Віта Зайченко

Відьомські війни

Частина перша

«У житті кожного є три дуже важливі речі: по-перше, доброта, по-друге, доброта і, по-третє, доброта».

Генрі Джеймс

Передмова

За своє коротке життя я помирала двічі. Хоча я не страждаю на невиліковну хворобу або знаходжусь у комі після тяжкої травми. Ні, це не так. Просто, як виявилось, в моєму світі жити небезпечно. І бути відьмою не так чудово. Залишається лише очікувати, коли смерть знову прийде до мене.

Глава 1. Невідоме місце

— Мені доведеться поїхати? — звинувачувально запитала я. Хоча і знала, відповідь на це запитання. — В мене не має іншого виходу… Так ти мені сказала?

— Це твоя доля, так має бути, — промовила мама.

— Ні це не доля, це… просто… — не буду краще казати.

Я пішла з вітальні у власну кімнату, та залишилась там до кінця цього жахливого дня. Решту часу до приходу ночі, я збирала власні речі. З думкою про те, як сильно ненавиджу власну родину. Вони ніби бажають спекатись мене, вижити із того місця, яке називаю домом уже 17 років, з моменту народження.

— Завтра я поїду, — прошепотіла я. — Сподіваюсь, ти будеш задоволена, мамо.

Тук-тук.

Почувся гуркіт в дверях моєї кімнати. Там стояла мама. Я це відчуваю, її магія має певний відтінок, якщо це можна так назвати.

Звичайно ж я не відчинила.

— Мила, будь-ласка, послухай мене. Я розумію тобі важко усвідомити, але так має бути, — повторювала здається в соте вона. — Ти маєш поїхати і знайти приховану реліквію нашої родини в будинку, містечка Пінс. Тільки так, ти підтвердиш своє благородне відьомське походження, і станеш тим ким повинна бути.

— Йди, просто йди. Я мушу побути на самоті, — відповіла я.

Ніби недостатньо того, що я відьма. І доволі добре знаю магію. Навіщо шукати безглузду реліквію? Мені навіть ніхто не сказав, що це має бути. Моя сестра Аманда в свій час теж щось шукала, здається стару брошку, але місце пошуку не знаходилось в іншому штаті, та в іншому місті. Для неї пошук зайняв всього лише декілька тижнів, і проходив він в магазині «Все старе має життя» (антикварна лавка містера Лейба). Він ще той скряга. За будь-яку річ в своєму магазині здере величезні гроші. Проте він ніколи не торгує сміттям. Весь товар в його крамниці відверто кажучи, на вагу золота. Від нього так і віє історією, енергією часу.

Ось старе люстерко Каміли Міранс. Вона була знатною жінкою і померла в 90 років. Йому цей так званий скарб дістався від онуки пані Міранс. Бідолаха не усвідомлювала, як дорожила даним предметом її бабця. Все ж люстерко потрапило в магазин і відразу привернуло увагу всіх дівчат. Які тільки-но побачиш його відразу бажаєш мати. І справа не в оформленні (метал поєднаний зі сріблом та каменями). Ні, справа в енергетиці речі. Здається, один погляд в нього, і ти починаєш собі подобатись. Кожна дівчина завжди критично відноситься до своєї зовнішності, і рідко зустрінеш на 100 % задоволених собою. Завдяки люстерку пані Міранс починаєш відчувати. Магія хтось скаже. Я як справжня відьма відповім, це не магія. Скоріше енергетичний залишок. Так ми називаємо ті предмети котрі зберігають певну енергію власного господаря на протязі тривалого часу. Тепер люстерко буде відображувати енергію Каміли, яка завжди милувалась своєю зовнішністю. Щиро кажучи, не всі речі володіють такою здатністю.

Ось так, в купі усіляких шкатулок, гаманців, картин та різної всячини, моя сестра знайшла величезну синю брошку, нашої двоюрідної тітки Агнес. Безпосередньо це і був її пошук. Він не встиг розпочатись, як вже закінчився. Працювати в антикварній крамниці не так і важко. До того ж ще один плюс її пошуку, Аманда познайомилась з надзвичайним красенем, що від заздрості могла луснути будь-яка шкільна подруга моєї сестри. Стівен не тільки вродливий, але і справжній джентльмен. Його манери вдало приховують силу, яка знаходиться всередині нього. Хлопчина довго водив усіх навколо за носа, намагаючись видати себе за білого мага. Але як він не приховував свою темну сутність (чорна магія) в нього всередині. Я надто добре відчувала присутність темряви в Стівені. Хоча як не дивно ні моя мати, ні власне Аманда не помічали хто він насправді. Моя мила сестричка, настільки була закохана, що на заваді її шлюбу з цим відьмаком не могла встояти ніяка магія. Найбільшим здивуванням для мене, в цій ситуації виявилась реакція матері, яка не заборонила закоханим бачитись. Навпаки всіляко заохочувала їх стосунки і допомогла в організації весілля. Тепер ці двоє живуть окремо від нас у власному, чудовому двоповерховому будинку та виховують доньку Дон, якій нині виповнилось вже 4 роки.

Ось тільки не розумію навіщо при такому розкладі речей я маю їхати в ідіотський Пінс?

— Невже так важко знайти мені якусь реліквію поблизу…

З цією думкою я лягла у власне ліжко. І довго не могла заснути, розмірковуючи над власним життям.

Наступного ранку мій багаж вже чекав мене внизу. Все що можна було взяти з собою у далеку подорож я взяла. З собою не можна взяти власний будинок, ліжко, велосипед, кішку Дзвіночок і звичайно ж родину.

Я не хотіла нікого бачити, і ні з ким прощатись. Адже мене ніби розтинали навпіл два почуття. З одного боку я за усіма буду страшенно сумувати і мені просто кортить розплакатись. З іншого, всі мої емоції затьмарює страшенна злість, яка поступово перетворюється в ненависть. Вони бажають мене спекатись, і нехай. Я сама піду.

Тож я намагаюсь опанувати себе таким чином, щоб власна магія не видала мене.

Вони вже чекають внизу.

Маленька Дон, підбігла до мене і я нахилилась до неї.

— Ти поїдеш на якийсь час. Так мама сказала, — прошепотіла на вухо моя племінниця. — Ти скоро повернешся?

— Я не знаю як скоро, постараюсь як найшвидше, — запевнила я свою небогу.

Потім підійшли Стівен та Аманда, такі закоханні та нерозривно поєднанні. Здається ця пара ідеально пасує один одному. Вони обійняли мене, та якось дивно посміхнулись, а потім кинули один на одного самовпевнені погляди. Стосовно мого батька, то він був такий спокійний та впевнений в діях матері, що нічого поганого не вбачав в моїй так званій подорожі.

— О, серденько ти впораєшся дуже швидко. Навіть не помітиш як повернешся додому, — промовив він ледь чутно.

— Еге ж бо, — підтвердила я та швиденько звільнилась з його обіймів.

— Бувай мамо, — сказала я, покидаючи кімнату. Думаю, вона не заслуговує на жодні обійми.

За дверима вже очікувало таксі. До якого я мчала, здається зі швидкістю світла. Не обертаючись, аби не бачити їх погляди мені услід. Коли водій поклав мою валізу до багажника, то я зітхнула з полегшенням. Скоріше — більше нічого не мало значення.

Частина мене сьогодні керувала моїм тілом, та інша частина мене була десь далеко. Мабуть залишилась вдома, не бажаючи вирушати у далеку подорож.

Сівши у літак, я відразу заснула. Не розумію чому, і до нині. Та мені захотілось заплющити очі, уявити, ніби нічого цього не має насправді. Мені захотілось втекти від реальності, хоча б на деякий час. Мої батьки спланували мій переїзд, квиток на літак, проїзд у таксі. Все було розраховано до найменших дрібниць. Прибувши в аеропорт на мене знову очікувало авто, яке швидко збільшить відстань до мого справжнього дому.

Не можу пригадати нічого з поїздки авто з містером Барнерсом. Просто я майже відразу заснула. Можу лише сказати деякі відомості про нього. Йому 52 роки, самотній. Дружина розлучилась з ним майже 20 років тому. З сином він бачиться дуже рідко. Відтак єдиною розрадою його життя є кар’єра. Під кар’єрою ідеться про ріелторську фірму. Здається її відкриття стало каменем роздору в подружі Барнерсомів. Нині, цей самотній чоловік, ніби одержимий купівлею усіляких старовинних будинків.

Прокинувшись, я відразу почула заманливу пропозицію продажі мого «нового» дому. Відповісти відмовою мені не хотілось. Адже на це я мала декілька причин. Перша: ненавиджу цей будинок, друга потрібно знайти реліквію. Тому я відповіла, що все можливо і необхідно обміркувати дану пропозицію.

На радощах містер Барнерсом дозволив кликати його на ім’я Тед. Ще він висловив свої співчуття, що викликало неабияке здивування у мене. Виявилось мама придумала легенду про мене і моє життя. Добре хоч ім’я Меган залишила. Для усіх в містечку я буду сиріткою, яку виховувала двоюрідна тітка Мері. До речі вона недавно померла. І врешті-решт мені треба вирішити, як вчинити з старовинним маєтком моєї родини. Так як я ще неповнолітня, моїм опікуном стала дочка подруги тітки Мері, їй вже близько 50. Саме ця жінка наглядатиме за мною весь наступний рік. Можливо подібна легенда викликала б напад жалощів, у тих хто почув історію, тільки містер Барнерсом трішки інакший в даному плані.

Хочу відразу попередити цей будинок ніякий не маєток. Скоріше нагадує залишки колишньої розкоші. Засохлі квіти на ганку, пожовкла трава, місцями зруйнована кам’яна стежка. Фундамент потребує ремонту, а сам дім не аби якого догляду.

На прощання містер Барнерсом, тобто просто Тед, побажав мені удачі. Дав декілька настанов на кшталт: яким чином необхідно покращити будинок, ззовні та всередині. Ці настанови тривали більше години. Здається чоловік небайдужий до цієї будівлі.

— Меган, сонечко, ти просто не уявляєш на скільки тобі пощастило. Володіти оцим скарбом, — наперебій продовжував повторювати Тед, одразу його тон змінився на якусь мить. Голос став м’якішим та тихішим. — Звичайно мені шкода твоєї родини. Але ж це…все… — Відразу ж повернувся впевнений голос ріелтора. — Я б віддав величезну купу грошей за будинок. Тому розмірковуй, перший твій виклик і я тут, з підготовленими паперами на продаж-купівлю.

Попрощавшись нарешті з люб’язним водієм, я мерщій кинулась до дверей будинку.

Всередині будівлі панувала тиша. Усюди повно пилу. Місцями тонкий шовк, у вигляді павутиння. Майже скрізь старовинна розкіш, що з роками почала згасати. Більшість меблів виготовленні з дорогого дерева. Це передусім горіх та дуб. До другого поверху ведуть східці з балюстрадами. На стінах дуже багато картин з різних епох, у величезних рамах. Дивно, що тут є деякі прояви сучасності, на кшталт електрики. Адже, коли потрапляєш усередину, то відчувається різкий перехід у минуле. Немов перед тобою відчиняється інша епоха.

Не зважаючи на це, я не надто багато часу витрачала на оглядини. Мною керувала одна єдина думка — скоріше знайти реліквію. Не можна просто передати словами з яким нетерпінням та божевільним ентузіазмом я шукала щось, не зрозумівши до кінця що саме. Це могло бути що завгодно, неодмінно старе, — спало мені на думку. Проте в цьому будинку і так усе старе, старовинне. З чого почати з антикварних ложок чи бурштинових прикрас. З першого поверху чи другого?

Такі думки просто дезорієнтували мене, вибивши усіляку надію з моїх рук.

Трохи згодом, опанувавши себе я вирішила використати магію. Все-таки я відьма і маю не аби яке право на це. Саме завдяки магії я опинилась тут. Отож, здійнявши руки вгору, подумки я уявляла чисту вітальну, де речі займають свої місця, а пил накопичений роками зникає вмить. Зробивши глибокий видих, я розплющила очі. На превеликий жаль нічого не змінилось, нічогісінько. Магія ніяк не проявила себе.

Почекавши декілька хвилин, я повторила закляття…Нічого. Тоді повторила ще раз — знову нічого. Використала нове закляття — нічого. Промучившись декілька годин, використавши не один десяток заклять — вітальня так і залишилась брудною, заповненою усіляким лахміттям. Залишається шукати самотужки. І це здається неможливим в цьому величезному домі.

Я хотіла здатися і піти спати. Точніше якась частина мене хотіла це зробити. Проте я не хотіла спати. Сон — ось моє заняття під час переїзду. Тому взявши рештки свого запального ентузіазму — розпочалось велике прибирання.

Під час прибирання весь час з’являлись цікаві речі. Вони могли б бути тією самою реліквію, та взявши в руки хоча б одну із них, я нічого не відчувала. Серед знайдених цікавих речей знаходились старі фотографії, каблучка з оніксом, шкатулка вкрита альмандином — неймовірно гарна і заворожуюча. Під руку потрапило декілька капелюшків з рожевими стрічками, парасолька, мереживні рукавички, окуляри в золотій оправі. Чому б ні, все це могло слугувати реліквією. Але ж ні, жодна річ не викликала ні яких відчуттів на дотик. Насправді Аманда казала, якщо знаходиш реліквію, то одразу розумієш це. Мій пошук з самого початку обіцяв бути нелегким, тепер він здається буде затяжним. Провівши декілька годин унизу, я не помітила, що почало світати. Тому час для відпочинку.

Покинувши гармидер внизу, я відправилась на 2 поверх. Мене нудило (не в буквальному сенсі слова) від першого поверху. Піднімання вгору по сходинках викликало неприємне скрипіння. Бажаючи скоріше звільнити свої вуха від набридливого звуку, я пришвидшила ходу. Ось і другий поверх. Там декілька дверей. І чомусь мені хочеться зайти саме в перші від сходів. Відчуття дуже важлива річ. Особливо в відьомському світі. Необхідно довіряти магії всередині себе. Нехай вона веде за собою.

Відкривши двері, я опинилась в просторій кімнаті. В ній не вистачало яскравих барв. Все потьмяніло від часу, вологи та температури.

— Невже не можна начаклувати собі нормальної постільної білизни? — Одразу спало мені на думку. Хоча в якусь мить факт спати в цій кімнаті і на цьому ліжку видався мені менш огидним. Я розуміла, щось штовхає мене бути саме в цій кімнаті, серед цих речей. Не сподіваючись знайти реліквію, я влаштувала собі більш менш комфортне ліжко, з постільної білизни, що знаходилась в шухляді. Спати єдине правильне рішення на даний момент.

Глава 2. Привітний Пінс

Час пролетів не помітно. На годиннику був саме південь. І це означає необхідність прокинутись. На мій подив в будинку є розкішна ванна кімната, з великою кількістю дзеркал, та маленьким люстерком на туалетному столику. Це люстерко чимось схоже на річ пані Міранс. Можливо не точна копія, та деяка схожість є. Я взяла люстерко в руки і почала приводити себе до ладу. Необхідно слідкувати за собою, адже бути не вдома не означає впадати в депресію. До того ж мені необхідно попоїсти. Продуктів на кухні тут явно не має.

Провівши десь з пів години у дзеркала, я зрозуміла можна вирушати. Шкода, магія не створює їжі. Це було б ідеально. Бо виходити на контакт з жителями Пінсу не є частиною моїх планів. Отож зібравшись, я покинула будинок і попрямувала на пошуки продуктового магазину.

Блукаючи вулицями, я постійно натикалась на здивовані погляди. Невже всі так гостро реагують на появу новачків? Чи інше запитання: на скільки маленьке це містечко?

Відповіді на ці запитання я однозначно не знала. Під час розмірковування попереду промайнуло декілька крамничок з одягом, сувенірами, фарфором. Далі були ще якісь будівлі (приватні офіси, лавки), нічого цікавого. Через 20 хвилин прогулянки, я помітила невеличкий продуктовий магазин. Ось хоча б щось мені вдалось знайти.

Я з неймовірним ентузіазмом обирала продукти (моркву, салат, пасту, картоплю, молоко, макарони) — здається моє головне завдання не пошук реліквії, а поповнення запасів холодильника маєтку.

Таке помутніння не тривало довго. Неймовірний запах вишневого пирога, прямісінько через вулицю манив до себе. Аромат насичений і водночас солодкий. Кожного разу він наповнював приміщення, коли в дверях крамниці з’являвся новий покупець.

Не витримавши таких тортур, я вирішила зайти в кав’ярню напроти. Виявилось це кав’ярня, кафе та міні-пекарня. Витримана в стилі 50 років, і нагадує чимось звичайну закусочну. Проте в ній є декілька переваг смачна їжа, живі квіти на столиках, цікаві серветки та надзвичайно гарні занавіски.

Я не встигла промовити жодного слова. Відразу ж на мене звернула увагу офіціантка років 55, на ім’я Роуз.

— Лорейн у нас відвідувач, новенька в місті. Займись нею.

Зайнятись нею — для Лорейн це означає, ввести в курс життя Пінсу, розповісти основну інформацію видатних жителів, та розпитати всі подробиці життя відвідувача.

— Привіт, мене звати Лорейн, — дружньо усміхнулась офіціантка. На вигляд їй, ніби років 30 не більше. Біляве фарбоване волосся, вона поправляла кожного разу, коли намагалась війти в довіру до співрозмовника.

Для початку Лорейн нагодувала мене, смачною відбивною, рагу та вишневим пирогом. Наприкінці мені як особливій гості дали найсмачніше печиво у світі. Рецепт приготування якого тримався в таємниці. Один інгредієнт мені все-таки відкрили. Це шоколадна стружка. Просто розтоплений шоколад смакує гірше, ніж стружка. Я не надто добре тямлю в кулінарії, тож повірю Роуз. Поїдаючи всю смакоту і п’ючи запашну каву, я забула звернути увагу на той факт, що відвідувачів не було.

— Щось у вас надто тихо, — з усією ввічливістю в голосі сказала я.

Лорейн посміхнулась, і лише відповіла: відвідувачі з’являються в певний час. Особливо тут людно уранці, і починаючи з 3 години дня. Я ж прийшла рівно в годину дня. В цей час кафе зазвичай пустує. Роуз куховарить в такі моменти разом з Естель (своєю давньою подругою).

Наша розмова з Лорейн розпочалась з її слів:

— То ти і є сирітка Меган?

Мені лише довелось, підтвердити сказане нею. Хоча Лорейн і допитувалась про життя Меган-сирітки, все-таки не можна заперечувати той факт на скільки багато вона знала про містечко, його мешканців. Лорейн розповіла про стареньку пані Кемс. Бідолаха проводить у кафе багато часу. У неї є власний будинок, де окрім неї більше ніхто не мешкає. Пані Кемс втратила єдине кохання свого життя, ще за часів власної молодості. З тієї пори її вважають дивачкою. Не тому що вона не змогла жити далі, і знайти собі когось. Пані Кемс закрилась від усіх і кожного. Якщо ця літня жінка скаже вам декілька слів, то це буде грандіозна подія. Отож, пані Кемс обрала усамітнене життя в, якому не має місця для людей.

Окрім пані Кемс, мені довелось вислухати грандіозну історію про місцеву банду. Так називають групу підлітків, які живуть не за правилами суспільства. Можуть легко порушувати закони і псувати життя людям. Лідером цієї так званої групи є хлопець на ім’я Алекс. Цікаво було б з ним познайомитись. Моя цікавість виникла внаслідок фантастичного опису Лорейн. За її словами це дуже симпатичний високий юнак. До того ж мого віку, з блакитними очима, білявим волоссям і жахливим характером. Офіціантка попередила щодо зустрічі з місцевою бандою. Її краще уникати.

Я зробила здивоване обличчя.

— Пінс здається таким тихим містечком, невже тут є місце для банди?

Лорейн лише захихотіла: сама побачиш. На цьому наша бесіда закінчилась на порозі кафе з’явився клієнт. Стара жінка з похмурим виглядом обличчя, у сірому плащі та чорною парасолькою в руках. Погода обіцяла бути чудовою, тому подібне перестереження виявилось зайвим. Відвідувачка кафе повільно опустилась на диван одного зі столиків. Проте одразу стало зрозуміло це її постійне місце.

Розклавши свою речі сумку, книгу, та стару чорно-білу фотографію з гарним молодим чоловіком на ній, дама очікувала на Лорейн. Офіціантка миттю примчалась до неї і була дуже привітною, навіть занадто. Місцями в її голосі можна розібрати нотки жалості. Невже, це пані Кемс? — подумала я.

