Вітковський Володимир

Про засадничі хиби українського проекту

Володимир Вітковський

Про засадничі хиби українського проекту

Зачарованість на кремлівську камарилью, схиляння перед грубою силою, правовий нігілізм, патологічна ненависть до всього українського — такими є відмітні риси нинішньої української (?!) владної «еліти». «ПроФФесор», олігарх, кримінальний авторитет, компартійний номенклатурник… Вдивляючись у ці «не спотворені інтелектом» обличчя, притомна людина не годна повірити, що біля колиски новітньої української державності стояли постаті, полярно протилежні «героям» сьогодення — в’язні сумління, інтелектуали високої проби, Українці з великої літери. Й небагато часу відтоді минуло, й не сталося ніяких переворотів чи інтервенцій; далі майорить над Києвом синьо-жовтий прапор із тризубом, а офіційні заходи починаються з виконання гімну «Ще не вмерла Україна» навіть тоді, коли неприхованою метою цих заходів є якнайскоріше допровадити неньку до вже вічного спокою…

Критичність поточного моменту спонукає дивитися на речі гранично тверезими очима, а в оцінках — уникати найменших спроб комусь сподобатися й когось не образити. Неймовірно важко збагнути й прийняти те, що в «українському проекті» хибними є не лише практика виконання (хоча й яка вже нездала!) чи окремі його ціхи, а засадничі принципи проектування! Що держава, яка за роки незалежності здійснила гігантський стрибок назад і нині поневіряється на задвірках «третього світу» є природним результатом реалізації саме тих ідей, котрі плекали й мірою своїх сил намагалися втілювати в життя колишні «в’язні сумління» на кшталт Л. Лук’яненка й Є. Сверстюка, В. Чорновола й М. Мариновича, або блискучі інтелектуали рівня І. Дзюби й Л. Костенко, І. Юхновського й І. Вакарчука, або ж такі привабливі політики, як В. Ющенко й Ю. Тимошенко, А. Матвієнко й В. Яворівський… Але факти — річ аж надто вперта. Мусимо вдатися нині до справді безжального аналізу цих фактів, оскільки саме сьогодення виявляється для українства невблаганно безжальним, а майбуття… його може просто не бути.

Заперечуючи свою відповідальність за втрачені можливості України та її незліченні поразки, представники «проукраїнського» крила вітчизняного політикуму оперують нібито «залізним» аргументом: ми не мали, мовляв, реальної влади в державі. Справді, хоч як парадоксально це звучить для стороннього вуха, але в незалежній Україні проукраїнські сили ніколи не мали повної й тривкої влади. Але з другого боку… По-перше, хіба ще на світанку незалежності не були втілені в життя найсміливіші мрії її прихильників? Що не кажіть, але саме в сенсі реалізації «програмних засад» з націонал-демократами не годна позмагатися жодна з вітчизняних політичних потуг! По-друге, навіть не мавши тривкої повноти влади, «проукраїнці» не раз опинялися на чолі урядів, міністерств, відомств, регіональних влад тощо. Якби їхні підходи мали істотні переваги порівняно з підходами їхніх опонентів, країна достоту мала змогу помітити це й оцінити, але чого нема — того таки нема. Посилання на «запеклий опір ворогів» мусимо відхилити: вибачте, панове, але, приміром, корабель слід проектувати для реального моря з його течіями й штормами, а не для умов ідеально захищеної гавані!

І все ж у голові не вкладається… Найкращі сини й дочки нації платили своїм здоров’ям, свободою й самим життям за український проект. Наймудріші українські голови благословляли реалізацію цього проекту! Чи міг задум таких людей призвести у підсумку до владного «бєспрєдєла», всенародного зубожіння й навального російщення; прислужитися збагаченню олігархів, звироднінню чиновницької касти, розгулові криміналітету, занепадові культури? Чи й вони, велемудрі, могли щось недодумати й недозважити, піддатися згубним впливам, піти на повідку в темних сил? Адже й самих представників сумління та інтелекту українства, найяскравіших ідеологів і промоторів незалежності в підсумку або було відсунуто кудись на маргінес владної касти, або виштовхано геть з її лав, аби ті завершували життєвий шлях у стані майже цілковитого забуття.

Усе це важко збагнути й зрозуміти, але мусимо визнати — саме так воно було та є! Скажемо більше, сумний досвід України не є унікальним. Не раз у новітній історії людства ми бачили, як після здобуття національної незалежності чи здійснення соціальних революцій до влади приходили видатні представники інтелекту та/або визнані провідники визвольних змагань, які доволі часто виявлялися неспроможними не лише реалізувати звабливі гасла очолюваних ними політичних потуг, а бодай усвідомити та оцінити те зло, якого зазнали народи вже під їхнім пануванням.

Але менше порівняльних аналізів! Автор цих рядків усвідомлює, що присуд українському проектові у повному сенсі слова посягає на святе. Святе для тих тисяч, мільйонів українців, які довгі роки снили незалежністю, плекали віру в торжество української справи, віддавали їй свій час і здоров’я, жертвували кар’єрою й добробутом; які мерзли на майданах, ішли за цю справу під міліцейські кийки, у камери СІЗО, а свого часу — у повстанські схрони, катівні Луб’янки та під полярне сяйво. Невже все намарно? Саме для того, аби не допустити змарнування геть усіх шансів українства, мусимо піддати донині чинний національний проект якнайсуворішій критиці. Спробуймо пояснити цю думку на прикладі (який, утім, не варто розуміти аж надто буквально). Маньчжури як окремий народ пішли у небуття після повалення їхньої влади над Китаєм. Натомість для турків крах імперії не став остаточним фіаско — їхнє подальше національно-державне існування забезпечив «проект Ататюрка», який кардинально відрізняється від старого «османського проекту».

