа, особено след като започнеха убийствата. Тогава имаше голяма вероятност да разгадае мотива и да идентифицира убиеца.

Ето защо я уби първа. Нямаше друг избор.

Щом всичко утихна, се промъкна в салона и тръгна към стаята ѝ. Неговият чичо му бе дал шперц от всички врати в Декагона, но Морису го запази в тайна от другите. Използва го, за да влезе в спалнята ѝ, тихо пристъпи към леглото, за да не я събуди, бързо уви кордата около врата ѝ и дръпна с цялата си сила.

Очите на Орци широко се отвориха, сякаш щяха да изскочат от орбитите си. Лицето ѝ изгуби цвета си преди очите. Изведнъж момичето спря да се съпротивлява, отпусна се и пое въздух за последен път. Морису оправи леглото ѝ, защото всъщност му беше мъчно за нея, и се опита да свали пръстена от ръката ѝ. Искаше да го запази като спомен от Чиори, но в същото време се страхуваше, че някой може да разчете инициалите от вътрешната му страна. Пръстите на Орци бяха подути, вероятно не бе свикнала с климата на острова, и Морису не успя за го извади. Докато пръстенът се намираше на пръста ѝ, никой не можеше да види инициалите, но младежът не можеше просто да изостави с лека ръка скъпия спомен от Чиори. Реши да приложи груба сила и да вземе цялата ръка. Ако бе отсякъл само безименния пръст, щеше да насочи вниманието на всички към пръстена, а и отрязването на ръката от китката надолу щеше да привлече мисълта на останалите към трагедията на Цуноджима миналата година. Алюзията щеше да предизвика интересни реакции, а шестимата неминуемо щяха да свържат случилото се с Накамура Сейджи.

За целта използва нож от предварително приготвения в раницата си арсенал и с много усилия успя да отреже ръката и временно да я зарови зад къщата. След като приключеше с всичко, щеше да я изкопае и да вземе пръстена.

За да пусне в употреба идеята, че някой е влязъл отвън и е извършил убийството, Морису отключи вратата и прозореца. Остана последната подробност. Извади табелката с надпис Първата жертва от чекмеджето в кухнята и я залепи на вратата.

Следобеда на предишния ден, 27 март, беше сложил цианид върху червилото на Агата. Табелките вече бяха излезли на сцената, но никой не им обърна сериозно внимание, така че намери време и възможност да се промъкне в стаята ѝ. Прецени, че капанът с червилото щеше да даде резултат известно време след откриването на тялото на Орци, но това не го тревожеше. Понеже бързаше, успя да сложи отровата само на едното червило. Това беше причината избухването на бомбата му да се забави повече от предвиденото.

Следващата в плана му беше чашата с единайсет ъгъла. Морису откри наличието ѝ вечерта, когато всички пристигнаха на острова. Направи го случайно, но веднага съобрази, че може да я използва.

Сутринта на втория ден, след като остави табелките, младежът взе чашата със себе си в стаята. В шкафа имаше още, не беше проблем да я замени с някоя от резервните.

Отровата, която носеше, беше открадната от лабораторията във факултета по природни науки. Цианкалий и арсеник. Избра да сложи арсеник, защото нямаше мирис и цвят. На третия ден по някое време преди вечерята успя да размени отровната чаша с една от шестте на кухненския плот. Никой не го видя, защото всички все още бяха в шок. Вероятността чашата да попадне в него беше едно на шест, но ако това се случеше, просто нямаше да изпие кафето. Планът му обаче се оказа излишен и Кар стана Втората жертва. Умря пред очите му и гибелта му се стори много по-ужасна от смъртта на Орци. Беше извършил чудовищно престъпление. Тази истина накара сърцето му болезнено да се свие, но нямаше връщане назад. Трябваше да затвори раната в душата си и да довърши кървавото дело.