Звичайно це ж вона, який шанс того, що це хтось інший в маленькому містечку.

Естель прошепотіла Роуз: постійний клієнт, що приходить коли забажається, і потребує до себе особливої уваги.

Пані Кемс сиділа наодинці занурена у власну книгу. Інколи книга ставала нецікавою і старенька відривала від неї погляд та вдивлялась в дорогу.

Цікаво які думки її наповнюють. Що в неї всередині?

Подумавши про це я відразу пригадала одне закляття. Виконавши його правильно, можна отримати здатність перевтілюватись на кого завгодно. Зовнішньо тебе не можна відрізнити від особи яку копіюєш, та й внутрішньо в тебе є превага. Ти можеш дізнатись думки, спогади, частково поведінку оригінальної особи, тож перевтілення доволі вдале і точне, дає змогу прикинутись ким заманеться.

Закляття образу розповіла мені мама. Потрібно бути дуже сильною аби використовувати його. Особисто мені це закляття не вдавалось жодного разу. Аманді також не вдавалось до певного часу. Віднедавна моя сестра практикує дуже сильну магію. І постійно я виглядаю слабшою на її фоні. Цікаво чому так? Ми ж з нею були однаковими по магічній силі. Тепер вона дуже могутня відьма, а я так і залишилось на тому самому рівні.

Лорейн почала клопотатись з іншим замовленням, хоча в кафе окрім двох відвідувачів нікого не було. Я збиралась саме іти як Естель презентувала невеличкий подарунок. Він схожий на привітання у новому місті. До того ж їстівний подарунок — тістечко з кремом, цукатами, кокосовою стружкою і невеликою кількістю карамелі. Смакота неймовірна. Це тістечко створило ілюзію, ніби тут живуть найпривітніші у світі люди, принаймні дехто з них. Деякі ж просто заглиблені у себе і не звертають ні на кого жодної уваги, дехто ж очолює власну банду. Подумаєш дрібниці. Зате тут є печиво, пироги, тістечка і взагалі саме кафе сповнене усіляких незвичних страв.

Тістечко справило позитивне враження, і я забувши про час та реліквію просто насолоджувалась перебуванням в цьому закладі. Лише Лорейн псувала відпочинок своєю надмірною метушнею. Навіть пані Кемс не викликала у неї такої стурбованості. Цікаво для кого вона так намагається приготуватись?

Лорейн бігала по приміщенню, кожного разу повторюючи собі під ніс: скоро прийде Клер і все має бути ідеально.

Офіціантка поправляла серветки, перевіряла правильність розташування приборів, орієнтацію квітів щодо вази.

Нарешті мені стало нудно спостерігати за божевільним темпом чиєїсь праці. Потрібно і собі відновити пошук, пригадала я. Тож допиваючи останню чашку кави я відвернулась. Потім крутнулась на своєму стільці, і повернулась спиною до решти столиків. Тепер мій погляд спрямований лише на кухню, на якій Естель та Роуз продовжували створювати неодмінно смачні страви.

Відчинились двері і до кафе хтось зайшов, мабуть цей хтось і є над-важлива Клер. Невідома особа швидкою ходою пересікла залу і зайняла місце на м’якому дивані. Знову чутно метушню Лорейн:

— Привіт, Нейтан! Клер скоро буде?

— Нейтан, — подумала тоді я. — Значить, цей хтось друга особа після Клер.

Мною опанувала цікавість треба ж дізнатись більше про дивних відвідувачів. Я збиралась іти і ніби ненароком не витріщаючись, глянути в бік цього самого Нейтана, хоч і без Клер. Не розумію, що сталось в той момент, та я завмерла на місці. Я щось відчула. Щось дивне незрозуміле. Моє серце чомусь почало калатати. Всі думки і відчуття дезорієнтовані, і я знаю чому. Це магія. Той хто знаходиться в кімнаті, володіє сильною магію. Нейтан однозначно відьмак. Тільки справа в тому, що магія в нього темна. Ось чому моє тіло так зреагувала, ніби на загрозу з його боку. Так само я реагувала колись на Стівена. Біла магія всередині мене вказувала на протилежну їй силу.

Намагаючись не панікувати, я подумала: Меган, треба діяти раціонально і як найшвидше покинути кафе. Раптом ця думка не здалась такою привабливою. Двері приміщення знову відчинились, і на цей раз можна не сумніватись, це Клер.

Неможливо передати власні відчуття, що виникли з появою цієї особи. Усе всередині мене закипіло. Енергія Клер просто неймовірна, дуже могутня. Інакша від сили Нейтана. Не можу сказати про Нейтана як слабкого відьмака. Ні, однозначно він сильний. Різниця між цими двома полягає в тому, що його магія більш прихована і схожа на пряму лінію. Клер же не приховує нічого, магія просто б’є величезним потоком.

Набравшись сміливості я повернулась. Тікати було важко. Продовжувати сидіти на місці теж безглуздо. Це означатиме викриття. Цікаво скільки їм знадобиться часу аби вирахувати присутність іще однієї відьми в приміщенні.

Хочу дещо уточнити. Чому саме так важливо триматись від інших відьмаків на відстані. Коли ви володієте однією силою, то це неодмінно зближує. Відьмаки дуже часто поселяються поряд для більш простішого існування. Завдяки чому завжди можна знайти пораду в тих чи інших чаклунських справах. Проте навчання магії відбувається безпосередньо в родині. Сім’я захищає спадкову передачу магії. Піклується один про одного і дає можливість поступово оволодівати своєю силою. Ти можеш навчатись і в далеких родичів. Вони все одно зобов’язані тобі допомоги. Бо усі хто пов’язані кровною магією відповідальні один за одного. Що ж до інших представників магічного світу, то частіше з ними спілкуються в крайніх випадках. Звичайно є немало ситуацій, коли товаришують відьмаки. Необхідно пам’ятати — їх пов’язує єдина магія. Магія в нашому світі ділиться на два напрямки темну (чорну) та світлу (білу). Не існує проміжної магії, та ніякого компромісу. Ти належиш до одного якогось напрямку. Я представник білої магії, як і уся моя родина. Мушу зізнатись не всі у нашій родині сильні відьмаки. Мама дуже погано володіє магію. Інколи в неї навіть не виходять елементарні заклинання. Ми з Амандою не раз сміялись з приводу цього. Це не означає, що ми погані доньки і не підтримуємо власної матері. Ні, мама і сама жартома відноситься до свого невмільства. В основному нашим навчанням займався батько. Він дуже потужний білий відьмак. Сподіваюсь хоч частка його сили є у мене.

Отож, повертаючись до розповіді про магію необхідно пам’ятати ще одну важливу річ. Чорні і білі відьмаки рідко конфліктують, зазвичай уникають спілкування один з одним. Раніше між ними могли розгорнутися суперечки, що переростали у битви. Такі битви спустошували поселення, наносили чималої шкоди природі. Випадковими жертвами ставали звичайні люди, багато хто гинув. Подібні конфлікти легко розпалювались у більш масштабні — війни.

Тож, моя головна задача уникнути зустрічі з цими двома. Повернувшись, я дивлюсь у бік дверей і бачу вихід з кафе. Я намагаюсь не звертати на Клер і Нейтана увагу. І в мене є нагода втекти, поки Лорейн люб’язно розмовляє з Клер. Раптово мене охоплює жах, чийсь погляд спрямований на мене. Я не можу витримувати цей погляд, необхідно знайти того, хто на мене дивиться. Я відводжу очі від дверей, мій порятунок при цьому розчиняється десь за межами сприйняття. Я починаю дивитись і бачу, Нейтан не відводить від мене погляду. Це означає одне, він відчув хто я є насправді. Лорейн захоплено розповідає усілякі події цього дня, намагаючись зайняти Клер. Вона ж розглядаючи меню, кладе його в бік і дивиться на свого хлопця, який в цей час буравить мене поглядом. В мене перехоплює подих. Клер також розглядає мене і це не аби як лякає.

— Лорейн, хто це сидить? — запитує спокійнісінько Клер.

Лорейн усміхаючись, і з величезною радістю називає моє ім’я: Меган.

Несподівано офіціантка підбігає до мене і тягне за руку в напрямку того самого дивану.

— Меган, познайомся це Клер та Нейтан.

Несподіванкою для мене стала реакція Клер. Її приязність здивувала і саму Лорейн. Нейт, як його вона називала, тримався також спокійно та більш стримано. Гарна пара, — подумала тоді я. Їх просто необхідно бачити. Обидва приблизно також віку як і я сама. Клер темношкіра брюнетка з довгим блискучим волоссям. У неї надзвичайно гарні і виразні очі зеленого кольору. Пухкі губи та родимка на щоці. ЇЇ важко не називати красунею. Вона дуже приваблива та впевнена у собі особа. Окрім темної магії у неї напрочуд сильний характер. Ця дівчина точно знає, чого бажає від життя. З першого погляду очевидно Нейт — її величезне кохання. Клер вдягнута у темно-сині коротенькі шорти та світлішого відтінку блузу. Це так пасує з неймовірно гарним волоссям. Нейтан вдягнутий у сорочку темно синього кольору. Цікаво вони узгоджували свій одяг між собою чи це буває між закоханими? Доповненням образу хлопця є чорні штани та темні кросівки. Як на мене в їх парі більш приваблива Клер. Не скажу, що Нейт негарний. Просто я не можу об’єктивно оцінити. Він має коротко стрижене чорне волосся, карі очі, широкий ніс, тонкі губи, нічого особливого. Середньостатистичний підліток. Хоча ні, він спортивний на відміну від Тіма мого давнього друга. Йому б не завадила зайнятись собою. І що вона в ньому знайшла аби закохатися, та й ще до нестями напевно. Проте чи мені осуджувати. Я не знаю, що таке кохання і не розуміюсь на цих речах. Ось наприклад взяти мою сестру Аманду і Стіва їх стосунки не аби як мене здивували. Здивувала мене і реакція цих двох. Ми з ними почали розмовляти, ніби вже давно знайомі. Клер лише сказала:

— Так, ти одна з нас.

Після чого ми доволі мило спілкувались.

— Навіщо ти приїхала в Пінс? — запитала Клер.

— Родинні справи, необхідно щось вирішити з старовинним маєтком, — брехала я. Розуміючи, правди нізащо не потрібно казати, а дотримуватись офіційної версії.

— Меган, ти разом з родиною? — провокаційне запитання від Нейта. Невже він хоче дізнатись на скільки я безпорадна тут. Офіційна версія: в мене не має родини. Я сирота, яку виховували двоюрідна тітка Мері.

Розмовляючи разом з Кейт та Нейтаном, я неодноразова помітила Лорейн, Естель та Роуз, які щось активно обговорювали. Сподіваюсь, мені це лише здалось або не здалось, вони не обрали об’єктом пліток, мене і оцих двох.

Нейт розповів, що мешкає з сестрою та матір’ю. Про його батька достомено невідомо. Мати з ним чи розійшлась, чи він покинув свою родину, або навіть помер. Тобто, хлопець приховав, що сталося, я можу висувати тільки численні версії.

Кейт єдина ж донька у родині. Цим все і сказано, надмірність у всьому та бажання привласнювати: так говорила Аманда про тих хто виростає один. Так жартома вона казала про Стівена. Наша розмова була не надто довгою. Я намагалась зберігати ввічливість, і не забувати про втечу. Тож ссилаючись на термінову справу, я миттю вислизнула з кафе. При цьому отримала запрошення на чай в розкішний маєток Рейнольдс від самої Кейт.

Кейтлін більш офіційне звернення до моєї нової знайомої. Переважна частина мешканців міста називає дівчину Клер. Хоча бабуся полюбляла давати ім’я Кейтлін. Старенькій здавалось, що це ім’я більше підходить онуці. З ним можна досягнути значіших звершень, чим з ім’ям Клер, яке більше пасує для дівчат зі «світлою магією». Клер має ще одне ім’я, батьки часто називали більш простіше свою донечку Кейт. Тому моя знайома може мати декілька імен.

Перебуваючи у власному ж маєтку, я не полишала спроби знайти реліквію. Це мій пріоритет номер один, а не ходіння по крамницям, і споживання тістечок. Неможливо описати словами зроблену мною роботу за сьогоднішній залишок дня. Маєток таки мене поглинув. Прибирання в ньому не найлегша та не найприємніша робота. Це стомлює, порпатись у розкішних і водночас безглуздих речах. На сьогоднішній день моє досягнення кухня та вітальня. В кухні я просто змушена в першу чергу прибрати, саме там мені необхідно готувати ближчим часом. Зізнаюсь, ці дві кімнати вичавили мої сили. Тож, ледве перебираючи ногами, я іду до тебе ліжко.

Глава 3. Застрягла

Вже майже як місяць я тут. І нічого. Я нарешті привела маєток до ладу. Що не могло не привернути увагу містера Барнерсома. Він навідував мене декілька разів. Кожного разу Тед милувався самою будівлею. Йому сподобались усі мої дії. За його словами, маєток отримав новий шанс на життя. Насправді, це мало означати зовсім інше. Тепер маєток можна продати дорожче. Ріелтор відразу збагнув перспективи від майбутнього продажу. Чолов’яга не на мить не сумнівався, в тому що ця будівля буде його. Адже, якщо правильно поміркувати, то він навіть правий. Навіщо 17 річній сироті жити самій у величезному старовинному маєтку. Коли його можна вигідно продати і отримати за це не аби який прибуток. На вилучені кошти, купити десь затишний будиночок біля озера або на узбережжі океану, і не турбуватись про власне майбутнє. Гроші на витрати завжди будуть.

Повернусь до свого пошуку. За цей місяць в моїх руках побувала не одна скринька з коштовностями. Хоча не зовсім коштовностями, а милими прикрасами, які дійсно були для когось дуже важливими. Величезна купа старовинного одягу, речей звичайного побуту. І нічого. Кожна знайдена річ повинна була наблизити мене до реліквії. Вселити надію на можливу знахідку. На жаль нічого не відбувалось. Життя в маєтку стало джерелом розчарувань. Мене почала пригнічувати атмосфера самотності в цих кімнатах. Я могла спілкуватись з родиною по телефону. І це траплялось не надто часто. Вони ніби забули про мене, а я так сумую за ними. Я не хочу бути тут. Яка користь відьмі від перебування в маєтку, де магія цілковито не діє.

Тож кожного вечора єдиним моїм заняттям ставали лише мрії про невелику радість сходити за вишневим пирогом. Смачна випічка, декілька історій від Лорейн істотно покращили б існування тут. Як кажуть, не з моїм щастям. Кав’ярня знаходиться під забороною. Хто знає коли заманеться Клер з’явитись в ній. Ризикувати не варто. Можливо дівчина доброзичливо і поставилась до мене першого разу, та які шанси на її люб’язність наступного? Сутички мені просто не потрібні. Тому кожен вечір для мене був нудним перекладанням речей. Хоча інколи, я заходила в величезну бібліотеку, на яку мені натякав сам Тед. Його очі просто палали від цікавості.

— Меган, ти лише уяви на скільки цінні видання зібрані в цій домашній бібліотеці. Вони є свідками знатності та інтелігентності колишніх мешканців маєтку. Освіченість цінувалась завжди у всі часи.

— Так, — погодилась я.

— Напевно я залишив би усі книги собі, — замріяно промовив містер Барнерсом.

Я зазвичай брала декілька примірників, старовинних казок від Берти Хаур. Ніколи не чула про таку письменницю. Мабуть саме тому, вона мене зацікавила. Її твори дали мені зрозуміти причину. Вона була відьмою, і всі її видання суто для виховання дітлахів, здатних чаклувати. Деякі казки з повчальним сенсом містять окремі закляття. Це могло б привернути увагу звичайних людей. Історії мені сподобались, вони мене розважали і робили перебування тут менш нудним. Не дивно, що моє існування в містечку Пінс перетворилось на щось дійсно нудне. Таке відчуття, ніби я застрягла. Все що я не робила, нічого не змінювало. Я просто повільно втрачаю час в пошуках невідомої реліквії. Це випробування перетворюється на повільні тортури. Я ніби знаходжусь в кільці, що змикається з кожним днем все щільніше. Кожна моя дія, робить ситуацію лише гірше. Я стільки доклала зусиль аби привести мій новий дім до придатного стану. Жодні мої зусилля не допомагали віднайти невідому реліквію, вони виявились марними. Мені здавалось, що все так залишиться. Я ж перетворюсь на пані Кемс, самотня і без усілякої надії на майбутнє. Негативні думки захопили мене. Я не можу ніяк знайти розради, користуватись магією в кімнатах просто неможливо, а вийти на вулицю і вимовити заклинання неприпустимо. Я не маю права видати себе.

Відчай не залишав мене. Проте все змінилось.

Одного разу я прокинулась від гуркоту, який лунав зі сходів. Спочатку я не могла зрозуміти, що відбувається. Можливо, це був лише сон. Звуки ставали дедалі гучнішими. Раптом тріскіт від розбитого скла змусив мене повністю прокинутись. Добре, що я сплю одягненою, а не в звичній піжамі. Цей факт дозволив мені не витрачаючи часу, відправитись на пошук джерела шуму. Повільно спускаючись сходами, я дивилась вперед. На підлозі лежали друзки розбитого вікна і камінь. Хтось навмисно розбив скло. Ще я почула голоси. Невже, хтось намагається проникнути в маєток. Важко передати мої емоції в той момент. Чи було мені страшно? Мабуть так, можливо і ні. Я розуміла одне маєток не повинен бути пошкоджений, знищений, або змінений навмисно без моєї згоди. Допоки я не знайду цю реліквію, ніхто не може чіпати будівлю. Тож набравшись мужності, я вирішила поглянути на порушників спокою. Я не маю боятись, тремтіти і впадати в паніку. В мене є магія, вона захистить від злісних намірів нічних візитерів. Швидко я перебирала в голові усілякі заклинання, і мій вибір впав на декілька сильних, що могли б злякати не на жарт непроханих гостей. Отож, я відчинила двері сповнена рішучості застосувати магію. І дарма, що про мою сутність можуть дізнатись. Хто повірить на слово грабіжникам. Раптом я зупинилась і згадала ще одну дуже важливу річ. В маєтку моя магія не діє. Взагалі жодне, навіть найпростіше закляття.

Я побачила одного білявого хлопця, десь мого віку, що нахабно вдирався до будівлі. Моє ж відкриття — змінило рішучу стратегію нападу. Я позадкувала назад до дверей і мене охопило величезне бажання покинути маєток. В той момент я діяла майже інстинктивно, десь на рівні підсвідомості. Миттєво я побігла до запасних дверей. Відчинивши їх, у кімнату поринув сильний вітер. Та я не зважала на це. Я бігла чимдуж до фасаду будинку, не дивлячись навкруги.

Раптом я зупинилась. Біля мого тимчасового помешкання стояло декілька хлопців. Не більше 18 років. Всі вони одягнуті доволі просто, футболки джинси, або шорти яскравих кольорів з надписами та графіті, на які просто неможливо не звернути увагу. Їхній імідж говорив сам за себе. Краще не чіпати цих розбишак. Взагалі уникати будь-якої зустрічі з ними. Тут у мене промайнула ще одна думка. Яка ймовірність того, що в маленькому містечку Пінс існує ще якесь угруповання людей під назвою банда, окрім цього. Звичайно це і є відома місцева банда.

Час діяти подумала я.

— Гей ви, забирайтесь геть! Негайно, — вигукнула я. Мій голос не тремтів, скоріше якісь дивні нотки з’явились у ньому.

Один із хлопчаків, на ім’я Джорш, лише зробив гримасу. Він явно не збирався відступати. Моя погроза їх не зупинила. Для них я не становила ніякої перешкоди.

Джорш подав знак своїм друзям і вони впевненою ходою поспішили увійти у відчинені двері. Їм зсередини відімкнув інший хлопець. Блондин, якого я помітила у вікні маєтку.

Я запанікувала на якусь мить. Володіти білою магією інколи гірше, ніж темною. Цей вид магії завжди спрямований на силу та її зростання. В своєму житті я не читала жодної книжки з темними заклинаннями. Це мені б не стало в нагоді. Якщо ти володієш білою магією, то тобі або зовсім не вдасться закляття темної або дуже слабко. Навіть для слабкого закляття протилежної магії необхідно бути сильною відьмою у своїй власній. То ж я з величезною впевненістю можу сказати, що заклять нападу, яких в темній магії більше, мені не лише не до снаги, але й невідомі.