Про який саме «український проект» тут ідеться? Новітній український національний рух породив небагато документів, які містять ґрунтовний аналіз становища нації та/або окреслюють шляхи її поступування, причому жодний з таких документів не набув достатнього поширення й авторитету, аби претендувати на високий статус національного проекту. Не є секретом, що розмаїті «очільники нації» часто із протилежних позицій підходять до розв’язання кардинальних проблем буття народу та держави й що постановка питання про «національну ідею» є випробуваним прийомом, здатним пересварити будь-яку українську аудиторію. Усе це так, проте брак писаного тексту ще не означає, що не існує проекту як такого. Аналізуючи те, що роблять і чого не роблять українські патріоти, про що вони говорять уголос, а про що воліють мовчати чи навіть не замислюватися й т. п., помічаємо низку важливих ціх, які є спільними навіть для таких соціальних, політичних та ідейних антагоністів із національного табору, як, приміром, П. Порошенко й баба Параска, Л. Кравчук і С. Хмара, М. Рябчук та І. Фаріон… Саме про деякі з таких спільних ціх воліємо хочемо поговорити вголос.

Химери «державності»

Найдобірніші сорти брехні виготовлено з напівправди. «Сировиною» для великої української брехні стала ідея національної держави як усемогутнього деміурга, здатного з (майже) нічого створити цілий багатобарвний світ успішного модернового українства. З-поміж складників наших нескінченних поразок цьому компонентові слід надати безумовний пріоритет.

У згадану «сировину» правди замішано достоту щедро. Бо ж хіба рахується світ із державно неоформленими націями? Згадаймо хоча б, як за часів покійного СРСР геть усе закордоння, від президентів до готельних покоївок, уперто іменувало українців і грузинів, латишів і киргизів, татар і чукчів «росіянами». Хіба спроможна така нація ставити чоло агресивним сусідам, які марять загарбанням її теренів та перетворенням їх на власну етнічну вотчину? Хіба успішні народи не приносять найбільших офір задля втримання чи відновлення втраченої державності?

Усе це правда, але не вся. Друга сторона правди полягає в тому, що сама національна держава є успішною лише тоді, коли спирається на життєздатну націю та розвинене громадянське суспільство. Що держава може зробити багато чого, але в багатьох сферах перша роль усе ж має належати не їй. Що у добу лібералізації-глобалізації держава вже не є тим надійним оберегом національного добробуту, яким була ще донедавна.

Комплекс «державництва» так глибоко вгніздився в мізках патріотів, що заважає їм бачити очевидні речі. Приміром, натхнений відвідинами Ізраїлю Д. Павличко побачив саме те, що прагнув побачити: «Добуває державний народ/Навіть з каменя воду» (виділення моє —В. В.). Але ж не держава сотворила чудо ізраїльського землеробства — навпаки, єврейська держава радше сама постала з кібуців (сільських кооперативів), як хата з окремих цеглин!.. Або пригадую свою бесіду з поважною працівницею освітнього відомства, яка висловила захоплення політикою литовського уряду: «Ось у Литві всі говорять литовською мовою!» — «Даруйте, шановна, — спантеличено перепитав я, — але хіба ця ситуація є результатом зусиль уряду?» Моя співрозмовниця знала, ясна річ, що литовська мова панувала на берегах Нямунаса й за совєтських часів, і ще перед тим, однак… звично вбачала у цій обставині заслугу не народу країни, а її уряду.

Тож коли українська держава із недосяжної мрії перетворилася на доконаний факт, усі патріоти притьмом кинулися її «розбудовувати». Дарма, що терен громадської самодіяльності лежав неораною цілиною чи заростав будяками псевдосамодіяльних структур, а приклади «ефективності» державницької орієнтації не забарилися постати перед очима. Так, на полі економічних реформ новоспечені державники безпорадно спостерігали шабаш новоявлених «прихватизаторів» укупі з вакханалією вже цілком безсенсовного нищення продуктивних сил та трудових колективів. У сфері національного відродження ми не дочекалися від державних мужів мудріших кроків, ніж, приміром, поквапний комп’ютерний переклад виборчих списків на українську мову. (А чи могли дочекатися в країні, де такі акції не мають жодного стосунку до реального трибу суспільного буття?) У царині євроінтеграції численні паломництва нацдемлідерів до брюсселів і страсбургів на йоту не похитнули готовності вітчизняних владоможців й цілого поспільства жити «по понятиям», серед руїни та безгосподарності. Словом, куди не кинь, українське «державотворення», не сперте на міцні підвалини громадянського суспільства, демонструє парадоксальну неефективність.

Один із ветеранів вітчизняного національно-демократичного політикуму якось зізнався, що розмаїті демократичні формації, делегуючи своїх представників на владні посади, сподівалися мати «своїх людей у владі», натомість отримали агентів влади в цих формаціях. Справді-бо, спантеличені громадяни вже на сотнях прикладів мали змогу переконатися, що українська влада й політикум напрочуд швидко та ефективно «перетравлюють» й уподібнюють собі патріотичне, демократичне, інтелектуальне чи будь-яке інше чужорідне поповнення своїх лав. У незначній меншості випадків владно-політичне середовище відкидає «неперетравлений матеріал», натомість годі навести бодай єдиний переконливий приклад того, як, навпаки, саме це середовище починало змінюватися під впливом посланців сумління та інтелекту. Жорстка односторонність трансформацій у згаданій системі зумовлена, безперечно, глибинними якостями українського суспільства, тож слабішій стороні лишається хіба що не дурити себе черговими спробами «поліпшити владу зсередини».