Групата остана в салона дълго, но преди разсъмване най-после всички се разотидоха по стаите си. Морису ги изчака да заспят, вмъкна се в спалнята на Кар, отряза лявата му ръка и я хвърли във ваната. Така щеше да подхрани допълнително алюзията с предишното престъпление и да прикрие истинската причина за отрязването на ръката на Орци. После взе табелката с надпис Втората жертва и я залепи на вратата.

От там се отправи към развалините на Синята къща. В главата му отекваха думите на Елъри, преди Кар да падне на пода. „Някъде тук трябва да има подземна стая.“ Чичо му бе споменал за подобно помещение и Морису го откри. Сред боклуците вътре скри тубите с бензин и другите необходими за лодката неща.

Елъри подозираше, че убиецът може да се спотайва в подземието. Беше ясно, че ще отиде да разгледа мястото. Морису поръси пода с борови иглички и остави следи върху тях, за да го наведе на мисълта, че някой често минава от там. Взе малко корда от макарата на въдицата, която принадлежеше на По, и я опъна през каменните стъпала. Предположи, че на следващия ден Елъри ще дойде до скривалището и ще се спъне в нея.

„Ах, Елъри, ах, глупако!“

Всъщност Елъри имаше много остър ум. От друга страна, беше невероятно нехаен и глупав. Морису си помисли, че почетната титла Детективът не приляга на човек, който се хвърля в подозрителна подземна стая, без да вземе предпазни мерки. Елъри се размина само с навехнат глезен и без сериозни рани. Дори да се бе надявал на смъртоносен изход, Морису все пак не се надяваше да увеличи броя на труповете с толкова детинска игра.

Неочакваният момент настъпи с червилото на Агата. Морису следеше какъв грим си слага и установи, че тя използва червило в друг нюанс, не онова, което бе напоил с отрова. Щеше да изчака още един ден и ако нямаше резултат, щеше да вземе мерки.

Сериозно се разтревожи, когато По предложи да претърсят всички стаи. Естествено, беше предвидил подобно развитие на нещата. Скри табелките, лепилото и ножа в храстите отвън и зарови покритите с кръв дрехи, които носеше, докато режеше двете ръце. Тубите с бензин се намираха в подземието, а отровата носеше в себе си, защото не вярваше, че ще започнат да претърсват наред всички присъстващи. Единственото в стаята, което можеше да го издаде, беше непромокаемият костюм, но реши, че ще съумее да измисли някакво извинение.

Онова, което определено не искаше другите да открият, беше състоянието на спалнята му. Можеше да им замаже очите, като каже, че е взел най-лошата, защото е организатор и се чувства отговорен за комфорта на гостите си, но беше по-добре изобщо да не разбират. Ето защо възрази срещу предложението на По стаите да бъдат претърсени.

Същата вечер всички си легнаха по-рано заради истеричната криза на Агата. Не мислеше да напуска острова, но и не желаеше да прекара цяла нощ в бездействие. Ако успееше да стигне до град 0. и да се срещне с Каваминами, алибито му щеше да е желязно.

Състоянието му обаче наистина се бе влошило. Облачното небе го разтревожи, но по радиото обявиха, че вероятността за валежи е малка и морето ще бъде спокойно. Реши да се върне в град О., както бе направил предишните нощи. Първо се прибра у дома, сложи платното в багажника на мотора, за да изглежда така, сякаш току-що се е върнал от Кунидзаки, и чак тогава се отправи към Каваминами.

5.

През нощта падна лек дъждец, който обаче не можа да обърка плановете му и на сутринта на петия ден, 30 март, Морису успя да се върне на острова малко преди небето да започне да просветлява.

Наближи каменистия бряг, спря мотора на лодката и достигна сушата с гребане. Вече бе завързал лодката и я дърпаше към брега, когато се случи непредвиден инцидент. Стори му се, че чува вик. Усети, че е наблюдаван, и вдигна поглед. Застанал по средата на каменната стълба, Льору го гледаше изплашено.