Джорш тим часом, зосередив всю свою увагу на моїй персоні. Йому кортіло ліквідувати свідка. Відчуваючи свою перевагу та присутність друзів, він заговорив.

— То ти і є та сама сирітка Меган, про яку усі говорять?

Я нічого не відповіла. Паніка охопила мене. Допомога ось що стало б зараз в нагоді. Мій батько такий сильний відьмак, що миттю розібрався з усією бандою. Родина! Де моя родина коли вона так мені необхідна?

Джорш стояв біля мене. І його присутність викликала ще більший страх. Беззахисність інколи не лише пригнічує, але й доводить до відчаю. Невідомо чому я заговорила. Я благала.

— Будь-ласка, я прошу вас.

Джорш намагався розібрати моє бурмотіння. Хлопець переможно посміхнувся. Він подумав, ніби я звертаюсь до нього:

Хай час розвіяти не може,

І знищити не має змоги,

Тих кого я кличу на підмогу,

Згадаєте хто ви є насправді,

Вставайте привиди вставайте,

Я закликаю вас прийдіть,

Зберегти маєток допоможіть.

Нехай поряд не було моєї родини, тата, мами, сестри. Були поряд інші родичі — померлі мешканці маєтку. Вони володіли магією усе своє життя, і залишки сили в них повинні бути. Підтвердженням цього припущення слугував один невеликий факт, коли я всередині приміщення, то відчуваю чиюсь присутність. Кожна річ насичена енергетикою чужого життя, часу, навіть епохи, звичаїв. Можливо мої далекі родичі не надто приязні. Вони мені не допомогли знайти реліквію! То ж нехай хоча б допоможуть зберегти маєток від вторгнення місцевої банди.

Спочатку нічого не відбулось. Якусь мить я перебувала в очікуванні. Невже закляття ззовні будинку також не працюють, — подумала я. Інших виправдань у мене не було.

Закляття все таки спрацювало. Воно виявилось дуже могутнім, адже мій страх створив надто сильні емоції. Магія пов’язана з емоціями. Коли відьма або відьмак зовсім не контролюють власних емоцій, тоді можна очікувати неприємностей. Магія може накликати біду на власника, спотворити елементарне закляття. Ситуація складається протилежним чином з контрольованими емоціями, в такому випадку створюється надзвичайна сильна енергетика.

Моє закляття подіяло наступним чином. Завдяки страху я не помітила очевидної тиші. Навколо маєтку, всередині нього панувала тиша. Легенький вітерець повіяв в напрямку Джорша. Вітерець приніс відчуття холоду, температура відразу помітно впала на декілька градусів. Здається, я побачила контур літньої жінки, в старовинній сукні. Вона розлючено споглядала на учасника банди. Джорш же відчув присутність когось позаду себе. Пам’ятаю вираз його обличчя, коли він вирішив обернутись назад. Злість, змінилась страхом і переросла в паніку. Хлопець кинувся чимдуж тікати подалі від маєтку. Через декілька секунд, я почула скрежит, звук розбитого скла. Банда чимдуж забиралась з маєтку. Привиди допомогли мені зберегти новий дім і продовжити шукати реліквію. Далекі родичі — ось кого я запросила, своїм закляттям. Вони відгукнулись на виклик родини — ігнорувати таке закляття практично неможливо.

Після втечі банди можна зітхнути з полегшенням. Сподіваюсь, вони не з’являться тут ще деякий час. Я хотіла подякувати своїм «рятівникам». На жаль не встигла, привиди непомітно зникли, так швидко як і з’явились.

Нічна пригода змусила мене перейти до більш активного пошуку реліквії. Я майже істерично оглядала вітальню, гостьову кімнату, спальню на першому поверсі. Нічого. Цілісінький день проведений дарма, за пошуком невідомо чого.

Стомлена від довготривалої ревізії кімнат, нічного візиту банди, я не могла заснути. Відчай захлиснув моє тіло. Я не могла нормально і повноцінно міркувати. Все здавалось таким жахливим, жодного просвітління в череді безкінечних спроб знайти реліквію.

Глава 4. Кав’ярня, кафе та міні-пекарня

Останні події не давали мені спокою. Спокій я взагалі забула, що це таке? Я думала привиди допомогли з нічним візитом банди, і на цьому все закінчиться. Страх же навіяв протилежні думки. Банда давно полює за маєтком. В ньому зберігається величезна купа цінних речей, не лише так званого старовинного мотлоху, а й дійсно вартих уваги і грошей. Тому необхідно підготуватись до майбутньої і обов’язкової появи банди.

Відновити психологічну рівновагу я вирішила в улюбленій кав’ярні. Знаю, можливі наслідки. Потенційна зустріч з Клер, Нейтаном. Причина вагома для уникнення закладу зі смачною їжею.

Не дивлячись на вагому причину, я знайшла велику кількість виправдань для відвідування кав’ярні. Насамперед, необхідність поспілкуватись з Лорейн, дізнатись останні новини з життя міста, скуштувати смачненького і повернути втрачене відчуття привітного Пінсу. Головним аргументом є не їжа та спілкування, а можливість змінити атмосферу маєтку на більш привітне місце. Здається присутність в маєтку пригнічувала мене і впливала дуже негативно на психіку, тому найкраще рішення піти прогулятись.

Я з невеличким ентузіазмом прийнялась збиратись у кав’ярню. Врахувала можливий час появи Клер з Нейтаном. Ймовірність нашої зустрічі за моїх розрахунків мінімальна, точніше майже повністю виключена.

Зайшовши у кав’ярню, я відразу помітила купу порожніх столів, відвідувачів майже не було, окрім пані Кемс. Вона як завжди зайняла звичне для себе місце. Не відволікаючись ні на кого, літня жінка продовжувала читати. Моя присутність не вплинула на неї.

Поява у кав’ярні нової відвідувачки відразу ж порадувала Лорейн. Жінка сподівалась на поповнення запасу інформації про сирітку Меган. Саму Кейтлін цікавила моя персона. Задовольнити потреби Клер здається основними клопотами усіх працівників кафе.

Я перебувала не в надто доброму гуморі для балочок. Навіть смачна їжа не поліпшила настрій. Порожнеча заполонила серце, я відчула сум за домом, рідними. Пінс, ніби непогане місто. Я ж не почуваюсь в ньому комфортно. Знати, що місцева банда полює на маєток і погрожує тобі вночі не надто приємно.

В кафе я провила цілу годину. Час здавався вічністю. В будь-якому випадку я не бажала іти. Повернення до маєтку означало для мене, опинитись у самотньому пустому домі, без магії і будь-якої радості. Тому я вирішила провести деякий час в компанії офіціанток і старенької пані.

Сьогодні з мене не особлива співрозмовниця, тому я наважилась зайняти окремий стіл. За ним минулого разу сидів Нейтан разом з Клер. Не дивно адже це самий кращий стіл в усьому закладі. Мій аргумент дуже переконливий: стіл сервірований просто, ніхто з персоналу не метушиться. Значить поява Клер і Нейтана відкладається на невизначений термін.

Лорейн вирішила пригостити сумну сирітку новим десертом власного рецепту. Відволікшись на декілька хвилин, жінка не встигла помітити, як я зайняла омріяний столик. Лорейн лише невдоволено глянула на мене, побачивши картину: небажаний гість за столом.

— Дарма ти це зробила, — ось єдине зауваження, яке я почула від неї.

Звісно ж дарма. Столик Кейтлін приватна власність могутньої відьми. Хто я така, що можу сидіти за цим столом? Такі думки повинні збентежити мене, та я не зважала. На столі Кейт навіть меню відрізняється від решти столиків. Тому я вирішила переглянути його, гортаючи сторінку за сторінкою.

Я продовжувала гортати сторінки меню. Декілька поглядів на пані Кемс, не давали мені спокою. Сум в її очах, який ніхто не міг зрозуміти, осягнути повністю. Напевно час забиратись в маєток. Вірне та несвоєчасне рішення. Яка ймовірність зустрічі Кейт з Нейтаном. Низька, звичайно. Насправді дуже висока. Відволікшись від меню, я почула що хтось зайшов в кафе. Я відчула знайому енергетику, рівну і дуже сильно. Нейтан, ось хто вирішив завітати в кафе. На появу хлопця ніхто не очікував. Це відразу стало помітно з реакції Лорейн — нескінчена метушня і хвилювання охопили жінку.

Я ж немов справжнісінька дурепа зберігала цілковитий спокій. Продовжувала сидіти та роздивлятись меню. Покидати столик відразу здавалось необачним і могло спровокувати непотрібну образу сильному відьмаку. Як мені саме тоді здалось Нейт, був радий мене побачити. Він звичайно не видав власну радість жодним чітким жестом, посмішкою, або яскравим привітанням. Лише щось в його погляді виказувало підозрілість. Чому він з’явився саме в той час, коли і я тут.

Нейт, привітався і залишався стриманим. Лорейн ж з напруженням запитала, про появу Клер.

— Думаю, за Клер можеш не хвилюватись, вона не знає про моє місцезнаходження.

Така відповідь вразила мене. Клер дуже сильно кохає Нейтана. ЇЇ почуття помітні всім і кожному. Вона завжди поряд з ним. В погляді цієї відьми читається надто сильне кохання, обожнювання. Та й сама дівчина дуже гарна. Хлопці не цінують того, що мають. Багато хто зрадів би подібній партії. Чому ж Нейтан відмовляється від сильної партнерки? Не зрозуміло. Наступне запитання, чому Нейтан так дивиться на мене, ніби вивчає. Напевно я не помилилась, тому що такий погляд зазвичай мають хлопці, захоплені кимось. Скоріш за все справа у симпатії, Клер гарно поставилась до мене, тому він підтримує напрямок ставлення своєї подружки.

Складається враження, ніби він точно відчуває білу магію всередині мене. Біла магія жодним чином не поєднується з чорним напрямком. Можливо протилежності притягуються, але чи реально таке у світі магії? В світі, де панують власні закони і магія розділена не безпідставно на два напрямки. Світлий направлений на захист, добро, подолання труднощів. Темний напрям навпаки нестримний войовничий, доволі агресивний. Нейт трішки відрізнявся в цьому сенсі. Я відчуваю, що він володіє сильною магією, енергетика в ньому надто потужна і не може свідчити протилежне. М’якість і врівноваженість стримували потужну силу, яку Клер не намагалась приховати.

— Ти не знаєш де Клер? — з напруженням поцікавилась я.

— Там, де і повинна бути, в маєтку Рейнольдс.

Розпитувати про маєток я не стала. На сьогодні мій інший інтерес — місцева банда. Необхідно побільше дізнатись про Алекса та його дружків. Розмова з Нейтаном в цьому напрямку виявилась непростою, але все-таки інформативною. Алекс відсторонений хлопець, і звик ігнорувати правила. Своєрідною розвагою банди є порушення громадського спокою. Банда здається уникає Клер.

— То вони знають про вас і хто ви є насправді?

— Хтось в місті підозрює, більшість боїться, — він поглянув в напрямку Лорейн, знають одиниці.

— Алекс знає, — підтвердила я. Уникати Клер можна лише за умови, що знаєш про її відьомську сутність. Небезпека, яку становить така сильна відьма дуже величезна.

Нейтан продовжував пильно дивитись мені в обличчя. Я не могла сфокусувати на його очах, і відвела погляд убік. Подібна поведінка дуже дратує. Якщо в тебе є приваблива дівчина, навіщо витріщатись на когось іншого.

— Ви з Клер зустрічаєтесь? — вирішила трішки нагадати про наявність дівчини.

— Важко відповісти, важко зрозуміти, — навіщо говорити загадками коли, все і так ясно. Я зробила невдоволений вигляд і схрестила руки. Відповідь явно не дає повного пояснення ситуації. Нейт почав говорити, побачивши мою реакцію.

— Для більшості жителів Пінсу ми з Клер — пара.

— Хіба ви не пара? — годі примітивних відповідей.

— Ми з Клер не зустрічаємось. Вона мене кохає, та я не маю до неї таких же почуттів. Скоріше я нагадую її власність. Я повинен належати тільки їй, — не очікувала почути таке зізнання.

— Маячня якась, — знітилась я. — Невже, ти хочеш сказати, ніби знаходишся в полоні.

— Я не в полоні, тільки Клер маючи до мене сильні почуття, завжди поруч. Повір така присутність ускладнює спілкування бодай з кимось, протилежної статі тим паче, — на словах зроблено активний акцент.

— Що ти маєш на увазі, можливо поясниш?

— Скоро вона з’явиться в кафе.

Нейт відкрив деякі подробиці власного життя. Стосунки з Клер мають складаний характер, і не подобаються його матері. Клер ніби нав’язує спілкування з собою Нейтану. Мама Нейта неодноразова намагалась вплинути на розвиток їхніх стосунків, адже єдиний син має право самостійно обирати з ким спілкуватись.

Залишилось забратись з кав’ярні якомога скоріше до появи Кейтлін. Заважає втечі з кафе одне невеличке запитання, чому ми з ним так мило спілкуємось адже належимо до різних напрямків магії.

Лорейн постійно метушилась біля пані Кемс, і намагалась підслухати нашу розмову. Цікаво, чи хтось з працівників міні-пекарні доповість Клер про теревені з її коханням. Для того щоб ніхто не почув, жодного запитання я постійно притишувала голос, а останнє взагалі вирішила запитати шепочучи. Я нахилилась до Нейтана поближче.

— Ти знаєш яким напрямком магії я володію?

Він нахилився дуже близько для відповіді: так, Меган я знаю.

Лорейн постійно витріщалась, дивлячись у мій бік. Роуз та Естель відкинули нагальні справи, та з задоволенням спостерігали за усіма. Пані Кемс не є для них об’єктом підвищеної цікавості. Бо навіть сама старенька припинила читати книгу. Літня жінка не відводила свого погляду від мене та Нейта. Погляд, який важко втримати на собі. В ньому читається неймовірна туга, втрачені можливості, несправджені мрії. Дивлячись на нас зараз, пані Кемс підсвідомо уявляє себе і власного коханого багато років тому. Дійсно Нейтан дивиться на мене надто вже не по-дружньому. Щось нагадує погляд Стівена на Аманду. Усвідомлення цього дуже бентежить. Почуття не виникають на порожньому місті, зі звичайнісінького знайомства і приємної бесіди. Для їх розвитку потрібен час. Принаймні, я так вважаю. Почуття розвиваються поступово і перетворюються на щось сильне і неповторне. Лицемірство, коли говорять про кохання з першого погляду. З боку магії такі випадки трапляються доволі рідко і пов’язані вони зазвичай з приворотним зіллям. Нейт від мене нічого такого не отримував, хоча йому не завадило б випити цей непростий у створенні напій для подальшого розвитку стосунків з Клер.

Згадуючи Клер, необхідно запитати себе, скільки часу до нестями закохана людина може пробути без об’єкту затьмарення розуму. Звичайно ж невелику кількість часу. В цьому вся Клер, вона неодмінно повинна бути з Нейтаном поряд завжди кожного дня, кожної хвилини, секунди. Без нього її існування здається неможливим. Тому не дивно, коли Кейт з’явилась на порозі міні-пекарні. Працівниці закладу збадьорились при появі Клер. Здається зараз відбудеться щось потужне. Складається враження, ніби стерв’ятники в очікуванні здобичі. Лорейн дуже швидко підлетіла до столика, майже не приховуючи самовдоволений вигляд. Вона раділа невеличкому факту, що хтось так провинився перед самою Кейтлін. Роуз навпаки невдоволено похитала головою і продовжила поратись на кухні. Естель дістала чергову порцію тістечок з назвою «Ромові плоди». Десерть трішки специфічний. Алкоголь в ньому створює надзвичайно сильний і терпкий смак, гіркота доповнюється букетом різноманітних фруктів. Більшість з яких представлена у вигляді джему. Рецепт приготування джему звісно тримається в секреті. Зараз я акцентую всю свою увагу саме на тістечках, адже намагаюсь зберігати спокій. Не видати своє хвилювання, спричинене появою Кейт. Смак тістечок мені відомий завдяки містеру Барнерсому. Одного вечору, він в черговий раз зайшов перевірити, ніби сирітку Меган, а насправді маєток. Задоволений побаченим ріелтор вирішив розповісти про свій улюблений десерт. «Ромові плоди» чоловік споживає досить рідко. Особлива нагода дає право на споживання такого терпкого і алкогольного десерту, міцність якого додає сил та наснаги.

Зізнаюсь, містер Барнерсом мене дратує. Відволіктись від ситуації, або заспокоїтись думками пов’язаними з ним не допомогло. Довелось шукати інше джерело холодного спокою. Ось наприклад Нейт, зовсім не боїться. Навіть можливої негативної реакції Клер. Я ж бо зайняла її місце за столиком.

Клер на здивування Лорейн відреагувала м’яко. Знову ця відьма мене вражає, поводячись ввічливо. Вона жодним чином не образилась на мою присутність за столом. Навпаки дівчина наполегливо запрошувала відвідати маєток Рейнольдс. Я з радістю погодилась. Добре, що Клер не розсердилось. Не вистачало після сутички з бандою, суперечки з темною відьмою. Кейтлін замовила усім нам чудові десерти з міні-пекарні. Тому ніби нічого страшного не сталось. Лише певне напруження відчувалось. Щось в стосунках Нейта і Кейт змінилось. Не допомагав розрядити обстановку і сам Нейтан. Він весь час дивився на мене. Постійно, ніби витріщався. Якась зверхність проявлялась в поведінці хлопця.

Я намагалась не звертати увагу на очевидні речі, щось сталось між цими двома. Сподіваюсь причина конфлікту — не моя персона. Я не хочу бути каменем роздору темних відьмаків.

Наша компанія продовжувала сидіти за розкішним столиком. Напруження не зникло після споживання десертів. Зазвичай смачна їжа міні-пекарні має дивовижні властивості. Мабуть день дійсно не задався, що тістечка не поліпшують настрою. Минулого разу відвідини закладу були більш вдалими. Я скуштувала велику кількість смакоти, відволіклась і уникла сутички з темними відьмаками. Ми дуже мило поспілкувались і залишились у стані «потенційні друзі».

Тепер Кейт пропалювала Нейтана поглядом. Вона розсердилась, і намагалась стримувати всю свою енергію. За таких обставин краще рішення для будь-якої розумної людини забратись скоріше від сварки. Я ж змогла покинути міні-пекарню за умови, що неодмінно відвідаю в середу маєток Рейнольдс.

Глава 5. Маєток Рейнольдс

Маєток Рейнольдс знайти доволі просто і водночас дістатись до нього важкувато. Проминути величезну будівлю майже неможливо. Вона знаходиться на окраїні міста Пінс та відрізняється від решти житлових будинків. Одразу помітно, що родина, яка в ньому мешкає дуже заможна.

Прямуючи до маєтку, я повинна була зізнатись, хоча б собі, що боюсь зустрічі з Клер. Могутня темна відьма запрошує у власний будинок. Чого варто очікувати? Адже Нейт, відверто зізнався мені про власну обізнаність в напрямку моєї магії.

Сподіваюсь, нічого поганого не станеться. Хвилювання заполонило мене. Для цього я мала вагому причину — темна магія не надто добре поєднується з білою. Додатковою причиною для хвилювання є і невеличка сварка між Нейтом та самою Кейт. Дивним, незвичним чином я опинилась не в центрі події, але десь поряд. Залишається сподіватись на привітність родини Кейт.

Перше, що я помітила крокуючи маєтком, це неймовірна розкіш. Вона проявлялась у всьому, від найменших дрібниць оформлення інтер’єру до вагоміших речей — меблів. Навіть будівельні матеріали дорогі та вишукані.

Багатство родини так і впадало в око. Хочу пояснити невеличкий факт. Більшість відьомських родин належить до заможних, або принаймні належала. Як мені відомо велика частина відьмаків використовувала магію для власного збагачення. Звісно так непристойно, більш м’якіше не назвеш той факт, коли магію використовують заради отримання грошей. Отож бо раніше відьми та відьмаки з легкістю могли жити в розкоші завдяки магії. Жодних обмежень в даному контексті не було.

В наші часи ситуація трішки змінилась. Відьми і відьмаки не живуть окремо від звичайних людей. Ми співіснуємо з ними. Наші стосунки засновані на рівності між тими хто володіє і тими хто не володіє магією. Тому нечесно використовувати магію для збагачення, це один із способів переваги над звичайними людьми. Ніхто не підозрює про існування магії, цей невеличкий факт необхідно тримати в секреті, задля збереження балансу у світі. Баланс річ складна, і потребує не аби яких зусиль. Отож, нині маєтки, розкішні будинки скоріше залишки минулого. Вони дісталися від предків, і такий спадок необхідно використовувати обережно. Магія зазвичай може призвести до непередбачуваних ситуацій, контролювати які не завжди можливо. Важливо пам’ятати про надмірне використання магії.