Скільки розпачу в серцях свідомих українців викликало призначення міністром освіти кремлівського номенклатурника й запеклого українофоба Д. Табачника! І майже ніхто не згадав при тому, що українці давно вже мають власну, від жодних табачників не залежну освітню структуру — товариство «Просвіта». Бо й пощо згадувати, коли позбавлене потужного спонсорства, залежне від бюджетної милостині, очолюване на місцях держчиновниками товариство перебуває у жалюгідному стані? За всі роки існування цієї наочної ілюстрації української неспроможності жодний поважний патріот не взяв на себе тягар праці з розчищення авгієвих стаєнь чинної структури ТУМу або зі створення потужної й дієздатної альтернативної організації. Що нам приклад Росії, де, попри однозгідну поставу держави та суспільства у мовному питанні, сама Перша Леді та інші найтитулованіші особи РФ не цураються плекати «Фонд поддержки русского языка». Приклади є корисними лише для тих, хто хоче чогось навчатися.

Еволюція «Просвіти» є показовою для цілого патріотичного крила громадських формацій, та й не тільки для нього. Велика європейська країна не має реальних профспілок; незрозумілі процеси кояться у жіночому русі; спонтанні екологічні ініціативи не здатні зупинити невпинну деградацію українського довкілля… Та найтрагічнішим в цілій українській ситуації є брак реальних сполучних ланок між простим українцем й інститутами влади. За цих обставин будь-які пертурбації у владних структурах, включно зі зміною їх «партійної належності» не заторкують основного — засадничого відчуження влади від громадянства. Подолати цю прірву можна тільки «знизу», а не «згори»! Національне відродження, систематична праця серед народу й для народу є єдиним шляхом поліпшення якості керування суспільством та відновлення ефективності його державних інститутів.

Про кадри, які справді «вирішують усе»

Згадане у заголовку цього розділу большевицьке гасло на диво добре узгоджується з висновками сучасних теорій менеджменту, які наголошують на вирішальному значенні добору й розстановки кадрів для успіху будь-якої справи. Тим дивовижнішим видається цілковитий брак практично в усіх ланках патріотичного табору продуманої та послідовної кадрової політики.

Від перших кроків новітньої української демократії брак кадрового опертя дамокловим мечем висить над її починаннями. Та й звідки взятися тому опертю, коли набуття членства в переважній більшості демократичних формацій не пов’язане з дотриманням жодних вступних вимог? Видається, ніби демократом, реформатором, свідомим українцем тощо людину робить сам факт її приходу в офіс відповідної партії. Лідерам «патріотів» не раз указували на цю обставину, проте «оргвисновків» так і не було зроблено. Ба більше, ці лідери швидко освоїли згубну практику розрахунку за політичні послуги вигідними посадами.

На початках до демократичного руху приставали тисячі людей, котрі віддавали себе громадській справі, не шукаючи особистих вигод. Проте й найсамовідданіші з них із плином часу помічали, що реальна влада всередині кожної політичної потуги зосереджена в руках вузького кола осіб, байдужих до програмної мети, натомість украй активних у питаннях примноження та убезпечення своїх владних ресурсів.

Приходили й кар’єристи… Річ природна — будь-яка соціальна система залишається ефективною доти, допоки диспонує достатньою кількістю людей, зацікавлених реалізовувати свої здібності та спроможних робити кар’єру в її рамках. Проте в українських патріотичних структурах кар’єрних успіхів осягають аж ніяк не зусиллями, докладеними в царинах організаційної діяльності чи виконання статутних завдань цих структур. Аби потрапити на верхи вітчизняного політикуму, українцеві треба або здобути потужний фінансовий, адміністративний, політичний чи іміджевий капітал «на стороні» (що годі здійснити в гармонійній згоді з патріотичними принципами), перш ніж «політично самовизначатися», або банально покумитися-породичатися з патріотами-«елітаріями». Тож не дивина, що національним лідерам майже тотально притаманний брак антикланового та антикорупційного імунітету, а до владної посади вони ставляться як до здобичі, котру треба «використати сповна». Через це за всіх патріотичних влад у Києві та на місцях чиновницький апарат незмінно розростався та втрачав рештки дієздатності.

Як сталося, що безпрецедентний народний здвиг кінця 2004 року нічого посуттєво не змінив у житті українців? Дошукуючись початків «зради Майдану», називають різні дати та події, проте до ключових моментів, безперечно, належать післяреволюційні форуми партій-переможниць, де їхні лідери одностайно (!!!) проголосили курс на необмежене прийняття до партійних лав усіх бажаючих. Після цього уже не могло бути й мови про справді радикальні реформи, реалізація яких конче потребує злагодженої й цілеспрямованої команди однодумців.