„Видя ме. Трябва да го убия“, помисли си на мига Морису.

Нямаше време да се чуди какво прави кроткият Льору сам на брега. Може би бе видял въжето около скалата и бе решил, че е подозрително, или пък бе дошъл да провери какво става. Така или иначе, Льору го бе видял. Сигурно още не разбираше какво точно се случва, но, в крайна сметка, щеше да намести парченцата.

Морису грабна най-близкия камък и хукна след Льору.

Трепереше от страх, ала Льору беше още по-зле. Опита се да избяга, но краката му се заплетоха и дистанцията между тях се скъси за нула време. Льору извика за помощ към Декагона, ала Морису вече го бе настигнал и запрати камъка в главата му. Оръжието достигна целта си с тъп звук и Льору падна напред. Морису отново вдигна камъка и се прицели във вече образувалата се рана на главата му. Удари веднъж, втори път, трети…

След като се увери, че е мъртъв, Морису побърза да се върне на каменистия бряг. Забеляза отпечатъците от обувките си, но беше толкова изплашен, че не можеше да разсъждава хладнокръвно. Страхуваше се, че някой може да е чул виковете на Льору и да се появи всеки момент.

Набързо провери дали отпечатъците му имат някакви особени белези, но не забеляза нищо, което би могло да уличи с категоричност когото и да било от тях. Тук нямаше полиция и криминолози, значи всичко щеше да е наред. Тогава забрави за проблема.

Сега всичките му страхове бяха съсредоточени върху възможността някой да се е събудил и да се появи на стъпалата. Ако видеха лодката, всичко щеше да се разбере. Морису я забута към залива, далеч от каменистия бряг. Кеят беше висок и имаше достатъчно място да я скрие. Завлече лодката до там и спря за момент да обмисли ситуацията. Никой не се появи. Имаше късмет.

Морису се качи на кея, пусна лодката и я скри в рибарската барака наблизо. Беше рисковано, но щеше да е много по-опасно, ако се върнеше назад към каменистия бряг. Стигна до Декагона по суша и окачи табелката Третата жертва на вратата на Льору. После се прибра в стаята си, мушна се в спалния чувал и успя да поспи.

Опънатите му нерви му позволиха само лека дрямка. През цялото време му се повдигаше и му беше зле. Събуди се от алармата на часовника, излезе от стаята да пие вода и тогава откри тялото на Агата. Тази сутрин явно бе сменила цвета на червилото. Смъртта ѝ обаче не му донесе удовлетворение. Беше започнало да му се повдига от трупове. Не искаше да вижда повече мъртви тела и, без да иска, извика с цяло гърло. Изгуби контрол над себе си и повърна, неспособен да потисне пристъпа. Беше ясно, че тялото и съзнанието му се намират на предела на силите си.

Но вече не можеше да спре. Нямаше как да избяга от съдбата си. В отровеното му от болка и страдание съзнание изгря образът на неговата любима, която никога повече нямаше да се върне.

*

Морису седеше на десетоъгълната маса заедно с последните оцелели, Елъри и По. Идваше ред на финала. Изглежда, ситуацията, беше по-мъчителна за По. По-късно Елъри го отрече, но по онова време подозираше, че той е убиецът.

Когато видимо заинтригуваният Елъри огледа стъпките на мястото, където бе убит Льору, сърцето на Морису се сви. „Не се панирай. Всичко ще бъде наред. Не се панирай, не се панирай…“, не спираше да си повтаря Морису, докато се бореше с желанието отново да повърне. Елъри насочи вниманието си другаде и той си отдъхна.

Въпросът обаче пак излезе на дневен ред и младежът се изплаши. Дали не бе допуснал грешка? И то фатална? Хукна след Елъри към Синята къща и се опита да запомни разположението на стъпките, както поиска той. Тогава откри грешката. Прокле собствената си глупост, сигурен, че ще го разкрият.