Що ж до маєтку, то напевно він дістався у спадок Клер. Йому десь років 150. Фасад будинку прикрашений гербом родини Рейнольдс (дерево і величезний ключ). Такий герб у світі магії свідчить про надзвичайну потужність, силу відьмаків. Дерево означає життя, ключ — владу. Володіти життям надзвичайно сильна магія. Герб не виказує яким чином володіти життям, тобто на напрямок магії (темний або світлий). На мою думку, все і так зрозуміло, світла магія жодним чином не посягне на життя. Влада необхідна темним відьмакам. Світла ж магія має інші методи встановлення власних законів, насамперед добро. Воно дійсно може змінити багато речей, вплинути на хід подій.

Наступним важливим атрибутом маєтку є сад. Він незвичний, за своєю формою нагадує більш регулярний стиль. Основною характерною особливістю за якою можна віднести саме до цього стилю є симетричність рослинних насаджень, відсутність великої кількості яскравих квіткових композицій та геометрично підстрижені дерева. Сад ніби не відрізняється від подібних штучних насаджень, окрім певних особливостей. Дерева розташовані в такому напрямку, що створюють малюнок у вигляді енергетичних символів: води, землі, вогню, повітря. Їх поєднання свідчить про величезну силу. також багато рослин, які не зустрічаються в книгах з білою магією. Нікандра фізаліосовидна, (використовується для контролю емоцій), мандрагора туркменська (снодійний засіб). Серед них навіть дзвіночок «Джміль». Назва цієї рослини не вказує на небезпечність, при створенні зілля. Вариво в складі якого компонент квітки є сильною отрутою, що викликає неприємні відчуття. У великій кількості може призвести до запаморочення. Смертельні випадки невідомі.

Щось сад не заспокоює, особливо коли він насичений рослинами необхідними для темної магії. Стає не по собі від думки на скільки я далека від усього цього. Так, я знаю деякі загальні поняття, з темної магії. Скоріше, як застереження від використання. Небезпечно використовувати закляття темної магії, якщо володієш білою. Закляття зазвичай виходить з під контролю. Або наступне застереження: відьма не може володіти обома видами магії, в жодному разі не використовуйте закляття протилежного напрямку магії, наслідки можуть бути неоднозначними. Не існує компромісу між темною і світлою магією.

Клер не звертала уваги на моє занепокоєння садом. Можливо, причина у відсутності яскравих емоцій. Всередині мене панував страх. Страх перед потужною силою, родинною історією і доволі незвичним місцем на територію якого я вступаю. Вона люб’язно погодилась провести невеличку екскурсію. Зазвичай, гостей в маєтку зустрічає служниця на ім’я Саманта. Жінка років 50. Дуже набожна, і скромна. Завжди одягається у відповідності власному світогляду. Суворі елементи класики без яскравих кольорів. Спідниця сірого кольору, в’язана кофтина і біла блуза. Саманта супроводжувала нас усюди, і зі усією стриманістю спостерігала за кожним жестом Клер.

Не скажу, що багато відкрила в маєтку Рейнольдс. Провести екскурсію означає показати більше, ніж частково сад, коридор, вітальню, кімнату для гостей. Напевно Клер вважає інакше. Дівчина запропонувала випити чаю в приватній обстановці. (Невже обстановка не приватна, коли в маєтку Рейнольдс майже нікого не має?) По дорозі у вітальню я встигала помітити велику кількість коштовних речей. Напевно містер Барнерсом з радістю погодився б продати маєток, з усіма його цінними речами.

Маєток в цілому побудований з каменя та дерева, і за архітектурним стилем його можна віднести до американського ренесансу. Велика кількість меблів відповідного відтінку, наявність шпалер. Певний баланс колон античності, та візерунків виконаних у суворому геометричному поєднанні нагадують в дечому орнамент саду. В кімнатах відчувається простір, зручність та практичність.

Архітектурний стиль вітальні відрізняється від решти кімнат. Жодних шпалер, усюди в меблях домінує червоний колір, на стінах також картини в орнаменті червоного. Є певна кількість колон та інших класичних елементів. Сама кімната нагадує чимось тронну залу знатної родини, величність і розкіш. Велика кількість цінностей, як атрибут влади.

Я незручно почуваюсь разом з Клер в цій кімнаті. Дівчина запропонувала мені сісти на канапу. Вона ж зайняла зручне величезне крісло. Між нами знаходиться невеличкий столик темно коричневий, з червонуватим відтінком. Оскільки чай готувався і Клер покинула вітальню з деяким вибаченням (їй неодмінно необхідно проконтролювати процес приготування чаю), я залишилась сама у вітальні. Мій погляд метався з одного предмета на інший, доки не зайшла Саманта. Жінка вирішила скласти компанію сирітці Меган. Розпитувати про моє життя служниця не стала. Навпаки її зацікавив той факт, що я також сирітка. Виявляється батьки Кейт померли коли дівчині виповнилось 14 років, нещасний випадок. Більших деталей я не почула. Велика втрата, вихованням неповнолітньої зайнялись інші родичі, контроль яких на саму дівчину недостатній. Клер завжди відрізнялась незалежним характером. Вона мала те, що хотіла і рідко приставала на вмовляння люблячих батьків. Бабуся дівчини померла невдовзі, після смерті батьків Кейт. Здається лише старенька могла контролювати нестримний характер дівчини. Зараз офіційний опікун могутньої відьми Джаред. Він з’являється декілька разів на місяць в маєтку, не більше. Опікуну дали зрозуміти власну непотрібність та небажаність постійної присутності. Насправді Саманта хотіла ще щось сказати мені, та не встигла з’явилась Клер, і дала знак про те, що чай готовий.

За мить на столі з’явився невеличкий чайник з фарфору. Синій орнамент на японській мові виблискував щойно предмету хтось торкався. Розібрати символи я не змогла, цією мовою не володію. Дві невеличкі чашки, цукорниця, срібляні ложечки, декілька серветок. Всі складові чаювання швиденько заповнили стіл. Доповненням стали шоколадні цукерки з кав’ярні та усілякі солодощі. Напевно виготовлені по спеціальному рецепту для особливої персони на ім’я Клер. Необхідно буде скуштувати вишукані десерти.

Поки я очікувала на момент, коли чай охолоне. Клер же спокійнісінько поклала цукор у власну чашку, вона також вирішила почекати.

Обстановку в кімнаті важко розібрати, потужна енергія від господині маєтку постійно пульсувала нестримним потоком, і не давала змого відчути настрій Кейт. Дівчина ж опустила руки на свою темно синю сукню з тонкого шовку. Вона обережно поправила волосся і ніби ненароком запитала: тобі подобається Нейт?

Я ледь не втратила дар мови. Що за запитання?

Звісно спокійно відповісти, я не можу. Я відразу розхвилювалась.

— Я його навіть не знаю.

— А я добре знаю. Я виросла з ним. Нейтан кохання мого життя. Я ладна зробити все для нього. Без нього моє існування марне.

Чи можна відповісти на таку заяву?

— Запевняю тебе, він мені байдужий. (Сподіваюсь, така відповідь задовольнить Кейт, мені не потрібен її хлопець).

— Знаєш, ми з Нейтом найкращі друзі. Після смерті моїх батьків і бабусі, він став найдорожчою людиною для мене. Кожного дня я проводжу поряд з ним якомога більше часу. Пінс доволі примітивне містечко і розваг тут майже не має. Найбільше задоволення доставляє мені відвідати кав’ярню, побачити метушню Лорейн, скуштувати смачні страви і в черговий раз відчути власну силу. Страх — потужна річ, і нехай кожний в місті знає, що злити Клер погана ідея.

Невже я чую погрозу від потужної відьми. Вона говорить таким чином, ніби звичайна бесіда, та значення слів зовсім протилежне.

— Я відчуваю твою силу, — що я можу сказати коли відповідати не має сенсу.

— Отож, минулого разу я побачила біля Нейта тебе.

— Вибач, але це випадковість.

— Звичайно і слова Нейта випадковість?

— Що саме він тобі сказав?

(Невже хлопець розкрив мій справжній напрям магії, те, що я — світла відьма?)

— Ти йому подобаєшся, навіть дуже сильно подобаєшся.

(Так, я помітила, Нейт ніби витріщається на мене. Особливо останнього разу. Та все одно звучить як маячня він не знає мене справжню, я не можу йому подобатись після однієї чи двох зустрічей. Таке неможливо, симпатія по відношенню до мене однозначно повна нісенітниця. Мабуть, хлопець вирішив змусити свою подружку ревнувати.)

— Нічого подібного, — заперечила я.

— Справді? — здивовано перепитала вона.

Клер взяла в праву руку чашку з чаєм. За короткий проміжок часу він встиг охолонути. Обстановка в кімнаті не налаштовувала на приємне споживання солодощів і дружню бесіду. Зробивши декілька ковтків, Кейт поставила чашку на стіл і подивилась на мене. Погляд її чомусь пом’якшився і на обличчі з’явилась легка посмішка.

— Ці хлопці змушують нас ревнувати, вони такі непостійні, — продовжувала вона.

Я ж нічого не говорила, лише мовчки слідкувала за нею. Цікаво, що коїться в її голові. Жестом Клер вказала мені на стіл, мовляв пригощайся. Таке запрошення навряд чи комусь сподобається. Я з обережністю взяла чашку з чаєм. Аромат чаю приголомшений. Насичений, солодкий і трішечки терпкий. Чашка з чаєм приємно зігрівала мою долоню та давала надію. Якщо Клер і досі гостинна значить можна сподіватись на нормальні взаємини з нею. Дівчина взяла шоколадну цукерку і з задоволенням поклала собі до рота. На відміну від неї, мій апетит кудись зник. Страх заполонив усе єство, неприємні відчуття стиснули шлунок. Я зробила невпевнений ковток чаю. Смак якийсь незвичний, схожий на трав’яний настій. Доволі міцний, як на мене. Від хвилювання стало важко ковтати, у роті пересохло, тому я зробила ще декілька поспішних ковтків. Чашка з моїм чаєм знову опинилась на столі. Смак такого напою навряд чи стане до вподоби. Якийсь все-таки незвичний присмак зберігається.

Кейт весь час за мною спостерігала, вона припинила їсти цукерки із величезним нетерпінням на щось очікувала. Я відчувала її впевненість, силу яку випромінює магія всередині неї. Така велична і непокірна. Зараз Клер заспокоїлась і здавалась задоволеною.

Я думала про всю цю безглузду ситуацію з Нейтаном. Невже можна подумати про мене щось погане. Я в жодному разі не мала ніякого наміру відбивати чужого хлопця. Я вирішила, що необхідно пояснити усе Клер, заспокоїти ревнощі. Мовляв я тут ненадовго і лише в родинних справах.

Таке рішення здавалось найбільш оптимальним варіантом в даній ситуації.

Я вже збиралась виправдовуватись, як не змогла. Відчула легке запаморочення. Через декілька секунд воно минулось. І чудове обличчя Клер знову було переді мною. Все через хвилювання, вирішила тоді я. Напевно стрес, викликаний страхом розгнівати Клер. Страх же виявився ні при чому. Через декілька хвилин я відчула знову запаморочення. Більш потужне і тривале ніж попереднє. Я підставила руку під чоло, адже не хотіла втратити свідомість посеред вітальні. Декілька секунд я знаходилась в такому положенні згорблена, підтримуючи власне обличчя.

Обличчя Кейт не було видно. Розрізнити хоча б якусь деталь кімнати стало неможливо. Все стало настільки нечітким, ніби я провалювалась у невідомість.

Кейт задоволено сиділа на власному місці. Чомусь моє погане самопочуття не викликало жодного остраху в неї.

Сили покидали мене. Я хотіла попросити допомоги та не могла. Лише звуки вітальні зберігали слабкий зв'язок з реальністю.

— Рослина дзвіночок «Джміль» дуже проста у використанні. В невеличкій кількості квітки здатні викликати запаморочення. Відвар же здатний призвести до смерті. Звичайно, якщо правильно взяти концентрацію дзвіночка і зварити насичений розчин. Нейтан лише мій, і нікому не дістанеться.

Здається такі останні слова я почула перед тим як впасти і поринути в небуття.

Глава 6. Втеча

Коли я покидала свою домівку заради пошуку реліквії, то відразу відчула щось не дуже добре. Можливо злість затьмарювала всі мої сили, та все ж щось не давало спокою. Пінс непогане містечко, тихе, навіть спокійне. Для мене ж він виявився осередком небезпеки. Містер Барнерсом постійно намагався придбати маєток, а значить пошук реліквії не раз знаходився під загрозою. Банда вирішила підживитись здобиччю з маєтку. Хлопці влаштували мені веселу ніч з привидами. Нарешті чергова перешкода в пошуку реліквії — моє життя згасало з кожним ковтком чаю, приготованим Кейт.

Важко розібратись в сутності магії. Зазвичай закляття можуть не спрацювати за декількох умов. Слабкість магії відьмака, недостатній контроль емоцій, вплив сторонніх чинників. З зіллями річ зовсім інша. Неправильний компонент впливає на все чаклунське вариво, повністю змінюючи властивості речовини. Зілля зазвичай діють без усіляких промахів, звичайно ж за умови правильності приготування. Інколи магія не діє по жодному з відомих правил, і може призвести до неочікуваних наслідків. Я не знаю, яке правило чи закон порушений в моєму випадку. Чому я не померла від величезної концентрації квітів дзвіночку? Я не пам’ятаю, що відбувалось зі мною після втрати свідомості. Знаю, одне прокинулась я в кімнаті для гостей. На величезній канапі, поряд знаходилось ліжко. На жаль, я не надто удостоїлась честі лежати на ліжкові. Мої руки схрещені на грудях, а поряд лежав невеличкий примірник. Не відразу можна зрозуміти, що це за книга. Потім все-таки я розібрала Біблія. Новий Завіт. Мабуть Саманта принесла в кімнату для гостей, більше ніхто не міг це зробити. В кімнаті майже нічого не видно. Зір після зілля частково відновився, частково залишився слабким. Єдиним джерелом світла в гостьовій кімнаті залишалась запалена свічка на невеличкому кованому столі. Поряд від свічки знаходились чотки з невеличким хрестиком. Завдяки малесенькому джерелу світла я змогла роздивитись силуети. Кімната в якій я зараз знаходжусь також розкішна, як і решта маєтку. Численні килими, невеличка арка, м’які простирадла, пухові покривала, вази прикрашають приміщення. Світло свічки дозволило вивчити загальний інтер’єр кімнати. Стеля виготовлена з орнаментом греко-римського стилю. Стіни в основному однотонні з величезним килимом. Невеличкий туалетний столик з дзеркалом привернув мою увагу. Цікаво можливо я привид і не матиму віддзеркалення.

У дзеркалі на мене очікувала неприємна картина: бліде обличчя дівчини, сповнене страху. Очі трішки потускнівші. (Зір відновлювався вже краще.) Волосся недбало зібране чиїмось руками. Невже, Саманта вирішила попіклуватись над моїм тілом? Я відвернула погляд від люстерка, і підвелась на ноги. Легке запаморочення супроводжувало мене, та я була впевнена такий прояв лише певний побічний ефект пробудження. Навпроти канапи знаходились величезні дерев’яні двері. Арка прикрашала вхід до кімнати. Я вирішила підійти і спробувати відчинити їх. Легенький поштовх дозволив з легкістю створити вихід. Я попрямувала з дивним відчуттям страху, нерозуміння і певної байдужості. Зілля дивним чином подіяло на моє самопочуття. Ніби я серед живих, але на 100 % не почуваюсь живою. Страх як прояв емоцій, присутній десь на задньому плані. Прямуючи до омріяного виходу з маєтку, мене не покидали різні думки. Зараз маєток видається ще більш порожнім, ніж до появи такої бажаної гості. Саманта кудись зникла, залишивши запалену свічку і чотки. Клер мабуть попрямувала на зустріч з Нейтом в кав’ярню. Цікаво, як вона проводить час, без жодної думки про мене. Адже останні почуті від неї слова були сповнені жорстокості. Жодна людина не повинна помирати через такі дрібниці. Я не відбивала в неї хлопця і взагалі нічого жахливого не зробила. Можливо, саме зараз в цю хвилину, Лорейн пригощає свою найдорожчу клієнтку новою вишуканою стравою. Нейт неохоче перебуває в компанії своєї подруги і навіть не підозрює, яку загрозу накликав на моє життя, власними припущеннями щодо дурнуватої симпатії. Єдине, що було важливо забратись геть, покинути небезпечне місце. Цікаво скільки часу, потрібно Кейт аби повернутись в маєток і помітити зникнення «мертвої» відьми, позбавленої життя простим зіллям? Спрогнозувати бодай щось я не могла. Власні почуття не кращий підкажчик за даних обставин. Я неодноразово ігнорувала інтуїцію, і примітивні емоції такі, як страх. Без особливого настороження піти в маєток, сповнений темної магії. За умови, що сама гостя володарка білої магії і причина сварки між ідеальною парою. Невже, я на стільки дурна? Звинувачення у власний адрес нічого не вирішать. Я ледь не померла, а можливо і померла. Тепер блукаю по маєтку Рейнольдс в пошуку порятунку.

Час явно не на моєму боці, необхідно діяти і швидко. Від наступного рішення буде залежати моє життя. Покидаючи маєток, я з постійним острахом оглядалась назад. Велична будівля, сповнена потужної енергетики в черговий раз підтвердила свою небезпечність — вбита відьма, або отруєна — ось доказ влади цієї родини.

Моторошно усвідомлювати на скільки химерними видаються насадження саду. Всі дерева і їх візерунок викликають напад жаху. Я вийшла через відчинені ворота і кинула останній погляд на маєток, дивним чином очікуючи на погоню. За мною нікого не було, жодної живої істоти. Мабуть ніхто не міг подумати куди може подітись мертва дівчина?

Я розмірковувала так швидко, як змогла, відійшовши від маєтку. Для початку необхідно сховатись подалі від дороги. Повертатись у власний маєток небезпечно. Хтозна, Клер вирішить навідатись туди і довершити розпочату справу. Навряд чи привиди допоможуть в здоланні потужної темної відьми. Так, вони добряче допомогли з захистом від нападу банди, але здолати Кейт їм не під силу. Отож, повернення до маєтку знаходиться під явною забороною. Можна сміливо забути про пошук реліквії. Невже про нього може іти якась мова, коли життю загрожує величезна небезпека. На цьому інциденту необхідно попрощатись з Пінсом назавжди. На жаль попрощатись простіше сказати, ніж зробити.

В мене не має ні грошей, ні телефону нічого аби добратись до власної домівки. В екстремальних ситуаціях відьми часто використовують закляття для телепортації. Надто потужне закляття і рідко кому вдається. Лише у фільмах і серіалах з чаклунською темою, переміщення займає декілька секунд і його виконує будь-хто, з низьким чи високим рівнем магії.

Насправді все на багато складніше. Я навіть близько не знаходжусь на тому рівні магії, щоб створити подібне закляття. Крокуючи стежкою, я намагаюся зосередитись на власному маєтку. Там знаходяться мої документи, гроші і мобільний телефон. Невеличке закляття допоможе повернути необхідні речі та викликати таксі. На жаль в такому непоганому на перший погляд плані, є доволі вагомий мінус. В маєтку магія не дія. Жодне пошукове закляття реліквії не спрацювало, шанси повернути власні речі стають мізерними. Я вирішила спробувати закляття і марно. Доведеться повернутись в маєток. Дуже ризиковано, та іншого виходу я не маю. Можливо вдасться сконцентруватись і начаклувати захисне закляття.

Чимдуж крокуючи стежиною, я хотіла одного — забути минулі години власного життя. Натомість намагалась, пояснити що зі мною сталось, яким чином я вижила. Померла чи просто втратила свідомість? Хоча явно не просте запаморочення. Я не знаю, що відчувають люди відразу після смерті. Яким чином розуміють, що вже не належать до цього світу. Такі думки почали лякати мене. Сльози покотились з очей. Я відчула себе розгубленою і слабкою. Пінс не такий привітний, яким здавався на перший погляд. Не просто тихе провінційне містечко. Здається, на кожному кроці чатує небезпека.