Неважко було спрогнозувати численні прорахунки «помаранчевих» у царині персональних призначень, однак суцільні імпровізації, непоборна прихильність до «любих друзів» і безсоромне «перетягання линви» перевершили найгірші передчуття. Годі назвати хоч одну принципову засаду, через яку не переступали в своїх кадрових рішеннях «переможці Майдану». Хоча вголос певні критерії добору кадрів нібито були озвучені (приміром, обов’язковість володіння державною мовою), за нігілістичного ставлення до принципів корисливі щохвилинні інтереси просто не могли не взяти гору. Нищівний удар по їхніх владних амбіціях, завданий їм кількома гучними політичними поразками, аж ніяк не можна назвати незаслуженим. Якби ж ганьба тих поразок та наслідки теперішнього «бєспрєдєла по-донєцкі» не впали на голови тих мільйонів українців, котрі вклали в перемогу революції свої, можливо, останні ресурси довіри, громадянської гідності та готовності пережити ще одну хвилю соціально-економічних експериментів!

Для «них» і для себе

Авторові цих рядків уже доводилося писати про те, що основним рушієм сповзання українства в провалля перманентної кризи став катастрофічний брак довіри всередині українського суспільства. В країнах, які посідають чільні місця в рейтингах якості життя та індексів людського розвитку громадяни, як правило, поводяться порядно, очікуючи такого ж ставлення до себе з боку держави та інших громадян. Мешканці України в масі своїй упевнені, що живуть у злодійській державі й оточені шахраями, і в цій впевненості знаходять «природне» виправдання для власних непорядних вчинків.

Як міг опуститися до такого стану народ, який століттями дивував чужинців лагідною вдачею, ба навіть смертельних ворогів пестливо іменував у своїх піснях «воріженьками»? Процес «опускання» був, безперечно, складним, багатостадійним і мав розмаїті рушійні сили. Мусимо згадати, приміром, про десятиліттями плекану в большевицькій імперії практику державної брехні та сексотства, як і про неприховані намагання сучасної кремлівської влади та її місцевої агентури посіяти в душах українців спустошення й зневіру. Проте велика частка відповідальності за плачевний стан українського соціального капіталу спочиває на плечах представників саме патріотичного табору. Для нашого аналізу виокремимо лише один аспект цієї проблеми, спробувавши порівняти результати праці очільників згаданого табору «на благо України» загалом і свого найвужчого оточення зокрема. На відміну від перших, другі видаються набагато вагомішими.

Утім, почнемо із самого початку. Пригадаймо хоча б, як на першій сесії Львівської облради першого демократичного скликання в уже далекому 1990 р. обранці й поки що улюбленці пробудженого з тоталітарної сплячки галицького громадянства наввипередки таврували комуністичну владу. Серед доказів її несправедливості не раз згадувалися особливі «депутатські зали» на залізничних вокзалах, які було обіцяно негайно скасувати, проте… Десь через півроку один із місцевих журналістів із подивом з’ясував, що в дещо «перефарбованому» вигляді відповідний заклад на Львівському вокзалі продовжує функціонувати й що майже всі обласні депутати охоче користуються його послугами.

Проте на тлі сьогодення такі «дрібні» незбіжності проголошуваних принципів з практикованою поведінкою здаються геть малоістотними. Що там депутатські зали — низкою зовні непримітних правових актів, у прийнятті яких «патріоти» виявили дивовижну однозгідність із «антидержавними чинниками», Україну практично перетворено на станову державу, що в ній окремі групи громадян диспонують незрівнянно більшими обсягами прав, привілеїв та державної підтримки, ніж решта поспіільства. Не варто уточнювати, що чолівки провідних патріотичних потуг вдало вписалися в контури привілейованих груп, а флешмоби на кшталт «доторкнись до депутата» абощо є лише передвиборчим «розведенням лохів» (даруйте, шановні «проукраїнці», використання традиційного лексикону ваших політичних візаві, але саме він адекватно описує сутність ваших думок та вчинків).

Оцінімо належним чином силу родинних почуттів українських патріотів, яку засвідчують довжелезні списки їхніх родичів та нащадків, котрих «хлібні» посади чи «кишенькові» пакетики високоліквідних акцій убезпечили від прикрої потреби сапати бульбу на дідівських городах чи куштувати заробітчанського хліба. Далебі, хіба не з дбання про свою родину починається велика любов до неньки-України?.. Розкішні палаци патріотичної шляхти де-небудь у Кочі-Заспі, Криму чи на Лазуровому березі не поступаються аналогічним спорудам, зведеним ворогами України; гардероби й аксесуари мешканців цих палаців виказують претензії ледь не на світове лідерство в царині високої моди, а їхні зразково випещені та освічені діти стануть, безперечно, золотим фондом майбутньої української еліти! Їм, певна річ, не доведеться ні продавати інтереси нації, ні самим продаватися її ворогам, як то не раз змушені були робити їхні батьки.

…Чи не дасть фору сонмищам велемудрих політологів, які під об’єктивами телекамер обговорюють «кардинальні відмінності» партійних програм та лідерських постав, той неголений горопаха, який у тьмяному смороді «загального» вагона повторює за келишком сивухи, що «то всьо одна банда»? Й які пріоритети власної соціальної поведінки визначить він та його «колеги по обговоренню», виходячи зі схожих політологічних розважань? Проте користолюбство, кумівство, ба навіть продажність є ще не найгіршими з якостей, притаманних українській патріотичній «верхівці». Як у моральному, так і в суто практичному сенсі більшу загрозу становить неприпустимий для політиків та/або інтелектуалів брак критичної рефлексії щодо власних учинків. Скільки разів ми бачили, як успішна реалізація ідей та закликів патріотів приносила зримо негативні результати — і чи багато почули з цього приводу гірких визнань та побачили намагань проаналізувати допущені помилки? Імовірно, патріоти просто не розуміють, як небезпечно полишати функцію (само)критики повністю «на відкуп» своїм опонентам.