С нарастването на броя на убитите кръгът от заподозрени се стесняваше все повече. Морису знаеше, че ще става все по-трудно да действа, и се бе подготвил за драстични мерки, ако ситуацията го изискваше. В най-лошия случай можеше да се наложи да се бие с няколко души, затова носеше малък нож в джоба на якето си.

Когато Елъри се задълбочи в разследването на стъпките, на няколко пъти му мина през ума да се хвърли срещу двамата с ножа в ръка. Ако обаче не успееше с първата атака, те щяха да го надвият и тогава всичко щеше да свърши. А и още не беше сигурно, че ще го заподозрат и впоследствие разкрият.

Морису слушаше безпристрастните разсъждения на Елъри и вътрешно трепереше от страх. Съзнанието му трескаво търсеше начин да се справи и с двамата. За негов късмет, заключението на Елъри се оказа твърде елементарно и ги насочи по грешна следа. Според него убиецът не беше сред тях, а външен човек, дошъл на острова с лодка. Явно имаше предвид Накамура Сейджи. Наистина вярваше, че е жив. Дори и в най-смелите си мечти Морису не си бе помислял, че идеята за живия Накамура Сейджи може да го прикрие в този решаващ момент.

Изпълни се с увереност и умът му се проясни.

Елъри свърши цигарите и По му подаде своя пакет. Веднага съзря възможност за действие и бързо извади малка кутия от джоба си. В нея имаше една — единствена цигара „Ларк”, в която бе добавил цианкалий. Беше я приготвил от самото начало с намерението да я използва върху По, ако му се удаде случай. Каза, че и той иска цигара, така че кутията попадна в него. Морису извади две, едната сложи в устата си, а другата мушна незабелязано в джоба. После я замести с отровната цигара.

По беше заклет пушач и сигурно щеше да запали нова в мига, в който кутията се върнеше при него, но имаше вероятност и да откажеше и пакетът отново да се озове в ръцете на Елъри. Това не представляваше проблем, за Морису нямаше значение кой от двамата ще умре пръв. После щеше да мисли начин да се справи с единствения оцелял.

Този, който запали отровната цигара, беше По.

6.

В салона останаха само двама.

Дори и след смъртта на По Елъри беше убеден, че убиецът е Накамура Сейджи. Не показа нито грам съмнение към Морису. Това му даде време. Не се налагаше да бърза с последната си жертва. Реши спокойно да изчака подходящия момент. Щеше му се да направи така, че смъртта на Елъри да изглежда като самоубийство.

„Ох, Елъри, ох, глупако.

Елъри несъзнателно му бе помагал от началото до края. Мислеше се за велик детектив, но беше просто безпомощен клоун. Може би се дължеше на случайност, но Морису бе предвидил подобен финал. Детективът и Убиецът трябваше да са последните оцелели.

Трябваше обаче да признае, че финалните разсъждения на Елъри го впечатлиха, като се започне от чашата с единайсетте ъгъла, която ги отведе в единайсетата стая на Декагона, до разкритията му там. Морису нямаше представа и никога не би се досетил, че под къщата се крие подобна тайна, въпреки че Каваминами му бе разказал за любовта на Накамура Сейджи към триковете в архитектурата.

Развитието на разследването обаче не го застраши. Подземната стая по-скоро подсили теорията на Елъри за убиеца Накамура Сейджи, отколкото да я елиминира. Двамата влязоха в тайното помещение и Елъри започна да търси изход. Тогава откриха онзи полуразложен труп.

В мига, когато го видя. Елъри реши, че трупът принадлежи на изчезналия градинар, Йошикава Сейчи.

Йошикава беше убит преди шест месеца. Морису предполагаше, че е бил нападнат от обезумелия Накамура Сейджи, след което е избягал от Синята къща и се е скрил тук, където впоследствие е умрял, освен ако самият Сейджи не го бе довлякъл в подземието, за да го убие.