Минаючи чергову вулицю, я розуміла всю потенційність небезпеки. Надію давав невеличкий факт, вулиці не були порожніми. Можливо я зустрінусь з Клер. І вона не зрадіє моїй появі, та все ж безглуздо чаклувати у всіх на виду. Це заборонено правилами. Мешканці містечка можуть підозрювати що завгодно і боятись кого завгодно та не знати правду. В жодному разі правда не повинна розкритись. Повертаючись до маєтку, я намагалась вибирати більш населенні вулиці і при цьому уникати центральних, а особливо кав’ярню. Клер не має напасти при свідках. Ось чому вона заманила мене до себе додому. Це її територія, там дівчина чаклує без усіляких обмежень і заборон.

Не знаю скільки часу, я добиралась до маєтку. Я намагалась не думати про час, і родину. Родина викликає в мене напад сліз. Вони ж могли втрати свою Меган. Саме заради них я маю повернутись і якомога скоріше.

До маєтку залишилось декілька кроків, і чиясь темна фігура вже чатувала в дверях. Темна фігура не викликала жодного страху і не пов’язана з магією — Тед Барнерсом з нетерпінням очікує на мою появу.

— Меган, доброго дня. Тебе довго не було?

— Вітаю, Тед, — вичавити з себе привітальні слова виявилось дуже складно. Тед Барнерсом остання людина, яку хотілось бачити. Чоловік вдягнутий елегантно і в руках тримає стос паперів. Він пропонує невеличку розмову. Тільки розмови з ним не вистачало для повного щастя? Я маю швиденько забратись з містечка, а не вести світські бесіди разом з ріелтером. Тед помітив мій настрій, невдоволеність, розгубленість, поспіх. Він пообіцяв не займати багато часу. Я здаюсь, адже в мою голову приходить чергова ідея. В містечко Пінс привіз мене саме Тед Барнерсом. Можливо, він тепер і відвезе в аеропорт. Доведеться спершу вислухати його, а потім звернутись з проханням.

Розмова з Тедом займає декілька хвилин. Він пропонує дуже вигідні умови продажі маєтку. Нарешті з’явився достойний покупець, що здатен в повній мірі оцінити вартість старовинної будівлі. Звичайно така обізнаність відобразиться насамперед в матеріальному плані. Вислухавши умови чоловіка, я приводжу незламний аргумент. Я неповнолітня особа, що не може розпоряджатись власним майном. Опікуни не дозволять продати родинний маєток. До того ж справи, з якими я приїхала у Пінс вирішені. Ось, що сказала я містеру Барнерсому. Звичайно, він не полишив надії. Адже у моїх слова зроблено невеличкий натяк на вік. З 18 років я буду розпоряджатися власним майном, тому варто трішки зачекати. Ріелтор люб’язно погодився викликати таксі до маєтку. Він навіть сам оплатив рахунок. На жаль чоловік не зміг супроводжувати мене, якісь нагальні справи. Цікаво які, в маленькому Пінсі власний ритм життя незрозумілий всім і кожному.

Вклавши якомога більше ввічливості в подяку за клопоти (виклик таксі), я попрямувала геть і зачинила за собою двері. Теда здивував мій багаж, точніше його повна відсутність. Мобільний телефон, гаманець, документи легко помістились в маленьку літню сумочку.

Таксі очікувало ззовні. Водій привітно посміхнувся своїй майбутній пасажирці, а містеру Барнерсому послав дружній кивок. Здається ці двоє дуже давно знайомі. Не дивно Пінс видається таким привітним. Я з поспіхом залізла в таксі, навіть як слід не попрощавшись зі своїм новим «другом».

— Скоріше в аеропорт, — майже благально прозвучало.

Водій здивовано поглянув на заднє сидіння: звідки такий поспіх в молодому віці.

— Терміново, необхідно дістатись додому. Якщо потрібно більше заплатити, то це не проблема.

Чоловік з занепокоєнням поглянув на мене. Цікаво, яке враження створила я на нього. Розширені очі, нервовий погляд, страх захлиснув все тіло. Маєток надав невеличкий спокій, такому нестійкому психічному стану, в якому я перебувала на даний момент. Тепер же я почувалась легкою мішенню для Клер. Навіть, коли добиралась до маєтку, страх не настільки заполонив моє тіло. Мабуть, присутність мешканців Пінсу трішки підбадьорювала. Водій же навпаки видавався занадто меланхолічним і байдужим. Йому років 50, в нього кучеряве сиве волосся. Трохи старомодний стиль в одязі, дуже простий і практичний. Непоспішність дій і низька швидкість доводили мою психіку до стану натягнутої струни. Зараз дорога кожна секунда, втеча повинна здійснюватись швидко, а не повільно. Я і так витратила купу часу на розмову з містером Барнерсомом. Слова про гроші здається обурили чоловіка. Він нахмурився і підвів брови, здавалось ніби от-от мене виставлять посеред дороги за недостатню ввічливість.

— Ти ж сирітка, Меган? — суворо запитав чолов’яга.

— Так, можна скоріше, — благально повторила я, намагаючись повторити своє попереднє прохання. Тільки-но я хотіла назвати гроші, як водій зрозумів важливість усієї поспішності поїздки. Вигляд пасажирки на задньому сидінні говорив про якісь не дуже приємні обставини.

Чоловік нахмурився в черговий раз, і нарешті додав швидкості.

— Не хвилюйся, сиріток не даємо образити. Не потрібно жодних грошей.

Можливо, конкретно ви ні, а от Кейт охоче образить, — подумала я.

Всю дорогу до аеропорту мене не покидали похмурі думки. Перед очима так і залишився образ Клер, що сидить у своєму кріслі. ЇЇ останні слова і неймовірна байдужість до отруєння майже незнайомої дівчини. Думками, я не намагалась повертатись в маєток Рейнольдс. Отруєння зіллям дзвіночок необхідно залишити і розпитати вдома всю можливу інформацію. Необхідно знати чи померла я чи просто втратила свідомість? Яким чином можна вижити після такого зілля? Ці запитання необхідно залишити на потім. Зараз мої думки поринали до покинутого маєтку. Я почувалась в повній безпеці, коли знаходилась там. Не знаю чому, та потенційна присутність родичів надавала не аби яку крихту впевненості. Кейт мабуть користується родинним впливом маєтку, там зберігається потужний зв'язок з магією предків.

Нехай мій маєток не настільки розкішний як Рейнольдс, принаймні він просякнутий світлою магією. Думки про магію навели мене на одне важливе відкриття. Яким чином маєток зберігав свою неушкодженість від банди і інших охочих підживитись всі ті роки, поки він залишався пустим. Відповідь прийшла сама по собі. Невеличку допомогу зробив містер Барнерсом. Здається чоловік міг просто зайти в маєток і почекати там, в нього вистачило б хисту відчинити примітивні двері. Вся справа полягає втому, що родинна магія захищає маєток. Принаймні захищала, до поки я не з’явилась зі своїм дурнуватим пошуком реліквії. Задля чистоти і прозорості пошуку, я не можу використовувати магію всередині будівлі таким чином, мій новий дім, ніби зняли зі сигналізації. Це пояснює вторгнення банди. Завдяки мені у них нарешті з’явився шанс розжитись неповторним майном. Дарма, що я недолуга і викликала привидів. Вони нагадали, що порушувати спокій маєтку не варто.

Подібне відкриття нагадало, що моя родина не така безпорадна, як я сама. Сумно зізнаватись самій собі, та хіба я не слабачка. Не змогла дати жодному своєму кривднику достойної відпори. Думки знову псували настрій.

Нарешті водій відвіз мене до аеропорту. Чоловік наприкінці нічого не сказав. Він просто послав прощального кивка у мій бік. Я ж навпаки поквапилась сісти на будь-який літак, що забрав би подалі від цього містечка. Напевно, тим на кого роблять замах трішки щастить. Особливо в такий день. Залишитись живою, безкоштовно дібратись до аеропорту і потрапити саме на той літак, що доставить додому. Мабуть, такі дрібнички невеличка компенсація за пережите сьогодні.

Ось, після завершення реєстрації, настає моя черга зайти в літак. Крісло в ньому не викликає приємних емоцій. З усією тяжкістю на душі, я займаю власне місце. Добре, хоча б біля мене не виявилось ніякого балакучого пасажира. Аманда розповідала численні історії своїх подружок, які неодноразово невдало подорожували в літаках. У них частенько були неприємні сусіди. Чоловік з різким запахом цигарок, бабій, що постійно намагається забити баки усілякими байками, старенька, яка скаржиться на власного кота, або багатий сноб зі зверхніми манерами. В таких ситуаціях моя сестричка могла дозволити собі використати різні закляття, інколи магія все ж стає в нагоді.

Вдячна за відсутність надокучливих сусідів, я намагалась заспокоїтись і пригадати різні смішні дрібнички дитинства.

В мої плани не входив сон. Не відомо, коли я відключилась. Темрява огорнула все навколо, чиїсь голоси пронизали свідомість. Порожнеча підкрадалась до кожної клітини тіла. Темрява почала тиснути, голоси вже перестали бути чіткими і нагадували якісь дивні звуки. Страх паралізував тіло, і я не могла прокинутись, кошмар виявився напрочуд реальним.

Прокинулась я незадовго до приземлення літака. Сон виснажив моє тіло. Важко усвідомити, яку відстань доводиться подолати за короткий час, коли життю загрожує небезпека. Тепер я побачу дім, з яким нещодавно попрощалась. Сподіваюсь привітний Пінс залишиться у минулому.

Глава 7. Домівка

Дім милий дім, виглядає таким як завжди. Фруктовий сад, з різними сортами плодових дерев. Невеличка альтанка, поряд гойдалка для Дон, зроблена моїм батьком і Стівеном. Дім зараз видається порожнім. Сподіваюсь, хоча б мама вдома. Нехай наше прощання видалось не надто дружнім, та все ж ми одна родина. Мої емоції можна зрозуміти, небажання покидати власний дім. Першочергово необхідно розповісти про, те що сталося в Пінсі. З’ясувати стосунки одна з одною ми зможемо потім.

Я постукала в двері, не зважаючи на те, що знаю де знаходиться ключ. (Він завжди під горщиком квітів). Я просто сподівалась на наявність когось в домі.

Двері відчинили. Цікаво чому я не відчула жодної присутності у будинку. Мабуть наслідки зілля, які неадекватно діють на мою свідомість. Я сподівалась побачити маму. Адже за майже 2 місячну відсутність дуже сумувала за усіма, а особлива за нею. Наша остання розмова видалась колючою, і мала шанс залишитись назавжди такою. На жаль зустрічати неочікуваного відвідувача вийшла Аманда, в розкішній темно-зеленій сукні. Мабуть вона зі Стівеном збирається на вечерю в їх улюблений Un jardin secret. Назва цього закладу походить від дитячої книги The Secret Garden Ф. Х. Бернета. Вони часто влаштовують один одному романтичні вечори саме в цьому закладі. Їм подобаються страви, вишукана атмосфера, неймовірно чарівна музика. До речі ресторан розрахований на відвідувачів з дітьми. Там є чудовий сад, що звичайно не точнісінька копія саду із книги, але певна схожість є. Отож, вбрана в нову сукню Аманда здивовано дивиться на мене, ніби очікує побачити когось іншого. Можна зробити припущення, що вона очікує на Стівена.

— Сестричка, невже ти провалила пошук чи вирішила швидше впоратись ніж ми очікували?

— Взагалі перше, — байдуже відповідаю я.

Аманда відкриває ширше двері та скептично оцінює багаж, в моїй руці.

Дещо про мою сестру. Ми з Амандою в дитинстві часто сперечалися. Вона була старша, а значить в магічному плані краще обізнана, ніж молодша сестричка. Причина наших сварок не лише магія, а й боротьба за першість, визнання батьків. Аманда завжди хотіла бути краще, і випереджати на крок попереду будь-якого суперника, включно з власною сестрою. В неї доволі жорсткий характер. Тобто багато рис в неї від батька м’якість, ніжність, вразливість. Дуже багато рис від мами: стійкість, завзятість, наполегливість, і здається ці риси беруть гору над іншими. Лише Стівен і Дон частіше від усіх бачать Аманду з батькових рис характеру. Хоча, Стівен знає і приймає свою дружину з усіма недоліками.

Ще одна риса, за яку мабуть важко витерпіти мою сестричку, її гострий язичок. Більшість речей, які траплялись зі мною у дитинстві, вона критикувала, мовляв так реагують лише слабаки. Свій пошук реліквії, вона спокійнісінько сприйняла. І неодноразово виказувала своє невдоволення на мою реакцію, щодо власного пошуку. Аманда ж знала на скільки умови її пошуку кращі за мої, і все одно не втрималась від коментарію.

Сестричка зачинила двері, сіла на канапу. Вона встигла окликнути маму, і з нетерпінням очікувала її появи, як і я.

Мама виглядала приголомшливо гарною. Високі підбори, червона атласна сукня, підібране волосся і легкий макіяж. Все дуже пасувало їй. У свої 40 з гаком років вона виглядає занадто вже гарною. Ми з Амандою зовнішню не дуже схожі на маму. Тобто є певні риси, такі як овал обличчя Аманди, мій лоб, та підборіддя. На жаль здається все. Наша з сестрою зовнішність багато в чому нагадує батька. Він також має темно сірі очі, чорняве волосся. В Аманди воно більш темніше, ніж моє. Очі в неї більш виразніші, тонка лінія губ і невеличкий ніс. Для всіх у школі, вона завжди була красунею № 1. Купа прихильників щодня оббивала поріг нашого будинку, намагаючись запросити цю міс гордість на побачення. Про мене теж говорять, ніби я досить гарненька, тільки от моє вилиці не надто вже до вподоби. Вони у мене не надто виразні. Проте очі за формою точна копія батькових. Я ж також маю темне волосся, середньої довжини. Мама рідко дозволяла нам носити коротке волосся. Можливо тільки у дитинстві. Вона завжди бажала створити такий собі міфічний образ відьми з довгим волоссям.

Отож мама, зараз сповнена чарівності і шарму. В неї довге біляве волосся, натурального кольору. І головна особливість за допомогою якої їй вдалось причарувати батька — зелені очі. Спускаючись до нас, вона здивовано глянула у мій бік. Ніхто ж не очікував на моє повернення.

Мама підійшла і з радістю та полегшенням обійняла мене. Від неї віяв легкий аромат парфумів нотки цитрусів, кориці, бергамоту. Напевно похід в ресторан, заплановано більше, ніж на дві персони. Радість від мого повернення осяяла обличчя мами. Це додало їй ще більшої привабливості.

Аманда, продовжувала посміхатись, від неї можна очікувати буд-якої несподіванки.

— Не хочу порушувати ідилію, та дехто не знайшов реліквії.

Вона сказала про реліквію ніби найважливішу річ у світі. В дверях почувся стукіт, я відчула знайому енергетику. Тато і Стівен якраз вчасно з’явилась на порозі. Обидва одягнуті в нові чорні смокінги, та з вишуканими букетами червоних для мами, і темно рожевих для Аманди, троянд. Спочатку чоловіки не помічали мене. Обидва з захопленням дивились на власних дружин. Я ж стояла поруч мами і вперше за багато років проживання під цим дахом відчула себе зайвою. Я сумувала весь час за домом. Стінами з таким знайомим кольором, просякнутими спогадами нашого з Амандою дитинства. Килимом, меблями, навіть маленьким дрібничкам, що нагадували б мені про домівку. Важко передати сум за батьками, сестрою, Дон і Стівеном. Навіть Дзвіночок, яка часто заважала варити усілякі зілля своїми пустощами, постійно була в моїх думках. Повернувшись додому, я помічаю своїх рідних таких радісних. Вони замість того щоб сумувати продовжували жити власним життям, ніби нічого не сталося. Ніби вони 2 місяці тому не випровадили мене у невідомий та далекий Пінс. Такі думки заполонили мою голову. Я не хотіла так думати, але чомусь думала.

Батько разом зі Стівеном підійшов і обійняв мене. Тато чомусь дуже радів, напевно подумав, що я знайшла реліквію. Стівен навпаки привітав.

— Не сподівався побачити тебе так скоро, ти впоралась із завданням дуже блискавично.

Аманда ж підійшла до чоловіка, і прошепотіла щось йому на вухо. Він одразу ж з розумінням глянув на мене.

— Чому твій пошук завершився невдачею? — перепитала мама.

Відповісти на запитання означає пригадати усі події, що сталися зі мною у Пінсі. Я намагалася скоротити розповідь. Передати основні події дуже чітко. Спочатку довелось згадати приїзд містера Барнерсома, його неймовірну зацікавленість в купівлі маєтку. Потім Лорейн і кав’ярню, кафе, міні-пекарню. Згадати ніч нападу банди, виклик привидів. Знайомство з Клер та Нейтаном, її безмежну закоханість у хлопця. Хотілось розповісти про пані Кемс, Саманту. Ці дві жінки зацікавлять будь-кого своїм життєвим шляхом. Довелось пропустити їхні історії, і якомога більше звернути увагу на особистість Клер. З моїх слів Клер здавалась усім неймовірною. Приваблива, струнка темношкіра дівчина мого віку. З довгим шовковистим волоссям. Зазвичай волосся розпушене і без жодної зачіски. Легкий макіяж підкреслює здоровий вигляд обличчя, без косметичних недоліків. Походить з давнього заможного відьомського роду. Сама мешкає у власному розкішному маєтку Рейнольдс. Усі родичі дівчини померли. Принаймні найближчі батьки і бабуся. В неї є опікун, і чоловік не надто контролює свою підопічну. Нейт прозвучав лише раз на початку розповіді. Його я намагалась оминути. Моїми очима Клер видалася дуже потужною і сильною відьмою з темним напрямком магії.

Аманада відразу засумнівалась у силі Клер, і щось почала шепотіти Стівену на вухо. Такий жест роздратував мене. Зараз моя родина вся у святковому одязі сидить у вітальні, спокійнісінько слухає неприємну історію моєї можливої смерті. Сестричка як завжди бере почуте під сумнів, і коментує усе разом зі Стівеном.

Я ж намагаючись зберігати байдужість, тому продовжую розповідати. Пропускаю першу зустріч у кафе, конфлікт із-за Нейта, переходжу відразу до чаювання в маєтку Рейнольдс. Необхідно передати побільше деталей. Незвичний аромат зілля із дзвіночка, його новий смак. Те як зілля почало діяти, спричиняючи невеличкі незручності і так до поступової втрати свідомості. Хвилювання заполонило моє тіло, кожний звук здавався тоді рятівним. Він ніби доводив, що я ще жива. Темрява почала проникати у підсвідомість. Світ водночас зник і разом з ним будь-яка надія на повернення.

Під час розповіді я намагалась спостерігати за рідними. Пригадати найстрашніші години власного життя дуже важкувато. Мама суворо стримувала будь-які емоції. Важко щось сказати про неї. Вона виглядала, як незнайомка, яку змусили послухати моторошну історію. Мій батько стримував гнів, і безпорадність. Він явно хотів захистити свою маленьку Меган від такого розвитку подій. Аманда ж нічого не говорила. І це вже хороший знак. Нарешті вона припинила шепотіти Стівену усілякі «важливі думки».

Натомість я недооцінювала її проникливість. З моїх слів можна подумати, ніби Клер напала на відьму, що володіє іншим напрямком магії. Ось основна причина такого вчинку. Аманді ж розбіжність у напрямках магії здалось замало.

— Скажи будь-ласка, чому ти так розлютила цю Кейт?

Мабуть за інших, умов я не відповідала сестрі. Як би ми були з нею віч-на-віч я все одно б приховала правду, ось тільки зараз на мене очікувально дивиться уся родина. Напевно, вони мають право знати усе.

— Кейт вважає, ніби я хочу відбити у неї хлопця.

— Сестричко, не очікувала такого від тебе!

Тільки таких зауважень мені не вистачало. Нічого подібного.

— Я нікого не відбивала. У Клер манія на рахунок Нейтана і все. Здається, про це знав увесь Пінс, окрім мене.