Читач, можливо, звернув увагу на ту обставину, що похідні від слова «патріот» терміни автор майже ніде не брав у лапки, хоча вживав їх аж ніяк не в позитивному тоні. Один із важливих уроків, які ми зобов’язані винести з гіркого досвіду першого двадцятиліття національних змагань, полягає саме в тому, що патріотизм (націоналізм тощо) не є антонімом таких понять, як кумівство, користолюбність, правовий нігілізм, злидні, відсталість і, зрештою, несамостійність та неспроможність нації та країни. Бо справжній патріот, еге ж, є плоть від плоті СВОГО, а не якогось іншого народу!.. Український патріотизм конче потребує уздоровлення та переозброєння, аби бути дієздатним у ХХІ столітті та й, зрештою, бодай просто залишитися при житті.

…І хата не моя

Мусимо визнати очевидну, проте для багатьох українських патріотів абсолютно не прийнятну, відтак палко заперечувану істину: Україна як політико-адміністративне утворення та Україна як етнонаціональна реальність кардинально не збігаються навзаєм. Історія багатьох теренів сучасної Української держави наповнена переважно неукраїнськими сенсами, іменами, подіями, а їхнє населення чинить запеклий, останнім часом політично оформлений опір усім спробам перегляду звичного для нього мовного й ментального статусу. Причому «проблемні» в сенсі українськості регіони зосереджують левову частину економічного та культурно-інформаційного потенціалів України й роблять найвагоміші внески у державну скарбницю.

Чому більшість мешканців згаданих регіонів (за винятком Криму) все-таки вважають себе українцями? Питання достоту складне й автор мусить зізнатися, що сам до пуття не розуміє: як, приміром, людина з прізвищем Шевченко може не тільки не володіти мовою Кобзаря, а й не відчувати з цього приводу жодних незручностей?.. Тому для підтвердження думки про посуттєво неукраїнську етнічність згаданої частини громадянства наведемо лише два вагомих аргументи. По-перше, геть усі вибори й соцопитування засвідчують, що населення «проблемних» регіонів послідовно опонує тим варіантам розвитку країни, які здатні наповнити її незалежність реальними сенсами, а по-друге — навіть та несмілива, нещира, не раз просто тупа «українізація», яку химерними зиґзаґами здійснювала держава принаймні до весни 2010-го, мусила за два десятиліття спричинити в згаданих регіонах позитивний відрух, зустрічну хвилю «знизу», якби відроджувати там справді було що… Мусила, але практично нічого помітного в цьому плані не спричинила.

Відтак «неукраїнська Україна» — реальність, яку слід визнати й яка величезною мірою обнижує людський і матеріальний ресурс наших національних змагань. Вибачте, але балачки про «зашорених та обдурених братів на Сході» давно пора припинити — «брати» не є дурнішими за нас і, певна річ, краще знають, що саме їм більше підходить.

На теренах України українство розподілено нерівномірно. Назагал «фактор українськості» зростає в напрямку «Південний Схід — Північний Захід», тобто в напрямку зниження економічних потенціалів регіонів. При тому українські чинники тяжіють до села та дрібних містечок, а відтак — до найбільш упосліджених та найменш соціально, економічно й культурно активних верств населення. Згрубша держава об’єднує в своїм тілі дві різні, хоча вкрай нечітко розмежовані етнічні спільноти, причому неукраїнство однієї з них є цілісним і практично довершеним, тоді як українство другої — регіоналізованим і частковим.

Гаразд, скаже критично налаштований читач — за такого сливе нігілістичного підходу до українства нашої «політичної нації» як пояснить автор «першогрудневий феномен» 1991 року? А пояснить просто — любителям спорту знайома ситуація, коли на початках дистанції лідерство захоплює порівняно слабкий змагун, який потім фінішує далеко поза групою фаворитів. У схожий спосіб за умов майже для всіх неочікуваного розвалу імперсько-комуністичного режиму саме національно активна меншість спромоглася запропонувати привабливу політичну альтернативу: незалежну національну державу. Це ситуативне лідерство об’єктивно слабкої меншини було майже приречене на скороминущість, хоча за титанічних зусиль еліти, наполегливих намагань патріотів і далі бути першими, надто в розв’язанні найвідчутніших для громадянства соціально-економічних проблем його ще можна було конвертувати в тривкіші й вагоміші успіхи. Але не було жодних зусиль, ані «праці над собою», ані правдивої посвяти! Інтенції лідерів хутко набули суто хуторянських масштабів (ох уже ця невитравна національна генетика!), ідеї «застигли в польоті», а тим часом безпомильний інстинкт гнаних і голодних «мас» нехибно відчув чергову зраду. Нинішня переповненість інтернету ненавистю до всього українського спричинена не лише зусиллями Луб’янки (якій не бракує ні «титанічних зусиль», ні наполегливості, ні стратегічного мислення), а й природною реакцією зраджених та обманутих.

Утворена 1991 року держава принципово не може бути «своєю» для українства й надавати йому гарантії погідного національного майбуття. В певному сенсі становище нерусифікованих українців у такій державі є навіть більш несприятливим, аніж було у СРСР, де ксенофобську увагу влади й шовіністично налаштованого поспільства «відволікали» прибалти, євреї чи хоча б чукчі… Ми не маємо жодних підстав цінувати цю державу-пастку і вшановувати тих людей та потуги, які доклали рук до її постання.