Морису сподели съжденията си с Елъри, който стоеше мълчаливо пред трупа и кимаше. После, все още покривайки носа си с ръка, каза:

— Да. Значи е взел отнякъде още едно тяло, за да инсценира убийството си в пожара миналата година — Сетне продължи — Хайде, Ван. Трябва да разберем накъде води този коридор.

Двамата заобиколиха трупа и навлязоха в коридора. „Ще те придружа до края, тогава ще видим“, помисли си Морису. В същото време започна да се притеснява, че Елъри може да го заподозре. По непокътнатия прахоляк на пода си личеше, че никой не бе стъпвал тук от дълго време, което го разтревожи още повече. Помисли си, че Елъри само се преструва, че не подозира нищо, че всъщност не го интересува коридорът, а само чака удобен момент да го повали на земята.

Морису стисна ножа в десния си джоб и го последва в мрака.

Коридорът завършваше с врата. Тук звукът на вълните беше по-отчетлив. Елъри отвори вратата и шумът се чу още по-ясно. Младежите застанаха насред скалата, която гледаше към залива. Зад вратата се виждаше лека издатина като малка тераса. Пространството под нея беше тъмно като в рог. До водната повърхност имаше доста голямо разстояние.

Елъри предпазливо излезе на терасата и я освети с лъча на фенерчето. После се обърна и отсече със задоволство:

— Вратата е под такъв ъгъл, че е почти невъзможно да я забележиш от върха на скалата или отдолу на брега. С малко усилие е възможно човек да се добере до каменните стъпала. Сейджи е използвал този път, за да стигне до Декагона.

*

— Сигурен съм, че тази нощ Сейджи отново ще дойде — каза Елъри, когато се върнаха в салона. — Добре, открихме тайния проход. Все едно дали ще се появи през него или през входната врата. Няма от какво да се боим, защото сме двама срещу един. Предлагам да се опитаме да го хванем.

Морису кимна и направи кафе. Тайно бе взел няколко таблетки от кутията със сънотворните на По и след като се увери, че Елъри не го гледа, пусна три от тях в една от чашите. После съвсем невинно я постави пред Елъри. Без да подозира нищо, Елъри я изпи до дъно.

— Малко ми се доспа. Напрежението ми дойде в повече… Нали нямаш нищо против да подремна? Събуди ме, ако има проблем.

Това бяха последните думи на великия детектив, преди да напусне сцената. Съвсем скоро Елъри захлупи глава на масата и заспа като дете. Морису изчака дълбоко да потъне в съня, отнесе го в стаята му и го сложи в леглото. Вече бе решил Елъри да се „самоубие“ при пожар. Полицията сигурно щеше да открие приспивателното в стомаха му, но Морису си даде сметка, че тялото на Йошикава Сейчи също щеше да бъде намерено и тогава разследващите щяха да заключат, че Накамура Сейджи се е самоубил след четворното убийство. Обстоятелствата бяха близки до сегашните, което непременно щеше да повлияе на мнението им.

Дъждът най-после спря. Нямаше повече изгледи да вали.

Морису отиде до залива, приготви лодката, после се върна в подземието при пожарището, за да вземе скрития бензин. Изрови ръката на Орци, махна пръстена и върна крайника в стаята ѝ. Сетне премести в стаята на Елъри останалите табелки, окървавените дрехи, отровата, ножа — всичко, което трябваше да унищожи. Отвори прозореца и заля помещението с бензин. Напои и другите стаи, донесе бутилката с газта в салона и отвори вентила. Излезе навън, отправи се към отворения прозорец, изсипа останалия бензин върху Елъри и хвърли бутилката вътре.

Действията му разбудиха Елъри, но докато отвори очи и стане, Морису вече бе метнал газовата си запалка върху напоеното с бензин легло. Отскочи няколко крачки встрани и затвори очи. Огънят лумна и затанцува дивашки танц по клепачите му.