Обговорення історії не зайняло багато часу. Батько прийнявся опікувати мене, і вирішив що надалі такої небезпеки необхідно уникати. Мама ж навпаки оточила своєю турботою. Мабуть вирішила пом’якшити гострі кути між нами, створені після останньої зустрічі. Я залишилась у вітальні з татом, решта метушливо кудись поділась. Мама відпустила Стівена і Аманду в ресторан. Їх допомога в цей момент зайва. З одного боку таке рішення дуже потішило мене. Аманда не буде коментувати пошук реліквії. З іншого Стівен єдиний хто розуміється на темній магії. Клер використала зілля дзвіночок таким чином, що світлий напрямок магії навряд чи зможе застосувати. Розчарування від неможливості поговорити зі Стівеном заполонило мене, створивши пригнічений настрій. Хоча зізнаюсь настрій і так не супер. Аманда доклала до цього руку. Здавалось 4 роки назад, наші з нею стосунки змінились. Вона отримала те що так давно хотіла — першість. Закінчила школу з відзнакою, знайшла реліквію, одружилась з красенем у 18 років, народила чудову дочку, у магічному плані стала сильнішою. Ні, я не заздрю своїй сестрі. Як так можна. Навпаки я раділа за неї. Після тріумфу у її житті, наші суперечки майже зійшли на нівець. Вона перемогла у змаганні, що створила сама. Звичайно часом, коли в неї не надто добрий гумор, можна почути декілька уїдливих слів. Але це буває так рідко, що я майже забула про нестерпний характер сестрички. Чому вона завелась тепер, незрозуміло. Можливо побоялась, що в очах батьків, я трішечки виросту завдяки пошуку реліквії. Нехай розслабиться і перестане жалити своїми словами, адже я з тріском провалила пошук, повернулась майже без багажу і так дрібничка ледь не померла. Відчуття, ніби я повернулась у конфліктне минуле, знову зіпсувало настрій. Поки мій батько щось розповідав, історії родини, її зв'язок і прості закляття здатні захистити від нападу. Розумію його, таким чином намагається захистити мене. Поки на кухні чутно якийсь гуркіт. Я ж невдячна, відмовляюсь слухати будь-які поради і насолоджуюсь безпекою дому. За останні місяці, я нарешті вдома. Тато ніжно обіймає мене, продовжуючи розповідати усілякі історії, зміст яких не дуже зрозумілий: захисні закляття, родинний зв'язок.

Від такого неочікуваного уроку рятує мама, що виходить з підносом у руках.

На металевому підносі, стоїть сріблястий чайник, домашнє печиво, чай з м’яти та меліси. Побачивши піднос у її руках, я раптово замерла.

— Ні, дякую в жодному разі більше не буду пити чай.

Мама побачила мою реакцію, піднос опинився на невеличкому столику, і вона зникла десь на кухні, так непомітно, як і з’явилась. Натомість замість чаю мені запропонувала склянку молока. Гірше бути не може, тому я неохоче взялась за напій. Отруїти вдома, ж ніхто не збирається. Після декількох ковтків, почала відчуватись слабкість, біль у м’язах, неточність зору, запаморочення, все злилось в єдину купу. Дивно їсти чомусь не хотілось, хоча за цілісінький день я майже нічого путнього не їла. За звичайних обставин, я мабуть вмирала б з голоду, і не виходила з кухні. Але зараз інша ситуація адреналін поступово, покидав моє тіло, я починала розслаблюватись. Повертаючись, у темряву. Вона знову очікувала мене.

Мама додала снодійного, до молока. Спеціальний відвар, який інколи нам давали за неспокійного сну. Пригадую цей нудотно солодкий смак. Я ж відразу відчула його у молоці, але чомусь продовжила пити, можливо краще знову зануритись в темряву.

Наступного ранку, я відкрила очі у власній кімнаті. Приємне здивування від почутого муркотіння в ногах. Дзвіночок калачиком згорнулась внизу ліжка. Вона не надто часто навідувалась до мене у кімнату. ЇЇ улюбленицею стала Аманада. Потім все змінилось, сестричка одружилась і перестала мешкати в будинку. Тоді Дзвіночок обрала собі іншу улюбленицю. Звичайно нею стала не я, а Дон, що народилась через деякий час. Та все ж Дзвіночок звикла спати з Амандою, тому частенько вона засинала в моїй кімнаті.

Я полегшено зітхнула, зілля подіяло дуже добре. Жодних кошмарів, взагалі ніяких сновидінь. Нічого. Краще вже повна відсутність снів, ніж кошмари.

Я тихенько встала з ліжка, кішка не повинна прокинутись, нехай відпочиває. Попрямувала до ванної, сподіваючись що батьки сплять. Поки нікого не видно, я перевела себе до ладу. Мама завжди вчила бути гарною. В її розумінні слідкувати за собою. Вмиватись, чистити зуби, розчісувати волосся, доглядати нігті. Відьма має бути не лише сильною, а й здоровою. Гігієна на першому місті. Депресія не відмовка в догляді за собою. Впевнена, якби не подібне виховання там у Пінсі, я б перетворилась на міні-монстра, з нечесаним волоссям, брудним обличчям. Адже більшість часу, я дійсно перебувала у подавленому настрої.

Я відчинила двері ванної кімнати і швиденько виконала усі ранкові процедури: прийняла душ, розчесала волосся, вмилась, почистила зуби. Потім повернулась до кімнати Дзвіночка, як і не було. Мабуть вийшла через відчинені двері. Я ж поспішаючи до ванної кімнати, забула причинити двері повністю.

Необхідність вибирати одяг, трішки підвищила настрій. Я відчинила шафу, і побачила купу знайомих речей. Чомусь відразу пригадалась Клер. Вона одягнута дуже добре у сукні, коктейльного типу, наряди стилю вінтаж і кежуал. Мешканці Пінсу не дотягують до цієї розкішної дівчини.

Я вирішила одягнути тоненькі джинси. На вулиці не надто спекотно, тому можна дозволити собі таку дрібничку. І синю футболку, з ґудзиками.

Розчесала ще раз волосся та заплела собі невеличкий колосок. Аманада не любила коли я ходила з розпущеним волосся, так я здавалась їй більш привабливою. Сердити сестричку, яка чомусь повернулась до образу злюки не входило в мої плани. Я повинна дочекатись на неї та Стівена. Можливо, сьогодні вони приведуть з собою Дон. Я за нею сумувала. Вона така мила, на відміну від своєї мами, жодних гострих слівець. Сподіваюсь з часом, вона не набереться усіляких там коментарів від матусі. Зараз це наймиліше створіння у світі. Я постійно з нею граюсь. Показую прості закляття з білої магії. На жаль Дон не може їх виконувати. Вона успадкувала напрям магії, від батька і володіє темною магією. Думки про Дон ще більше піднімають мій настрій.

На протязі дня я те і роблю, що очікую на появу племінниці. Думки частково затьмарюється. Мама і тато не надто намагаються розпитувати про життя у Пінсі. Їм досить вчорашньої розповіді. Все ж я наважилась запитати про зілля з Дзвіночку у тата. Він поміркував, і відповів, що вперше чує про подібне застосування цієї рослини. Мовляв смертельне зілля із дзвіночка ніхто не варить. Маму запитувати також не має сенсу. Залишається Стівен. Лише він зможе прояснити бодай щось з цією рослиною.

Очікування не найгірша річ. Мені явно є чим зайнятись. Шкільні подруги закидали почтову скриньку усілякою купою запрошень. Такі прості речі. Ось чим подобається звичайна школа. В ній не має ніяких заклять, зіль і будь-яких магічних речей. Лише учні зі своїми буденними проблемами і купа домашнього завдання. Одне повідомлення зацікавило мене. Сходити по крамницям з Камілою — непогана ідея. Враховуючи 2 місячне перебування у майже повній ізоляції, думаю сходити в торговий центр навіть на користь. Придбати декілька суконь, поспілкуватись з дівчатами, відволіктись від проблем. Досить непогана ідея. Все ж я не забуваю про Стівена, його необхідно терміново побачити.

Я не хочу ні на кого тиснути, тож вирішую зателефонувати Аманді, поцікавитись чи з’являться вони сьогодні разом з Дон.

Аманда не надто задоволена моїм телефонним дзвінком. Сестричка чомусь не в гуморі. На щастя вона погоджується прийти і взяти з собою дочку.

Ввечері Аманда зі Стівеном ідуть в театр, квитки куплені, Дон залишається під наглядом дідуся та бабусі і своєї любої тітки Меган.

Аманда не зважаючи на аналогічним вчорашньому дню настрій, виглядає також чудово. Високі підбори, срібляста сукня з величезною трояндою з боку, і відповідні аксесуари. Стівен одягнутий в білу сорочку і чорні штани, також приголомшено гарний. Його темні очі так і сяють при вигляді дружини. Помітно, що сьогодні йому довелось витримати гостренький язичок Аманди, та це ніяк не відображається на почуттях до неї. Навпаки він радий, що має змогу поліпшити настрій коханій завдяки походу в театр. Дон також виглядає дуже гарно. Невеличка блакитна сукня, зі стрічкою у волоссі того ж кольору, і бантом на талії. Вона, немов маленька принцеса.

Дон відразу ж зраділа, побачивши мене. Я також. Вона так міцно обняла мене, що здається маленька дівчинка вже не така маленька.

— Я сумувала за тобою, — шепоче вона, і притискається ще сильніше.

— Я теж, — промовляю у відповідь.

Все ніби добре, та от Аманда поспішає у театр, і Стівен зникне разом з нею необхідно щось придумати. Я залишаю Дон на свого батька. Вони завжди легко знаходять спільну мову. Залишаться ліквідувати сестричку. Знаю, що мій вчинок не дуже гарний все одно, краще ніж нічого.

— Сестричка, ти дуже приваблива, та чи мені здається, чи ні твоя зачіска щось не дуже пасує до сукні, — мама здивовано витріщається на мене. — Сріблястий колір вже не надто модний, тобі необхідно освіжити хоча б зачіску.

Вираз обличчя Аманди показує на скільки мої слова стали образою. Я ж нічого такого не зробила, звернулась до неї у її власній манері.

Мама відразу почала заспокоювати дочку, аби уникнути спалаху гніву, і повела Аманду на гору для невеличкої корекції волосся.

Стівен невдоволено спостерігав за усім, поглянувши зайвий раз на годинник. Ясно одне хлопець зрозумів мій план.

— Меган від тебе такої підстави я не очікував, — він не образився, а навпаки з цікавістю очікував на моє виправдання.

— Знаю, такий вчинок не личить добрій відьмі. Та нам необхідно поговорити.

— Маєш не більше п’яти хвилин, доки Аманда не опанує себе.

— Думаю часу вистачить.

Ми прямуємо у сад, де знаходиться альтанка. Зручно вмостившись, я дивлюсь на Стівена. Темна енергетика хвилями проходить через його тіло. Він повинен розумітись на зіллях темної магії.

— Допоможи зрозуміти мені одну річ із дзвіночком.

— Що ти хочеш знати?

— Чи дійсно зілля зварене з нього може вбити відьму?

— Так, правильно зварене зілля дійсно вб’є відьму, але це дуже темна магія. І подібне закляття використовують для знищення ворогів. Важко виявити дзвіночок у зіллі вже через півгодини його екстракт перестає діяти, тому напій необхідно дати жертві одразу після залиття окропом. Бажано почекати декілька хвилин поки простинне рідина. За цей час напій встигне насититись отруйною речовиною дзвіночка. Якщо взяти дуже велику кількість цієї рослини і поєднати з деякими іншими травами, то можна отримати ще більш смертельний напій. На жаль мороки з ним більше, ніж з першим рецептом.

Мої очі закруглюються від здивування. Стівен так легко говорить про зілля рослини, що здатні забрати чиєсь життя. Важко уявити собі, як можна користуватись подібним. Але для темної магії, для таких відьмаків як Стівен здається звичайнісінька річ.

— Можливо через півгодини я і прокинулась, напевно дзвіночок став неактивним, — роблю подібне припущення. — Скажи я померла чи ні, або чому я вижила?

— Не знаю, важко відповісти, — знизує плечима Стівен.

— Повинно ж бути якесь пояснення чому я і досі тут?

Стівен хмуриться Аманда спустилась і почала його шукати, йому доведеться решту вечора провести в компанії розлюченої дружини.

— Скажу так, зілля використовується для знищення відьмаків з темним напрямком магії.

— Тобто, якби ти випив подібне зілля то відразу помер?

— Точно, — посміхнувся Стівен. — Без жодних альтернатив — вірна смерть.

Аманда невдоволено окликнула чоловіка, але той проігнорував її. Суперечки їм тепер не уникнути, нехай я винна, та маю більше дізнатись.

— Чому Клер обрала саме це зілля? — розмірковую я вголос.

— Можливо, подумала, що ти темна відьма.

— Чому? — я дивлюсь на Стівена, ніби він повинен мати відповіді на усі запитання, хоча насправді мій родич і так допоміг, видавши дуже цінну інформацію, не зважаючи на роздратованість свої дружини.

Аманда вже прямує до нас, і видно що зачіска кардинально зазнала змін. Мама таки постаралась на славу. Замість прямого розпущеного волосся, коса, зі сріблястими шпильками.

Останнє що встигаю запитати: я володію світлою магію, значить зілля не повинно на мене діяти?

— Можливо, ти просто втратила свідомість. Дзвіночок викликає запаморочення, пам’ятаєш?

Аманда кидає розлючений погляд у мій бік, і тягне Стівена до виходу. Я ледве стримуюсь аби не засміятись. Вперше за тривалий час така поведінка викликає в мене сміх. Зазвичай я хвилююсь за сестру, її настрій. В конфліктах з нею, я завжди намагалась відступити подалі, не нариватись на гнів, навіть стати на сторону Аманди. Дозволяла їй перемогти аби уникнути бучі всесвітнього масштабу. Сьогодні за багато років, я нарешті не ішла на ланцюгу поганого настрою сестри. Адже в мене з’явилась дуже поважна причина — з’ясувати подробиці мого псевдо-вбивства. За таких обставин все тьмяніє.

Я повертаюсь в будинок, і знаходжу компанію в персоні батька і Дон. Розмовляти з мамою неможливо. Вона нічого не сказала про витівку з зачіскою, але ж скаже. Надто добре знаю її. Конфлікт в родині для моєї матусі найгірше лихо, що може статися. Саме родина осередок будь-якої сили і стабільності. Підтримка родини варта найбільшого скарбу. (З цим важко не погодитись. Лекція про неправильність мої поведінки, нехай. Я знаю, мої слова варті результату).

Після сьогоднішньої розмови зі Стівеном я зрозуміла, що помилялась. Я не померла просто втратила свідомість, поки екстракт дзвіночку не зник із зілля. Клер прорахувалась щодо мого напрямку магії. Мабуть, Нейт не розповів своїй подрузі, а власні почуття могли обманути дівчину. Таке відкриття, ніби по-новому дало поглянути на світ. Я не померла. Кейт вчинила замах на життя, невдалий замах, та я ж не померла. Ось що головне. Усвідомлення цього, ніби зняло великоваговий вантаж з мого серця.

З величезним ентузіазмом я прийнялась розважати Дон. Ми з нею частенько створюємо усілякі паперові фігурки, починаючи квітами, закінчуючи пташками. Найбільше захоплення для малечі дивитись як паперові фігурки оживають. Можна оживити такі фігурки, або навіть перетворити на справжні. Звичайно ж перетворення на справжні об’єкти, досить високий рівень магії. Наприклад мій батько дуже потужний відьмак може з легкістю перетворити паперову пташку на справжню. Мені ж вдається перетворювати найпростіші фігурки — квіти. Аманда також створює пташок, в черговий раз демонструючи власну першість. Дон байдуже хто створює такі маленькі радощі, головне дія. Мабуть, радість від власного запаморочення, а не смерті, підштовхнула вчинити наступне. Спробувати перетворити паперових метеликів на справжніх. З одного боку дурниця. Попередні численні спроби перетворити маленькі фігурки тварин закінчувались повним провалом. Тим не менш необхідно спробувати.

Взявши в руку декілька паперових метеликів, я заплющила очі та прошепотіла закляття: хай те що паперове і безбарвне в цю мить яскравим стане, замайорить і в небо полетить.

На останніх словах я відчула, ніби імпульс пройшов по моїх долонях, щось тепле огорнуло руку. Я відкрила очі і не повірила. Дон з захопленням плескала в долоні, метелики ожили і дійсно почали літати. Кімнату заполонили різнокольорові створіння незвичної форми.

Глава 8. Школа

Мій шматочок літа проминув дуже швидко. Так завжди з канікулами, вони пролітають немов і не було ніякого вільного часу. Знову потрібно йти до школи. Моє літо було коротким не через брак часу на розваги або швидкоплинність часу. Зовсім ні. Моє літо пройшло у далекому Пінсі з його небезпеками. Решта літа пролетіла, немов якась мить. Залишок канікул я намагалась адаптуватись до нормального життя. Під цим я розуміла одне: забути про Пінс і все що з ним пов’язане. Не згадувати нікого пані Кемс, Лорейн, містера Барнерсома, Алекса та банду, Нейта і Клер, особливо Клер. Спочатку ця дівчина не полишала мене у спокою. Цілий тиждень вона з’являлась у моїх снах. Кожного разу я чую її слова про Нейта, що він найдорожча для неї людина у світі. Бачу гарне обличчя відьми, відчуваю потужну енергетику, що пульсує від неї. Спрагу і смак чаю. Повільну дію зілля, затьмарення зору, запаморочення і нарешті нічого. Темряву, що заполоняє все. Я не знаю, де знаходжусь, чи досі існую. Навколо нічого не видно непроглядна темрява, я не відчуваю своєї присутності. Мене немов не має взагалі. Усвідомлюючи це, я прокидаюсь. Кожного разу з відчуттям жаху, мене не має, значить я не існую. Така думка знищує будь-який зв'язок з реальністю. Я починаю задихатись, хапаю ковдру аби відчути щось на дотик, намагаюсь зачепитись за будь-який шматочок життя. Так продовжується цілий тиждень. Ніхто не дізнався про нічні жахи в моїй кімнаті. Я намагаюсь сховатись за днем. Допомагаю мамі у побуті, вчу нові закляття та рецепти зілля з татом, спілкуюсь з Камілою, Сарою, Ізабель. Граюсь з любою небогою і намагаюсь не дратувати Аманду. Все як завжди. Минає ще один тиждень і стає простіше. Я не бачу жодних снів. Тому що потай готую снодійне, яке в дитинстві інколи давала нам мама. Звичайно використовувати подібний напій дуже часто шкідливо. Байдуже. Краще нашкодити власному здоров’ю через снодійне, ніж знову повернутись в маєток Рейнольдс і бачити як Клер пригощає дуже смачним чаєм. Тиждень без снів, і наступний тиждень вже проходить краще. Снодійне більше не потрібне. Адже я знайшла інший спосіб загасити спогади. Кожен день це постійна праця. Дарма, що кажуть ніби доба складається з 24 годин. Я вважаю, що там більше годин. Тому спати можна трішечки менше. Навантажити себе роботою доволі цікава справа. Для початку можна вивчати додатково магічні закляття, так сказати поглибити знання. Ще один варіант гуляти з друзями проводити якомога більше часу, поза стінами власної кімнати. Влаштуватись на роботу, доглядати сусідського хлопчика на ім’я Мартін, який полюбляє коли до нього приводять погратись симпатичну дівчинку Дон. Здається нічого складного. Погоджуюсь свій вільний час я розписала щохвилинно, і залишила на сон якомога менше годин. Коли я доходжу до ліжка, то вирубаюсь миттєво. Мій мозок не хапається за жахіття пов’язані з Пінсом. Він намагається проаналізувати пережитий день. Витівки Мартіна, складні закляття, проблеми Каміли з хлопцем. Десь в такому сенсі. Проте дієво, такий скажений графік допомагає. Він дуже виснажливий, та я не скаржусь краще, ніж нічні жахи. До того ж ось-ось розпочнеться школа і доведеться трішки скорегувати власні справи. Приділити навчанню достатню кількість часу, звільнитись з роботи і навіть подовжити кількість сну. Шкільне життя зробить власну справу і зверну всю увагу на себе. Принаймні основну частину.

Однокласники мабуть з небажанням підуть до школи. Звичайно їм не хочеться знову вчити уроки. З іншого боку останній рік можна і потерпіти. Кожен навчальний рік розпочинається з розповіді про проведене літо. Так чинять більшість однолітків. Серед яких не виключення і мої знайомі. Наприклад, Рейчел з якою ми ходимо разом на англійську та математику, історію, завжди хизується відмінним канікулами. ЇЇ родина полюбляє подорожувати. Вони облетіли добрячу половину світу. З кожної подорожі Рейчел робить безліч фото, які неодмінно потрапляють до соціальних мереж. Купує величезну кількість одягу і весь навчальний рік з’являється у новому та ексклюзивному вбранні. Більшість учнів школи не може похизуватись закордонним одягом. Рейчел хороша дівчина. Не можу сказати про неї щось погане. Ми завжди можемо обговорити з нею уроки, допомогти одна одній з домашнім завданням. Ця дівчина навіть мила, спеціально купує усілякі дрібнички для тих з ким спілкується. Рейчел подобається усім, адже справляє дуже непогане перше враження. Моя мама наприклад, коли вперше зустрілась з нею, звернула увагу на її зовнішній вигляд. Довге біляве волосся взагалі підкупило матусю, Рейчел нагадала чимось юну копію моєї мами.