Патріоти «у себе вдома»

В доленосному 1991-му всі відлами вітчизняного поспільства дали «зелене світло» незалежності, проте передати владу політичним силам, «генетично» пов‘язаним з цією ідеєю, не побоявся тільки один регіон. Відтак патріоти мусили або продемонструвати на цьому плацдармі всі переваги своїх підходів до розв’язання суспільних проблем, або навік розпрощатися з амбітною метою про загальнонаціональне лідерство. Альтернатива ця видавалася такою очевидною, що автор довший час просто не годен був запідозрити провідників патріотичного табору в здатності мислити та діяти без її врахування.

Але над великими задумами наших патріотів легко беруть гору дрібні, украй приземлені амбіції: попасти в депутати, «вибити» кошти на певний проект; заволодіти «булавою», хай навіть із макове зернятко завбільшки… Для задоволення такого штибу амбіцій достатньо було просто «розводити» галичан, експлуатуючи ресурси їхнього націоналізму достоту так само, як «червоні» з «донами» розводять своїх земляків, вичавлюючи зі збудованих «совєтами» шахт й меткомбінатів останні ресурси продуктивності. Парадоксальний, сливе незбагненний факт — у регіоні, який є головним промотором українського проекту, ніколи всерйоз не обговорювалося питання про власні регіональні інтереси в цьому проекті!

А обговорювати аж надто є що, оскільки відсталість Галичини має предовгу історію. Лише протягом ХХ ст. край, побувавши у складі чотирьох абсолютно різних державних структур, заховував у кожній з них малопочесний статус упослідженої провінції. У добу глобалізації така схильність до відставання є самогубчою для будь-якої спільноти, тому стале гальмування поступу на галицьких теренах потребує вжиття особливих зусиль та підходів для свого подолання. Дотепер у царині «підтягання» регіону вгору найуспішніше діяла комуномосковська влада (з яких би міркувань вона це не робила), відтак палка ненависть галицьких патріотів до неї мусила сполучатися з украй зваженим ставленням до її соціоекономічного спадку. Ми ж не толеруємо, приміром, рабство, проте широко користуємося спадщиною рабовласницьких Греції та Риму…

Але де там! Виплекану працею сотень тисяч галичан промислову потугу краю було віддано на потік і пограбування. Молот приватизації, ледь просвистівши над головами «червоного директорату», всією своєю тупою силою вдарив по кишенях і долях галицьких трударів. Автор жодною мірою не ідеалізує економічну спадщину Совдепії, проте за всіх своїх недоліків тодішня індустріалізована економіка реально годувала регіон та його мешканців, натомість жодна з «альтернатив», про які ми чули за останні 20 років (туризм, малий бізнес, банківська справа, інформаційні технології тощо) так і не спромоглася стати в Галичині відчутним джерелом наповнення громадських і сімейних бюджетів.

Процес анітрохи не нагадував розумну та далекоглядну реформу й радше являв собою навалу мародерської орди. Потурання цій навалі з боку чиновництва чи можновладців неважко пояснити дією невидимих «матеріальних стимулів» абощо, але незбагненним абсурдом видається активна підтримка руінницької деіндустріалізації з боку політичного класу та — о Боже! — гуманітарної інтелігенції Галичини. Спадкоємці тих, хто «міняв диригентську батуту на молочарську кружлівку», аби помогти землякам віднайти місце під сонцем достатку, — саме вони тепер виявилися мовчазними свідками, а не раз ідейними поплічниками варварського знищення робочих місць та ламання «через коліно» людських доль!

Не слід гадати, що колективи приречених заводів і фабрик безвільно клали голови на гільйотину «реформ». У багатьох випадках вони намагалися боротися за своє право на працю й заробіток, проте жодна з патріотичних структур не виявила помітного інтересу до цієї боротьби. Закриття українського дитсадка де-небудь у Донбасі не раз спричиняло більше збудження серед галицького політизованого загалу, ніж загибель чергового промислового гіганта у себе під боком. Майже «непомічена» місцевим істеблішментом, украй слабо обговорювана на медійних та вічевих майданчиках деіндустріалізація Заходу справила натомість приголомшливе враження на Сході України. Там зробили із побаченого цілком однозначні висновки — й тепер готові толерувати при владі будь-яких януковичів, аби лише не патріотів, які знищують робочі місця й розкидають по засвітах власний електорат.

Економічна дебілізація регіону не лише перетворює робітників, інженерів та науковців на базарних торговців та знедолених заробітчан — вона розмиває той соціально-економічний ґрунт, на якому національні змагання можуть мати рацію. Адже видання українських книжок та газет, виробництво аудіо- та відеопродукції, україноцентрична політична та історична аналітика тощо не мають кращої, а в багатьох випадках — взагалі жодної іншої теренової бази, крім Галичини. (Ви собі уявляєте, приміром, україномовне ток-шоу на харківському чи одеському телебаченні?) На право галичан займатися на своїх теренах усім вищезгаданим не зазіхають навіть «яструби» проросійського табору, але цієї діяльності національного самоствердження… майже не видно. Ринкові та ефірні ніші віддано чужоземним й чужомовним агентам, які безперешкодно труять та розкладають галицьке українство, а політизований загал… влаштовує віча та смолоскипові ходи, які нібито здатні замінити щоденну працю націєтворення!