*

На следващата сутрин, след едва ли не вечен сън, Морису се събуди от телефонен звън. Чичо му му разказа за инцидента на острова. Обади се на Каваминами и замина за град С.

Най-напред посети дома на чичо си, поиска колата му с извинението, че ще отиде до нос Ж. да види какво става. Прибра скритите там лодка и бензин в багажника. В този момент очите на всички бяха насочени към Цуноджима и никой не мислеше за нос Ж. Върна колата на чичо си и прибра лодката в дъното на склада. След това се насочи към пристанището, за да се срещне с Каваминами и Шимада.

7.

След срещата в университетския Клуб на писателите на детективски романи Морису побърза да се прибере у дома.

Елъри — Мацура Джуниа — бе убил петимата си приятели, после се беше самоубил по неясни причини или вследствие на умопомрачение. Обяснението устройваше полицията. На събирането не се разкри възможен мотив, но някои изказвания, осветляващи личността на Елъри, грабнаха интереса на инспектор Шимада и затвърдиха мнението му.

Планът му протече по-добре от очакването. Вече се бе отървал от двете картини, имащи за цел да потвърдят алибито му за ходенето на Кунидзаки. Беше направил това, което се изискваше. Нямаше от какво да се страхува.

Всичко свърши.

Беше отмъстил.

ЕПИЛОГ

Морето по заник. Време на покой.

Вълните блестяха в червено под лъчите на залязващото слънце. Идваха отдалеч, къпеха брега, после се връщаха там, откъдето бяха тръгнали.

Както преди известно време, той седеше сам на вълнолома, загледан в тъмнеещото море.

Чиори… Не спираше да повтаря името ѝ.

Чиори, Чиори…

Затвори очи и пожарът от миналата нощ лумна пред очите му като жив. Дивите пламъци вдигнаха във въздуха десетоъгълния капан, уловил в себе си жертвите му, и изпепелиха всичко по пътя си.

В съзнанието му нейният образ също беше там, сред пламъците. Опита се да я извика, но тя гледаше встрани и не му отговори.

Какво има, Чиори?

Пламъците залудуваха още по-силно, загоряха по-ярко, обградиха любимата му и се издигнаха нагоре. Постепенно погълнаха очертанията ѝ и скоро цялото ѝ лице изчезна.

Изправи се. Няколко деца си играеха във водата. Присви очи срещу косите слънчеви лъчи и се загледа в тях.

— Чиори — прошепна името ѝ още веднъж, този път на глас, но тя не се появи. Затвори очи, после ги отвори и се загледа в небето. Любимата му не беше там. Изведнъж се преви от непоносимо чувство за празнота, сякаш някой бе изтръгнал най-ценната част от сърцето му.

Морето вече се сливаше с нощта. Вълните танцуваха мързеливо пред него, понесли последните слънчеви отблясъци.

Неочаквано някой го потупа по рамото. В изненадата си се обърна на мига.

— Хей, изплашихте ме.

Пред него стоеше висок, слаб мъж с дружелюбна усмивка.

— Попитах портиера за вас и той ми каза, че често идвате тук.

— О.

— Виждате ми се разстроен. Наблюдавам ви от известно време и ми се струва, че мислите за нещо.

— Не точно. За какво ме търсите?

— О, нищо важно. — Мъжът седна недалеч от него, сложи цигара в устата си и тихо каза: — Една на ден. Вече мина известно време от случилото се. Полицията приключи с разследването. Вие какво мислите по въпроса?

— Какво да мисля? Елъри го е направил.

— Не, не, питам ви дали не ви се струва, че истината е друга.

Какво иска да ми каже този човек?

Той обърна поглед към вълните. Мъжът запали своята „една на ден“, без да откъсва поглед от него.

— Някога ви казах, че убиецът може да е Ко, но понеже разполагам с много свободно време, реших да разширя мрежата на въображението си и улових в нея интересна идея.

Възможно ли е да е разгадал всичко?