Цього року я дуже зраділа. побачивши Рейчел. Вона виглядала трішечки інакше. Пофарбоване волосся темно шоколадного відтінку, високі чоботи чорного кольору. Коротка червона спідниця, блуза чорного кольору, невеличкий шарф темно шоколадного кольору. На англійській Рейчел завжди сідає на першу парту. Цього разу вона була якась нервова, схвильована і сіла десь подалі. Всю перерву дівчина розповідала знайомим усілякі незвичні історії. Мовляв, це літо дійсно незабутнє у її житті. Мене вона взагалі здається перевела із ряду так собі знайомих у статус подруг. Адже запросила піти разом після школи в торгівельний центр. З нами повинні піти Ліса і Аніта. З цими дівчатами я не надто добре спілкуюсь, можна сміливо сказати взагалі не спілкуюсь. Ліса занадто вже тиха, а Аніта галаслива. Так здавалось до першої спільної прогулянки торгівельним центром. Та дівчата показали своє справжнє обличчя. Ліса доволі конфліктна особа, маленький поштовх або невдоволений погляд у бік зводять її буквально з розуму. В школі більшість часу вона ігнорує оточуючих. Поза стінами учбового закладу навпаки ніхто не впізнає тиху і меланхолічну Лісу. Аніта галасує, галасує до поки не набридне, а потім поводить себе, ніби ні в чому не бувало. Трохи дивні подумала я. Насправді не дивні. Хто я така щоб судити людей. Аманда дійсно швидко розкусила б цих осіб. Дівчата відгороджуються власно поведінкою від оточуючих та якщо на горизонті з’являється хтось дійсно вартий уваги, то вони перестають прикидатись.

Такий висновок вдалося зробити після двох годин поряд з подругами Рейчел. Сама ж Рейчел кудись зникла, і назначила зустріч у кафе. Вона повернулась не з порожніми руками. Ліса подумала, черговий пакунок, мабуть вдала покупка.

— Ні, — посміхалась Рейчел, — подарунок від мого хлопця, Мішеля. — Не знаю який я мала вигляд на той момент. Адже не розділяла загального ентузіазму компанії. Ліса та Аніта, перебиваючи одна одну почали розпитувати, хто він звідки, вродливий, скільки років, статус у соціальних мережах, стан гаманцю.

Рейчел з величезним захопленням відповідала на усі запитання. Я ж намагалась посміхатись, вдаючи величезну радість. Насправді, ж почуваюсь повною дурепою, бути в цій компанії мені не місце. Нарешті Рейчел наговорилась через півгодини безперервної розповіді. Дівчина дістала якісь пакунки з власної сумочки. Кожен пакунок загорнутий у паперовий пакет і перев’язаний різними стрічками. Пакунки призначались Лісі, Аніті та мені. Дівчата швидко накинулись на пакунки і розгорнули їх. Там виявились шарфи, кольором вони відповідали відтінку стрічок на пакунках, але менш яскраві. Я поступово обережно розгорнула пакунок. Можливо очікувала на щось інше, темно синій шарф без жодних візерунків. Дуже гарний і практичний водночас. Я подякувала Рейчел. Ліса та Аніта взагалі переповнені захвату одягнули новий аксесуар. Дарма, що шарфи не надто вже пасували до їх вбрання.

Закінчивши з подарунками, Рейчел почала розпитувати Лісу і Аніту. ЇЇ цікавила думка не лише про Мішеля. Вона знає, що подруги також мають бойфрендів. Активність Рейчел дивує з такою наполегливістю розпитувати. Невже знання чужого особистого життя вплине позитивно на власне?

Залишаю запитання відкритим для себе. Через півгодини обговорень протилежної статті черга дійшла д мене.

— Меган, ти була відсутня в місті, кудись подорожувала? — невинно запитала Рейчел.

Подібне запитання дуже складне. Потрібно щось вигадати більш правдоподібніше, ніж магічний пошук.

— Так, у Пінсі. Там знаходяться далекі родичі. Вони запросили погостювати.

Аніта активно гортала сторінки інтернет-магазину, ігноруючи всіх. Ліса ж навпаки дуже обурилась.

— Що ти там забула? — одне запитання краще за інше.

— Давала можливість рідним відпочити від моєї постійної присутності, — майже правда, родина доволі легко пережила мою тимчасову відсутність.

Рейчел розсміялась. Аніта також долучилась до подруги. Ліса менш напружено запитала ще: батьки вічно намагаються нав’язати безглузді правила, за якими самі відмовляються жити. Було щось цікаве в подорожі?

На мить я замислилась, що ж відповісти, Пінс не представляє собою якогось модного центру, особливих розваг там не має. Навряд чи одноліткам стане цікаво слухати якісь історії пов’язані з місцевими пересічними жителями чи кав’ярнею.

— Познайомилась з місцевою бандою.

Дівчата округлили очі. Рейчел просила продовжити.

Довелось швидко вигадувати. Мовляв у Пінсі є хлопці, що не живуть за сучасними правилами. Частково правда. Тільки подальша розповідь мала дещо інший відтінок, спеціально зроблений для слухачок. Завдяки розповіді Алекс з друзями виглядали привабливими молодиками, що неодмінно підкорять будь-яке серце. Брехати щодо їх зовнішності не довелось, правда всі учасники банди мають виразну статуру і гарне обличчя. Брехня полягає в іншому, хлопців мало цікавить підкорення чужих сердець, навпаки більш прагматичні речі, такі як власне збагачення. Не надто важливий момент, враховуючи враження дівчат. Вони задоволено сприйняли невеличку історію, в ній найкраще виглядає Алекс. Звичайно ватажок не може мати поганий вигляд.

Повернувшись додому, я відчула певне спустошення. Прогулянка торгівельним центром важке у фізичному плані задоволення. Особливо похід численними крамницями. Шопінг не є особливою для мене річчю. Добре, що перший шкільний день пройшов нормально. Реальною ж причиною спустошення всередині є згадка канікул проведених у Пінсу. Цікаво довго це місто нагадуватиме про себе. Сподіваюсь, що ні.

День за днем година за годиною стає простіше. Школа займає більшу частину дня. Нудьгувати не доводиться. Батько наполегливо займається зі мною магічними закляттями. Здається в наших заняттях нарешті спостерігається невеличкий прогрес. Закляття більш складніші від попередніх. Я ледве з усім встигаю розібратись, коли з’являються нові і нові магічні горизонти, постигати їх важкувато. Мама не втручається в заняття. В магічному плані вона не надто добре володіє подібними закляттями. До того ж наші стосунки після Пінсу, так і не повернулись до нормального русла. Вже пройшло два місяці шкільних занять, а ми так нормально і не поговорили. Мама поводить себе трішки відсторонено. Постійно багато часу присвячує розмовам з Амандою. Сестричка пом’якшала в своєму відношенні до оточуючих. Інколи, вона так дивиться на мене що аж мурашки біжать по тілу. Напевно згадує випадок з зіпсованою зачіскою. Я ні про що не шкодую, розмова зі Стівеном допомогла прояснити деякі аспекти дії зілля дзвіночку. Після спільних теревень я намагаюсь спілкуватись з ним частіше. Усвідомлюю, подібна наполегливість дратує сестричку. Хоча не розумію чому. Стівен безмежно кохає Аманду, вона ж постійно ускладнює їх стосунки кепським настроєм. Більшість вечорів проведених в сімейному колі, Аманда незадоволена. Впевнена вдома сестричка не влаштовує чоловіку істерик. В нашому будинку можна побурчати. Сімейні вечори зазвичай проходять у нас раз на тиждень, інколи двічі. За загальним столом збираються батьки Стівена Чарльз і Леслі, наші з Амандою батьки, її чоловік та донька. Загалом всі встигають поспілкуватись один з одним. Я зі Стівеном хоча б хвилин п’ять. Раніше Аманда не пильнувала наші розмови, зараз вона нестерпно з’являється кожного разу, коли справа доходить до чогось вартого моєї уваги. Задаю собі запитання, можливо вона ставить таймер 5 хвилин і тому наші розмови доволі короткі?

Одного разу поки Дон гралася зі своїми дідусями, бабусі і матуся щось активно обговорювали, я мала нагоду поговорити довше зі Стівеном. Розмова відбулась в альтанці.

— Твої батьки і ти видаєтесь звичайними відьмаками. Ніщо особливо не видає ваш напрямок магії. Чому ж решта відьмаків не такі як ви?

Стівен посміхнувся, за останній час я його дістала усілякими запитаннями.

— Повір світ магії не такий безпечний яким здається. Магія завжди асоціювалась з владою, влада — це сила. Доволі проста закономірність.

— Не для мене, — знітилась я. — Є багато речей, які я не можу осягнути.

— Знаю, тобі не дає спокою думка про Клер. Вона жорстоко з тобою вчинила, і це показало яким світ магії був раніше. Коли не діяло стільки обмежень і повним ходом йшла боротьба за владу.

— Людське життя дорожче будь-якої влади.

— Не для темної магії, — посміхнувся Стівен. — Відьмаки здатні вчиняти жахливі речі, і темний напрямок цьому лише сприяє.

Моторошно усвідомлювати прості речі. Стівен добре знає небезпеку магії. Цікаво як би не наш родинний зв'язок, чим би закінчилась подібна зустріч між нами?

Стівен посміхнувся та повернувся до Аманди, що занепокоєно розмовляла з Леслі. Вона доволі мила жінка, не дивлячись на усю темну магію всередині неї. Точніше якщо відкинути темну магію всередині неї. Невеличкого зросту з кучерявим чорнявим волоссям. Стівен в багатьох рисах схожий на неї. Вона постійно жваво і багато говорить. Розмовляючи з нею необхідно звертати не на кількість слів, а на якість і інтонацію якою сказано. Інтонація дуже важлива. Пам’ятаю, коли ця мила жіночка репетувала на власного сина. З боку виглядало доволі дивно, ніби матуся вичитує синочка. З іншого охоплює жах. Леслі дуже просто може перейти з розмови і сказати закляття, що не встигнеш і оком кліпнути. Дивовижна річ, ця жінка одружена не з відьмаком. Чарльз не є відьмаком, звичайнісінький чоловік без жодних магічних здібностей. Мабуть, аргументів обрати саме його було вдосталь. Чоловік у свої 43 виглядає дуже добре. Волосся без сивини, обличчя позбавлене зморшок, з невеличкою борідкою, такою як у Стівена. Син багато чого взяв і від батька. Чарльз за приязною зовнішністю має непростий характер. Він здатний м’яко реагувати на багато речей, і приховувати власну думку, точніше тримати її при собі до кінця. Чоловік знає яким чином необхідно вчинити. Кожного разу за нагоди він охоче спостерігає за помилками оточуючих, знаючи правильний вихід. Інколи важко зрозуміти. Стівен характером не нагадує ні батька, ні матір. Це велика перевага мого родича. Я б не змогла довго спілкуватись з людьми схожими на Леслі та Чарльза. Вони завжди заодно, і їх родина обмежується Дон і Амандою, нас з батьками сприймають, як вимушений додаток. Добре, що зі Стівеном у мене кращі стосунки. Він нагадує брата, якого у мене не було. Постійно хочеться, черговий раз побачити невдоволення Аманди. Що ж з нею не так? Чому вона реагує таким чином на мене?

Решту вечора я провела у власній кімнаті під приводом, ніби погано почуваюсь. Останнім часом я багато часу провожу на самоті. Необхідно з усім розібратись, школа постійно забирає купу часу. На навчання я приділяю багацько уваги. Додатково заняття з магії. За цим усім необхідно просто зупинитись і подумати про різні речі. Головне навіть подумки не повертатись до Пінсу. Подібні роздуми рідко вдається провести. Неодмінно хтось втручається. Мама, що покличе позайматись з татом, або маленька Дон, що обожнює загальну увагу. Ще ж Рейчел. Ця дівчина твердо вирішила для себе зробити з Ліси, Аніти та мене найкращих подруг. Частенько Рейч (так вона просить нас себе називати) дзвонить пізно, запрошує на усілякі вечірки, обіцяє познайомити хлопцями. Я намагаюсь відмовитись від подібних заходів. Проте відмова від походу на вечірку не означає втратити прихильність Рейч. Вона не здається. Телефонує поспілкуватись по навчанні і проcто так поговорити. За її настирливістю важко не відповісти людині взаємністю. Все ж Рейч дуже мила.

Проте ніхто не Рейч, ні мама, ні тато, ні Аманда, ніхто не допоможе мені. Кожного разу на самоті доводиться залишатись з власними почуттями. Я вдаю, ніби нічого не сталось. Не хочу щоб батьки хвилювались, намагаюсь жити як жила до того, бути звичайною Меган. Ходити кожного дня до школи, старанно вчитись. Бути простою дівчиною. Вдома ж намагатись стати кращою відьмою, вчити нові закляття. Ніхто ж не знає моїх справжніх почуттів. Пінс дійсно вплинув якимсь чином на моє життя. Зараз я почуваюсь у відносній безпеці, знаходячись якомога далі від цього містечка. У світі часто труяться усілякою гидотою, скажемо так неправильно приготовані страви, непридатні до реалізації продукти харчування. Що ж тут такого. Напевно до власного отруєння необхідно відноситись так само. Можна уявити на мить, що Клер не бажала мені зла, і випадково подала непридатний чай. Тільки одна думка постійно не дає мені спокою, втрати свідомість дещо інше по відчуттям, ніж смерть. Щось схоже, але все одно дещо інше. Я не можу сказати та чомусь здається, що я тоді померла. Не зважаючи на те, що сказав Стівен. Знаю, божевільна думка, вона зведе мене з розуму. Та все ж не можу від неї відсторонитись. Весь час здається, а якщо це правда? Чи можливо, що дзвіночок діє на відьму з білою магією короткочасно?

Мої невеличкі роздуми у власній кімнаті нічого путнього не дають лише більше усе заплутують. Я ж маю впоратись самотужки з Пісном. Вдаючи, надалі що все гаразд. Добре, що в критичні моменти розмірковування хтось втручається в маленьке божевілля. От зараз сховавшись від вечері у сімейному колі, я знову занурилась в численні роздуми. Рятівним став дзвінок від Рейчел. Завтра вона не зустрічається зі своїм хлопцем. (Рідкісна подія, здається ці двоє дуже нерозривно пов’язані один з одним. Часом споглядаючи їх, я намагаюсь пригадати кого вони мені нагадують. Звичайно не нагадують, і навіть не схожі, та образи Нейта з Клер частенько випливають в моїй голові. Скільки це може тривати, досить побачити закохану парочку згадую Кейт і Нейтана.)

Рейч продовжує говорити в телефон і частину слів довелось пропустити, збрехати про поганий зв’язок. Відігнавши спогади Пінсу, намагаюсь сконцентруватись на розмові. У моєї подруги є невеличкий план, прогулятись в торгівельний центр. Заодно обговорити стосунки з протилежною статтю. З усієї компанії я єдина не маю хлопця. Аніта зустрічається з Ральфом. Ліса взагалі змінює хлопців, її стосунки не тривають довше тижня. За таких обставин моя самотність бентежить Рейч. Вона, як дійсно хороша подруга намагається підшукати вартого бойфренда. Тільки для мене стосунки не мають місця у житті. Я здається зачинила двері до власного серця. Досить вже, бачила яким чином кохання змінює людей. Знову повертаюсь думками до Пінсу і Кейт, все ж вирішує погодитись на зустріч. 2 місяці школи пройшли в постійних відмовках Рейч. Можливо, не кращий момент та потрібно щось змінювати. Вдома я постійно думаю про магічний пошук, якого не має у звичайнісіньких школах. На канікулах звичайних учнів не змусять покинути домівку і летіти у непривітний Пінс.

В кімнату постукали, знаю хто це, довелось завершити розмову. Відчуваю темну енергетику. Дон разом зі Стівеном, ось справжня несподіванка.

— Прийшли побажати солодких снів? — іронічно запитую я.

Стівен знову посміхнувся і поцілував доньку на ніч.

— Взагалі Дон хотіла залишитись з тобою.

— Справді, а як же Чарльз та Леслі?

— Ні, я хочу залишитись з тобою, — неможливо опиратись такому янголу. Дон дуже гарна навіть коли сердиться, і надмірно схрещує руки.

Сьогодні моя племінниця вирішила навчити свою тітку деяким простим закляттям. Вона показувала як змусити квіти засохнути. Шкода червоні троянди, що знаходяться в моїй кімнаті. (Невдале знайомство з другом Рейч, на згадок про яке залишився милий букет, допоки нього не добралась Дон). Я її похвалила володіти магією в 4 роки дуже добре для будь-якої відьми. Дон намагалась повернути квітам колишній вигляд, але в неї не вийшло. Тоді до справи взялась я. Простеньке закляття повернуло непоганий вигляд квітам. Не скажу, що ідеальний, все ж краще, ніж було. Дон попросила показати ще раз адже намагалась повторити моє закляття. На жаль, це неможливо, вона успадкувала темний напрямок магії і подібне закляття недоступне для неї. Я ж наприклад, не можу виконати її закляття.

— Дон не засмучуйся, я не можу виконати твоє закляття, що ти вправно демонструєш.

У відповідь вона лише посміхнулась, в такий момент її посмішка нагадує міміку Стівена. Трішки загадкову, мабуть дещо сімейне. Часом, коли хтось з них посміхається важко розібрати, чи дійсно вони радіють.

Дон трішки засмутилась. Я ж сказала, що справді сильна відьма у своєму магічному напрямку, може виконувати прості закляття протилежного. Тому ми з нею активно прийнялись повертати пожовклі рози до життя. Кожна така спроба закінчувалась негативно для квітів, врешті бутони зовсім поникли і засохли. Їх неможливо повернути, Дон не засмутилась. Вона втомилась і вирішила час спати. Мені завтра в школу, тому також маю лягати. Не встигли ми заснути, як скрегіт в дверях проникнув скрізь темряву. Я сконцентрувалась на дверях і вони відчинились. Нічною гостею виявилась Дзвіночок. Звичайно чи може бути інакше, коли поряд знаходиться Дон. Дзвіночок швиденько пробігла повз кімнату, стрибнула на ліжко, і почала муркотіти до своєї улюбленої хазяйки. Малеча з радістю відреагувала на появу кішки, і притиснула її до себе. Мене б за такий жест Дзвіночок пошкрябала, але це ж я. Для мене не має таких переваг.

Дон швиденько заснула, я намагалась заснути і ні про що не думати. Здається останнім часом, мій мозок працював дуже напружено розмірковуючи над запитаннями, відповіді на які ніхто не може дати. Тому я притиснула до себе племінницю. Поринувши у сон, я нарешті відмітила прогрес. Жодного натяку на Пінс. У вісні я бачила Рейчел з новим хлопцем. Здається цей юнак повинен підкорити моє серце. Я знову все псую, поганим настроєм, достатньою відсутністю уваги. Хлопець не витримує подібної компанії, і покидає нас заради Аніти та Ліси. Сон нагадує попередні спроби Рейч познайомити мене бодай з кимось. Бідолашна Рейч здається знайти когось для своєї подруги не надто проста справа. Завтра можна підіграти під час зустрічі у торгівельному центрі. Нехай трішки покращу свій настрій для неї. Це ж не надто важко зробити.

Глава 9. Достатньо доросла

На початку року ніхто не сказав мені, що час так невблаганно пролетить. Я ж сама прагнула витрати побільше часу і якомога скоріше. На це маю не аби яку поважну причину, стерти з пам’яті Пінс. Та поки я боролась зі спогадами, справжнє життя продовжувало іти власним шляхом. Я знаходжусь за мить до вручення атестатів, вступу до університету. Я вже достатньо доросла для таких відповідальних речей. Всього лише рік і моє життя перевернулось на 180 градусів, як і власне життя однокласників. Навіть Рейч за численними романтичними пригодами, розуміє сутність закінчення школи. Вона вже обрала собі навчальний заклад в Парижі. Напевно романтика міста якось вплинула на вибір або молодий юнак на ім’я Крістофер. Рейч в цьому плані дійсно зняло стріху. Нехай там як Аніта, Ліса теж готові до вступу та дорослого життя. Цього року вони активно приймають участь в організації випускного, за тиждень нам вручать атестати. Тому усі з певним натхненням проводять останні шкільні хвилини.