Патріотичний галицький істеблішмент не вельми й потребує перейматися такою грубою прозою життя, як створення робочих місць, залучення інвестицій тощо. Фінансові надходження від заробітчан (насамперед з Росії, політику якої дружно ганять патріотичні очільники), дотації з держбюджету^1 тощо дозволяють принаймні не доводити ситуацію в регіоні до точки закипання, а відтак… «там синьо-жовті майорять прапори» — й у їхньому запаморочливому маєві триває урочиста хода в нікуди.

* * *

«Поляки сміялися над малограмотними православними попами, над неосвіченими шляхетними русинами, над відсталою армією йгосподаркою. Найприкрішим було те, що багато з цього було правдою».

Т. Таїрова-Яковлєва. «Мазепа»

Засадничі хиби проекту «незалежна українська держава» не вичерпуються кількома питаннями, аналізові яких ми присвятили дещицю критичної уваги. Хіба ж видно, приміром, що такі сподівані патріотами процеси, як ринкові реформи, розвиток інститутів демократії, релігійне відродження тощо обертаються до загалу українців упереваж негативними сторонами й мало сприяють оздоровленню та поступальному розвиткові? Нескінченні «крок уперед — два назад» на європейському напрямку підважують тезу про буцімто «природність» нашого місця в Європі — водночас занепад Старого континенту та переміщення полюсів ділової активності й економічного зростання поза його межі гостро ставлять питання про пошук українського місця у змінюваному світі. Свої варіанти «відповіді» на це питання активно проштовхує північний сусід, причому нема жодних реалістичних пропозицій відносно того, як протистояти цьому навальному натискові. Словом, незліченні спотикання українців на обраному ними шляху в жодному разі не є наслідками лише підступів «воріженьків». Неправильно обрано самий шлях — цю прикру реальність давно пора побачити й визнати.

Власне, багато хто її вже побачив. Цілі регіони держави охоплені потужними антиукраїнськими настроями. Інтелігенція в особах не останніх своїх представників масово маніфестує на підтримку українофоба Табачника. В «націоналістичній» Галичині російська експансія набуває форм та масштабів, небачених навіть за совєтських часів… Останні вибори, вперше за роки державності були проігноровані більшістю громадян, а безпрецедентно великий відсоток їх учасників висловився «проти всіх» кандидатів. Мільйони українців, з-поміж них тисячі вчорашніх палких симпатиків національного руху нині воліють здалека спостерігати за процесами, які відбуваються в них на батьківщині…

Тим часом українська мрія живе своїмжиттям, дещо відокремленим від перипетій українського проекту.Її основою є не ідеї, а почуття, які «за визначенням» не бувають хибними. Москва й Брюссель, комуністи й регіонали, деградація й глобалізація безсилі подужати синівське прив’язання українців до власних мови та віри, землі та історії, традицій і героїв свого народу тощо. Це прив’язання не зникає через хиби політичних проектів — адже рідних батьків ми любимо не лише тоді, коли вони здорові, конкурентоспроможні й безпомильні в своїх діях. Позиції табачників-колесниченків, бездоганно сильні майже в усіх пунктах «порядку денного», найбільшою мірою підважує факт існування згаданого безкорисливого почуття, а не, скажімо, наявність 10-ї статті Конституції.

Коли ворог на певному театрі воєнних дій диспонує абсолютною перевагою, поборювати його слід на тих театрах, якими він не оволодів і звідки не сподівається наступу. Політичний ТВД повністю опановано ворогами українства, відтак український контрудар мусить виходити з якоїсь іншої сфери. Нездалий державницький проект зазнав краху, проте залишилися українці, які вперто мріють про свою Україну. Що лишається їм нині: лише виконання сумного й невідворотного останнього обов’язку перед старою ненькою чи також надія своїми чинами повернути її до повноцінного життя?.. Так, повноцінне життя є саме тим, чого не спромоглися, а по суті справи — не намагалися дати українству патріоти- «державники»!

Придивімося до болгар, фінів, німців, турків, в’єтнамців чи інших громадян «нормальних» національних держав. Побачимо, що ці люди, як правило, користуються національною мовою в усіх сферах свого побуту; що саме нею вони читають книжки й газети, слухають радіо та дивляться телепередачі; що вітчизняну історію та її діячів вони чітко відрізняють від історії та діячів інших народів й ніколи не підтримують політичні сили, ворожі до їхньої нації… Схожою є національна постава представників багатьох етнічних спільнот, позбавлених власної державності, як-от: франкоканадців, германо- й франкошвайцарців, фламандців, фарерців, аландських шведів, африканерів, тамілів, маратхів тощо.

В Україні ж «правдивий українець» є радше таким собі абстрактним ідеальним типом, ніж людиною, яку можна зустріти на вулиці. Натомість реальний українець користується впереваж неукраїнськими та антиукраїнськими джерелами інформації; розмовляє суржиком; власні історію, культуру й традиції нечітко відрізняє від чужих і є людиною національно амбівалентною, з високим рівнем «русифікаційної готовності». Навіть у «націоналістичних» регіонах низка важливих сфер суспільного буття й тисячі зовсім не упосліджених в матеріальному та кар’єрному сенсі громадян успішно обходяться без української мови… В «оголтелом национализме» наші недруги звинувачують спільноти, які далеко «не дотягають» до найбуденніших стандартів національної поведінки.