Той не отговори и избяга от очите на мъжа.

Този човек… невъзможно.

— Не се дръжте толкова студено с мен. Моля ви да ме изслушате за момент. Идеята е невероятна, може дори да ви разсмее. Или да ви разгневи, но ми се ще да го приемете само като плод на развинтената ми фантазия.

— Моля ви, запазете идеите за себе си — отвърна с равен тон Морису. — Всичко вече е в миналото.

Обърна се и без да обръща внимание на думите на Шимада, слезе на брега, където играеха децата. Срещата с този човек го бе разстроила.

Невъзможно.

Поклати глава и се опита да запази спокойствие. Не би могъл да го разкрие. Дори богатото му въображение случайно да го бе довело до истината, какво от това? Нямаше никакви доказателства. Нищо не можеше да направи.

Нали така, Чиори? попита той любимата си, но тя не отговори. Дори не му се показа.

Защо?

Вълната на тревога се надигна като цунами в гърдите му. Тежкият мокър пясък полепна по краката му. Погледна надолу и изведнъж видя нещо да блести…

Това е…

Наведе се и се втренчи между краката си. Устните му се разтвориха и от тях се отрони тих стон.

Беше малка зелена бутилка. Заровена наполовина в пясъка, тя лежеше точно на границата между водата и сушата. Вътре имаше няколко сгънати листчета.

Ах!

Вдигна бутилката с горчива усмивка и се обърна към мъжа, който все още седеше на вълнолома и го гледаше.

Значи това ще бъде моята присъда?

Децата бяха приключили с игрите и се готвеха да си ходят. Морису бавно се приближи към групата с бутилката в ръка.

— Хей, хлапе — спря едно от тях. — Ще ми направиш ли услуга?

Момчето го погледна объркано. Със спокойна като нощното море усмивка Морису му връчи бутилката и каза:

— Ще я дадеш ли на онзи мъж ей там?

Край

Бележки

1

Психично отклонение, при която болният е напълно обсебен от конкретна тема, обект или мисъл — бел. ред.

2

Едно от най-известните риалити предавания в света, излъчено за първи път през 2000 г. в САЩ. Всеки сезон действието се развива на ново изолирано място, например безлюден остров. Участниците се разделят на две съревноваващи се помежду си племена и разполагате минимални провизии и удобства. Всяка седмица отпада по един участник, докато накрая не остане само победителят — бел. ред.

3

Традиционна китайска кукла. В Япония се смята за символ на късмета — бел. ред.

4

Дебютният роман на Агата Кристи „Десет малки негърчета“ (1939) е издаден на части в Япония през 1939 г. под името „Островът на мъртвите“ („Шиниджима“) в превод на Шимидзу Шунджи (1906–1988) — бел. прев.

5

„Маниошу“, или „Десет хиляди листа“, е най-старата съществуваща антология на японската поезия, събрана през VIII в. В нея са споменати повече от сто и петдесет дървесни и тревни растения — бел. прев.

6

Управлявал от 897 до 930 г. — бел. ред.

7

От 794 до 1185 г. — бел. ред.

8

Според японска легенда заекът живее на Луната, където приготвя оризови сладкиши — бел. прев.

9

Китайска хазартна игра за четирима. Целта е да се събере пълен набор от блокчета или карти, като първият играч, събрал определения брой, е победител. Сами по себе си въпросните блокчета и карти с изображения могат да се използват за редене на пасианси и дори за гадаене — бел. рeд.

10

Японската академична година започна през април и свършва през март на следващата година. Едноседмичната пролетна ваканция в гимназията обикновено е в края на март, а на университетите започва в края на февруари и завършва с откриването на новата учебна година през април — бел. прев.

11

Татами килимчето е изплетено от оризова слама и традиционно се използва за покриване на подовете в японските домове. Освен това служи и за мярка на размера на стаите. В различните части на Япония тази мярка търпи промени, но стандартният размер е 1,82 на 0,91 м (2:1) — бел. прев.

12

Един от двата основни дяла на учението на Буда. Хинаяна (т. нар. Малка колесница, или „тесен път“) е по-старото и консервативно направление на будизма, а Махаяна (т. нар. Голяма колесница, или „широк път“) е по-многообразно и се стреми към освобождаването на всички живи същества от страданието — бел. ред.

13

Будистки текст с основополагащо значение за дзен литературата — бел. ред.

14

Повечето японски символи с китайски произход имат няколко различни начина за произнасяне. В този случай фамилното име с два символа „кава“ и „минами“ може да се прочете и като „ко" и „нан“ — бел. прев.

15

В криминалната литература с този израз се описва герой, който няма достъп до местопрестъплението, не разпитва свидетели и не се включва пряко в разследването, а се информира за случая от вестниците или от друг страничен наблюдател. Обикновено „детективът в креслото“ се идентифицира със самия читател, който разполага със същото количество информация и може сам да разреши загадката преди края на историята. Изразът произхожда от разказа „Гръцкият преводач“ (1893) на сър Артър Конан Дойл, в който знаменитият Шерлок Холмс изрича следните думи по адрес на брат си Майкрофт: „Ако изкуството на детектива се ограничаваше с разсъждения в креслото, брат ми щеше да е най-големият криминален следовател“ (прев. от англ. Илия Азанов) — бел. ред.

16

Класическа японска поза за сядане, при която коленете са сгънати под тялото, а ръцете са положени в скута. Традиционна при практикуване на бойни изкуства, например джудо, както и при медитация, изпълняване на чаена церемония, калиграфия и др. — бел. ред.

17

„Бърлстоун гамбит“ е термин, който Франсис Невинс — биографа на Елъри Куин, използва, за да опише заговора в романа на сър Артър Конън Дойл „Долината на страха“ (1914) — бел. прев.

18

Гатанките на Елъри са преработени от преводача на книгата, тъй като става дума за японски йероглифи — бел. прев.

19

При втората си гатанка Елъри моли приятелите си да прочетат група от йероглифи, които, подредени по този начин, нямат смисъл. Отговорът трябва да е „процъфтяващ бизнес“ — бел. прев.

20

„Шоку Соаншу“ (лит. „Колекция на сламената колиба“, част втора) е поетична колекция на будисткия поет Тона, писана през XIV век. В двете части са събрани около 2000 стихотворения — бел. прев.

21

„Цурезурегуса“ (лит. „Есета върху празнотата“) е колекция от есета, писани от монаха Йошида Кенко между 1330–1332 г. Този труд се приема за една от най-значимите литературни творби на японското Средновековие — бел. прев.

22

Класически драматичен театър, възникнал в Япония през XIV в. Известен е още като „изкуство на маските“. Пресъздава характерни религиозни и митологични сюжети чрез музика, танци, песни и пищни костюми — бел. ред.

23

„Сказание за Генджи" е класическа творба, писана в началото ма XI в. от благородничката, писателка и поетеса Мурасаки Шикибу (978–1014/1025). В нея тя описва приключенията на Хикару/Генджи, или Шилинк Генджи, син на императора — бел. прев.

24

В някои университети в Япония сградата, където се помещават различните клубове, се нарича бокс вместо по-разпространената японска дума „бушицу” (клубна стая). Университетът К. е университетът в Киото, където по традиция се използва английската дума „бокс“ — бел. прев.

Content

Аяцуджи Юкито
Убийства в Декагона

ПРОЛОГ

ПЪРВА ГЛАВА

ВТОРА ГЛАВА

ТРЕТА ГЛАВА

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ПЕТА ГЛАВА

ШЕСТА ГЛАВА

СЕДМА ГЛАВА

ОСМА ГЛАВА

ДЕВЕТА ГЛАВА

ДЕСЕТА ГЛАВА

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

ЕПИЛОГ

Бележки