Себто по суті й саме українство, й та «Україна», з якою його зазвичай ототожнюють, є лише ідеальними типами!.. В їхній несправжності,мов колос у зернятку, захований весь генетичний код слабостей і вад політичного українства, його безплідних перемог та незліченних поразок: «солом’яний вогонь» народних здвигів і «моя хата скраю» на щодень; нерішучість лідерів, нечіткість намірів; масовість зрадництва та його необтяжливість для зрадників, постійна концептуальна нерозв’язаність найочевидніших питань… Боротьба-бо ведеться за умовні символи, абстрактні ідеали, а не за життєві цінності конкретного національного колективу. Ми вергаємо словесні блискавки в русифікаторів, які поблажливо всміхаються у відповідь, стоячи, на відміну від нас, на реальному соціальному ґрунті.

В аналітичному тексті слід уникати суб’єктивних вражень та емоційних оцінок, але… Років із вісім тому автор спостерігав, як в одному львівському навчальному закладі, готуючись до огляду самодіяльності, ставили танцювальну композицію «Український сувенір». Запрошений постановник наполегливо вчив дівчат ритмічно рухатися в національних строях під українську музику, проте виходило в них, як мовиться, «не вельми». Зрештою втомлений хореограф пішов на заслужену каву, а дівчата миттєво «врубили» російську попсу й… почали танцювати самі. Звідки й узялися грація, почуття ритму, розкута пластика молодих тіл — усе те, що марно намагався прищепити їм постановник-професіонал!.. Усі дівчата були українками з сільських галицьких родин і належали до покоління, яке входило в життя майже цілком за доби незалежності. Хотілося плакати — такою вбивчо-досконалою була ця мимовільна алегорія цілого нашого «націєтворення».

Зізнаємося щиро — небагато можна знайти в сучасній Україні таких людей, для кого українство справді є живильною водою. Але фатальну помилку роблять ті, хто сподівається (чи принамні мовчки припускає таку можливість) відродити українство як гамівну сорочку, яка стримує природні поривання «широкіх мас насєлєнія». Правдивий український Рубікон полягає в тому, щоб хоч десь, хоч на малому кавалку національних теренів перейти фатальну межу між вигадуванням українства (за Б. Андерсоном) та його реальним і повнокровним земним буттям.

Авторові вже не раз доводилося писати про те, в які способи це можна зробити, тому тут повторимо хіба найзагальніші речі. В новітньому українському проекті мусить бути якомога менше політики, зате багато економіки й соціології. В суспільстві існує потужний запит на соціальну справедливість і, якщо в свідомості бодай частини громадян вона асоціюватиметься з українською ідеєю, українство ще можна спасти! Побудова «правдивої України» має стати спробою конструювання економічних, соціальних, інформаційних та культурних інститутів «знизу», в обхід олігархічної людиноненависницької держави. Процес повинен розпочинатися не десь у «верхах», а в домівках простих людей, втягаючи в свою орбіту прошарок осіб, які володіють певним авторитетом і ресурсами, як-от: власників неолігархічних бізнесів, менеджерів середньої ланки, інтелектуалів, духовенство тощо. Наразі не йдеться про географічні чи адміністративні межі — «українську Україну» слід будувати там, де етносоціальний ґрунт бодай мінімально дозволяє це робити. Зауважмо лише, що відродження українства, скажімо, в Донбасі було би подвигом, гідним епічних героїв, натомість невідродження його в Галичині є ганьбою на цілий світ.

Уникаючи критичного розгляду ідеологій окремих загонів політичного українства, зауважмо, однак, принципову хибність орієнтації певних середовищ на героїчні постаті, активну меншість, яка спасе націю своїми завзяттям і посвятою. Для правдивої перемоги потрібно дещо протилежне, а саме — повсякденні національні чини широкого загалу українства. Мати, яка дбає про те, щоб забезпечити дітей рідномовними книжечками; молодь, яка ігнорує гастролі зросійщеної «зірки» (і так масово, що менеджери радять їй змінити або географію гастролей, або національну поставу!); люди всіх поколінь, які за покликом власних сердець приходять ушанувати національних героїв, — лише на такому тлі можуть мати якийсь сенс демонстративні акції та героїчні вчинки.

Принципово важливим моментом є плекання здатності українства саме до спонтанних національних реакцій — не з примусу, ба навіть не за чиїмось закликом! Пригадаймо «критерій Куліша» (повірю в українізацію, коли катеринославські повії пропонуватимуть себе українською мовою) — це ж бо й є показник спонтанності, незалежності вживання мови від плинних політико-ідеологічних настанов! Успішна «українізація за Кулішем» досі не відбулася ніде в Україні, бо ми змагалися й продовжуємо змагатися за державність мови тощо — річ потрібну, але однозначно протилежну спонтанності й природності.

Політологи стверджують, що існують два способи побудови національної держави: або вже сформована нація виборює для себе державний статус або, навпаки, новопостала держава перетворює своє попервах різнорідне громадянство на національну спільноту. В українському випадку другий спосіб виявив свою неспроможність — виготовити державні форми сяк-так вдалося, натомість якісного матеріалу для їхнього заповнення вочевидь забракло. Тож час повернутися до першого способу й почати таки з розбудови нації! Вельми ймовірно, що її ареал не простягатиметься «від Сяну до Дону», але вона житиме, як живуть мексиканці без Техасу й Каліфорнії, німці без Кенігсберга й Бреслау чи вірмени — без Кілікії та гори Арарат. Оберімо ж життя замість смерті!

Content

Вітковський Володимир Про засадничі хиби українського проекту

Володимир Вітковський Про засадничі хиби українського проекту

Химери «державності»

Про кадри, які справді «вирішують усе»

Для «них» і для себе

…І хата не моя

Патріоти «у себе вдома»