Я дуже зраділа побачивши свою мантію для вручення атестатів. У нас вона не помаранчевого, червоного, або темно-синього кольору, як у решти. Ні, у нас доволі стримана темна мантія. Ми з мамою зберегли досить середні стосунки, після невдачі з пошуком, вона дивиться на мене трішки інакше. Напевно якесь розчарування криється в її серці, що я не надто хороша відьма, не така вправна і сильна у магічних тонкощах, на що можна було б відповісти: сама матуся не надто добре володіє закляттями. Я ж не маю виправдання. Аманда дійсно краще за мамин рівень магії, тому маю бути не гірше.

Сьогодні все ж ми з мамою поїхали вдвох у торгівельний центр. Вибрати потрібний одяг для вручення атестатів. Мама і собі вирішила підшукати новеньке вбрання. Вона поводила себе, немов прискіплива матуся, що надто опікується іміджем дочки. Врешті-решт обрала класичне вбрання, спідницю-олівець і білу блузу. Собі мама обрала сукню червоного кольору з невеличким вирізом і мереживними вставками знизу, та на талії. Досить гарна і сучасна сукня.

Закінченням школи я намагалась загладити деяку провину перед нею. Минулу магічну невдачу (повний провал пошуку) компенсувати успішним навчанням. Бажала лише одного аби в день вручення атестатів мама пишалася мною, незважаючи ні на що. Нехай моя важка праця на протязі усього навчального року розкриється особливим винагородженням — врученням золотої стрічки.

Рейч також гарно вчиться, її удостоїли промови.

День вручення атестатів — особливий день. Моя родина зібралася біля школи в очікуванні такої грандіозної події. Мама одягнута в сукню вибрану разом зі мною в торгівельному центрі. Аманда в чорному коротенькому піджачку та фіолетовій простій сукні. Дон поряд з нею у пишній рожевій сукні з численними атласними складками. Стівен разом з татом у костюмах, напрочуд офіційні. Звичайно ж я у своїй чорній мантії.

На сцену споруджену на шкільному подвір’ї раз по разу входять учні. В нашій школі на останок залишають учнів, що відрізняються від решти видатними заслугами. Так сказати для хвилини слави. Атестати встигли отримати Аніта, Ліса. Вони такі яскраві з надзвичайно блискучим макіяжем. Нарешті підійшла моя черга. Я з завмиранням піднялась на сцену. Зі сцени усі гості здаються якимось віддаленими. Мене радісно зустрічають татові очі. Я чую численні оплески і гарні слова від директора. Спускаючись, я кидаю погляд на Рейч. Вона хвилюється адже її залишили під кінець. Ця чудернацька дівчина встигла прийняти участь не водному соціальному проекті, тому також заслуговує похвалу у власну адресу.

Її промова дозволила всім учнів на мить замислитись над багатьма речами.

Я попросила дослівно представити мені промову, на що Рейч прислала по електронній почті повністю весь текст.

«Стоячи на цій сцені я усвідомлюю на скільки стала дорослою. Я вже не маленька Рейч, що прийшла до школи. Та маленька дівчина була справжньою боягузкою, дуже нерішучою. Зараз же я зовсім інша, більш доросла. Достатньо доросла аби приймати власні важливі рішення, вирішувати ким я хочу бути, в якому закладі навчатись, з ким спілкуватись, кого кохати.

(Під час промови на словах з ким спілкуватись і кого кохати Рейч зробила особливий акцент.)

Що ж до решти моїх однолітків я хочу їм побажати одного. Відкиньте свої страхи, просто живіть цієї миті, рухайтесь далі, приймаєте власні рішення. Нехай вони будуть неправильними, але це будуть ваші досягнення. Врешті-решт проживіть своє життя так як забажаєте. Батьки повинні лише допомогти в вирішенні питань, основна ж відповідальність падає саме на вас, думаю ви впораєтесь як і я. Ми вже достатнього дорослі для цього. Дякую».

Ця промова пройшла через мій мозок електричним імпульсом. Я повинна залишити страхи і рухатись далі. Пінс, будь-які невдачі в магічному плані. Не так важливо.

Після вручення атестатів я з однокласниками фотографувалась. Рейчел поспішно підійшла до кожної із своїх подруг, і під кінець до мене. Я стисла її у обіймах. Вона тепер летить у Францію.

— Я сумуватиму за тобою, — прошепотіла я. До нас підійшли Аніта та Ліса. Численні обійми з дівчатами перервалися спалахом фотокамери, Аманда з’явилась невчасно.

— Вибач, що руйную епічний момент та мить дійсно надзвичайна, таке просто необхідно зберегти у світлинах.

Я кинула на сестру невдоволений погляд. Нехай це була б найкраща у світі фотографія, та вона не в праві руйнувати моє прощання з дівчатами.

Рейч пообіцяла ще зустрітись з нами після закінчення школи, необхідно обов’язково попрощатись з нею до відльоту у Францію. Дівчата побігли далі фотографуватись, Мітч з Джошем захопили всезагальну увагу.

Мама підійшла обійняти мене, потім тато Стівен, Дон і Аманада.

— Насолоджуйся святом, — сказав тато, — іди до однолітків, ми ще встигнемо відсвяткувати дома.

— Я поцілувала його у щоку, і побігла до Майка, Джен і Амбер, що робили чудернацьке фото. Сьогодні мій день, і я повинна встигнути провести якомога більше часу зі шкільними знайомими. Буквально за декілька днів, наші шляхи сильно розійдуться, тому використати останню можливість побути в школі дуже важливо.

Піднесена чудовим днем я повернулась додому під вечір. Вдома вже очікувала святкова вечеря. Величезний стіл з білою скатертиною, сервірований дуже вишукано. Пляшка шампанського, та дорогого вина, численні прибори, кришталеві фужери. Аромат страв заполонив весь перший поверх, тушковане ягня в кисло-солодкому соусі, курячі кульки в сирно-сметанному соусі, сирний суп з грибами. Улюблена страва тата делісьез з сиру. Медово-лимонні курячі грудки, голландський рулет, свинина в клярі. Приготовані Амандою часниковий хліб, палички з індички, салатний соус. Широкий вибір десертів печиво чізкейк, шоколадний мус з кремом, пиріг з творожною начинкою та брусницею, шоколадний штрудель. Мама постаралась на славу разом з Амандою. Мабуть, не обійшлось без магії. Суттєво це звичайно ж не порушить правила.

Вітальня прикрашена повітряними кульками, що розташовані за допомогою закляття на різних рівнях і зависають у повітрі.

Така краса не може не радувати. Ось спустився тато, і покликав решту родини. Виявилось нікого більше не запросили на свято, а влаштували розкішну сімейну вечерю. Тато в черговий раз обійняв мене, і прошепотів: я пишаюсь тобою донечко, сьогодні такий особливий день. Саме цих слів я чекала цілий рік, і поки що не дочекалась від мами.

За столом родина накинулась на смачні страви. Я розпочала вечерю з сирного супу з грибами. Потім поклала на тарілку декілька курячих кульок та паличок з індички, залила салатним соусом і відрізала шматочок голландського рулету. Під кінець вечері мама приготувала зелений чай. Зізнаюсь чесно, чай останнім часом рідко п’ю. Навіть важко порахувати скільки разів взагалі пила чай. Думаю за такої нагоди можна дозволити собі чашечку чаю.

Аманда всю вечерю поводилась доволі пристойно жодних коментарів. Проте вона якось змовницьки дивилась на маму, і це явно не віщувало нічого хорошого.

Під кінець вечері коли кожний з присутніх почав обирати десерт, сестричка не втрималась і почала говорити.

— Вирішила куди збираєшся вступати? — досить невинне запитання.

— Маю час вирішити, розглядаю декілька варіантів.

Сестричка не вгамувалась.

— Маєш плани на літо?

Що за запитання, подумала тоді я. Звичайно маю перед вступом я хотіла відпочити на морському узбережжі, а потім полетіти у Флоренцію, куди мене запрошувала татова рідна сестра — Джоана. Вона дуже мила і привітна. І з поміж нас двох, надає перевагу в спілкуванні зі мною, а не Амандою. За що Аманда в дитинстві почала недолюблювати її, і кожного разу зривала свою злість на мене за приїзду Джоани.

— Маю, зніяковіло, — сказала я.

— На жаль ти повинна поміняти їх, адже маєш повернутись до Пінсу. В тебе там є незакінчені справи, — невдоволено випалила сестра.

Пінс? Пінс? Вона дійсно сказала про повернення до Пінсу, чи це лише плід моєї фантазії. Я майже істерично затрясла головою і глянула навкруги. Стівен разом з батьком давно перестали їсти і спостерігали за ситуацією осторонь.

— Ви не можете так вчини зі мною, — майже кричала я, — після усього що сталося.

— Що ж з тобою сталося? — злилась Аманда. — Нічого страшного. Факт же залишається фактом, ти провалила магічний пошук і маєш його продовжити.

За столом запанувала тиша. Маленька Дон відчула напруження в родині і поводилась дуже тихо. Тиша схожа в дечому на нічні жахи. Я не витримаю цього ще раз. Я намагалась якомога швидше покинути вітальню і сховатись у власній кімнаті. Лише вона за цілий рік не змінила свого ставлення до мене. Грюкнувши дверима, я сіла на ліжко у шоковому стані. Досі не можу зрозуміти, як вони могли зі мною вчинити так, змусити знову повернутись до Пінсу. Повернення до Пінсу означає неминучу зустріч з Клер і тоді наслідки будуть фатальними. Сльози текли по моїх щоках. Пінс місто моїх нічних жахів. Я не можу повернутись туди. Я ж повинна жити нормальним життям, сьогодні в цей особливий день радіти власним навчальним досягненням. Відповісти на листи з університетів, вибравши хороший навчальний заклад, і отримати диплом бакалавра. Натомість Аманда з легкістю руйнує свято, змушуючи повернутись думками до початку року. Розпач сильно стиснув всередині моє тіло. Сльози продовжували капотіти на святковий одяг.

В двері хтось постукав і я відчула знайому енергетику. Минулого разу я не захотіла спілкуватись з мамою. Цього разу я доросліше ніж була, і маю розібратись в усьому. Це якесь непорозуміння.

Мама входить в кімнату з мого дозволу і підходить до мене. Вона сідає поряд на ліжко, намагається втішити. Обнімає та пригортає до себе.

— Меган, люба не плач. Я казала Аманді почекати з цією новиною. Не хотіла тобі зіпсувати сьогоднішнє свято.

— Зіпсувати свято? Хіба щось змінюється, ви змушуєте мене вирушити до Пінсу.

— Тобі необхідно завершити магічний пошук от і все.

Раптом одна думка може істотно поліпшити ситуацію.

— Нехай магічний пошук відбудеться в іншому місті, тільки не в Пінсі.

Мама, співчутливо поглянула на мене і похитала головою.

— Неможливо, все не так просто. Місто для магічного пошуку обирається один раз закляттям, його не змінюють. Давай поговоримо завтра. Думаю сьогодні ти втомилась, — мама цілує мене і виходить з кімнати залишаючи порожнечу у серці. Надія на нормальне життя згасла. Якщо я повернусь в Пінс, то можливо вже ніколи не повернусь додому, принаймні живою. Хтозна який план вигадає Клер цього разу.

Заснути цієї ночі було неможливо. Як і неможливо змінити місце магічного пошуку. Всю ніч я ворочалась у власному ліжку, перебираючи варіанти вирішення проблеми з магічним пошуком. Кожного разу нічого хорошого не виходило. Врешті-решт хтось постраждає, і більша ймовірність що постраждаю я. Існує інше але, я не можу просто так здатись в боротьбі за власне життя. Можна просто проігнорувати магічний пошук. Вирушити на навчання за кордон. Знаю, що рік тому покинути на довгий час родину здавалась жахливо, та зараз паніка керує мною. Подібна думка й досі викликає жах. Не можу просто покинути власну родину. Дон, що постійно просить навчити її елементарним закляттям білої магії. Тата, у нього здається найдобріше серце серед усіх родичів. Стівена, який став для мене братом. На жаль рідного брата у мене не має, а кузени живуть аж у Флоренції, тому бачимось рідко. Аманда зі своїми коментаріями. В більшості ситуацій сестричка відкидає роздратування для того щоб бути зі мною заодно. Провівши ніч у роздумах, важко помітити настання світанку.

Ранкова тиша змусила замислитись, куди всі поділись. Батько напевно вирушив по власним справам. Аманда забралась зі Стівеном ще вчора, прихопив з собою Дон. Вдома залишилась тільки мама. Вона приготувала для мене сніданок. Звичайно ж після вчорашнього свята залишилась купа страв, які мама подасть по обіді. Зараз на сніданок вівсянка з фруктами та апельсиновий сік.

Я поснідала, і подумки вирушила шукати Дзвіночок. Кішка відкликалась на мій магічний призив. Мама заметушилась побачивши кішку, що примостилась на моїх колінах.

Знаю, нам доведеться поговорити на тему магічного пошуку.

— Меган, ти доросла для того щоб взяти таку відповідальність на себе і повернутись до Пінсу, — мамині слова звучали немов вирок.

Істерика після вчорашнього дня не покинула моє тіло, безсонна ніч зруйнувала будь-яку стійкість. Магія вийшла з під контролю. На кухні почала текти вода зі стелі. Миттєво сконцентрувавшись я владнала таку прикрість. Раптово з крану почала текти вода, на підлозі також з’явилась вода. Видихнувши я намагалась не відповідати щодо магічного пошуку, і усунути проблеми з водою.

Нарешті впоравшись з маленьким потопом самотужки (мама володіє дуже слабкою магією і може виконувати багато елементарних заклять, але ж не ці), довелось спробувати владнати все у розмові.

— Не можу повернутись до Пінсу, там я ледь не померла.

— Доню, ти перебільшуєш, плутаєш смерть з запамороченням.

Як пояснити мамі, що цілий рік пройшов у боротьбі зі страхами. Пінс назавжди повинен залишитись у минулому. Адже дуже помітно бажання Клер позбутись «конкурентки». Я в жодному разі не можу повернутись туди.

— Я відмовляюсь від пошуку.

Така заява шокувала маму, мовляв я не можу так вчинити з родинною традицією, якій вже більше сотні років. Достовірної історії виникнення подібної традиції у нашій родині я не знала. Вираз обличчя мами змінювався дуже швидко. Вловити її справжні емоції стало важкувато. Напевно вона дуже розгнівалась.

— Байдуже, — важко видихнула я, — не збираюсь знову ризикувати життям задля якихось упереджень.

На що мама не відповіла. Вона вчинила ще гірше, промовчала. Ляпас від неї був яскравіше будь-якого сказаного слова.

Я відразу ж втекла у свою кімнату, де на решту дня намагалась сховатись від цілого світу. Моє життя враз змінилось і дуже кардинально. Цілий рік старанного навчання для того щоб повернути мамину гордість за мене, виявився невдалим. Не важливо на скільки сильно я намагалась згладити магічну невдачу і пережити самотужки усі нічні жахи. Важливим залишається одне магічний пошук і його вдале завершення, а мої страхи пов’язані з Клер, то лише дрібничка.

Як сказала б Аманда, ти тепер знаєш свого ворога в обличчя.

Вечір закінчився постійним перешіптуванням навколо моєї кімнати. Аманда надто сильно бажала поговорити зі мною. Мовляв я влаштовую концерт з такого приводу. Найбільше роздратувало те, що вона сказала батьку: не звертайте увагу на підліткові забаганки Меган!

Підліткові забаганки, так от що переслідувало мене цілий рік. Подібного я не очікувала від неї. Аманда завжди була гострою на слівце, ці слова вона сказала з певною байдужістю. Байдужість — чи не найстрашніший у світі вид жорстокості?

Тато хотів поговорити зі мною, і він явно залишився на стороні матері. Подібне усвідомлення боляче краяло моє серце. Вони знову чинять зі мною несправедливо, гірше ніж в минулому році. Знаючи про неймовірну небезпеку, примушують повернутись до пошуку.

За таких обставин я плакала на ліжку. Життя ще ніколи не здавалось більш несправедливим. Рейч постійно писала повідомлення з деталями підготовки відльоту до Парижу. Така щаслива, я ж в цю мить задихалась від розпачу та болю. Родина поставила на перше місце магічний пошук. Що ж нехай так, здалась я. Можливо останнє слово буде за ними, та нехай і вся відповідальність за наслідки пошуку буде на них.

Глава 10. Повернення

Магічне закляття добре виконувало справу, речі акуратно складалися у чорну валізу. Одяг, декілька книг, зубна щітка, шампунь, телефон, гаманець здається все. Речі дуже чітко вмістились в одну валізу. Виявляється життя і його здобутки можна виміряти за допомогою валізи і її вмісту.

На годиннику майже шоста ранку, а залишатись довше в будинку більше не має сил. Під дверима нікого не має. Адже відсутній будь-який прояв магічної енергетики. Шлях вільний. Останній погляд на кімнату. Дзвіночок кудись поділась. Нехай, їй також напевно не має справи до мене і моїх підліткових забаганок.

Спускаючись сходами, я використала нескладне закляття, що повинно ізолювати будь-який шум спричинений валізою. За останні 18 годин я використала більше магії, ніж за минулий тиждень.

Закляття спрацювало дуже добре. Ізоляція оточила валізу і вона рухалась безшумно. Це стосується і мене. Спустившись до вітальні, я хапнула ротом повітря: кульки так і залишились висіти у вітальні. Святкового стола звичайно ж не було, та кульки символ свята залишились.

Я направилась до дверей, де на мене вже ніхто не очікував. Батьки повинні спати. Стівен з родиною також сплять за декілька кварталів звідси. Таксі з’явиться через хвилин 5 не більше. Тож ніхто не завадить втечі з місця, що було домом 18 років.

Покидаючи будинок, я спробувала відчинити двері. Марно, ручка дверей не піддавалась. Магічне закляття блоку з татової книги не дало змоги покинути будинок.

— Меган, постривай, — голос лунав зі сходів.

Тато спускався так швидко, що за мить виявився біля дверей.

— Мама не хотіла тебе образити сонечко, ми любимо тебе і в жодному разі не бажаємо нічого поганого.

Я помахала головою. Тато дивився на мене з розпачем.

— Доню, повір ми з мамою ніколи не станемо на заваді твоєму щастю. Пошук в Пінсі, дасть тобі можливість знайти себе в магічному плані.

— Не хвилюйся, я завершу пошук. — Зусиллям волі я розблокувала татове закляття. Двері різко відчинились. Я покинула власний дім, ніби якусь кам’яну фортецю, що тримала мене у полоні. Мама довела, що слова не надто ефективні. Дія має справжню силу. Ляпас став дієвішим за будь-яке вмовляння, вона досягла свого я повертаюсь до Пінсу.

Спочатку дорога в аеропорт, потім політ літаком і нарешті поїздка авто. Нічого складного на перший погляд. Тільки страх пробрався в моє тіло, заполонивши кожен його сантиметр. Що якщо зустріну когось зі знайомих, і вони відразу ж повідомлять Клер про моє прибуття? Новини швиденько розповсюджуються Пінсом, маленьким і непримітним на перший погляд містечком.

Під’їжджаючи до маєтку, я залишила хороші чайові водію. Тільки після того як авто рушило з місця до мене дійшло. Це був незвичайний водій, а той що допоміг втекти минулого року. Здається його звуть Адам і він друг містера Барнерсома.

Так, приїзд у Пінс відтепер не буде таємницею. Впевнена Тед дізнається про те, що сирітка Меган з’явилась у місті, а згодом решта мешканців. Незабаром, новина дійде до Клер.

Переводжу всю увагу на свій новий дім. Маєток за цілий рік не змінився. Магія добре охороняла його від будь-яких загроз. Тепер з моєю появою стались деякі зміни, магічний захист знято.

Зайшовши у двері, відразу помічаю запиленість приміщення. Робота по відновленню порядку в маєтку займе певний час. Не важливо, зате буди чим зайнятись. Валізу з речами, я залишу внизу, а сама знову повернусь до кімнати, яку займала в минулому році. Кімната виглядає досить непогано, не зважаючи на шари пилу. Декілька хвилин пішло на зміну постільної білизни, відчинення вікон. Тепер все готово для сну. Так саме сну. Я жахливо втомилась. Сварка з родиною, дорога і нарешті епічне повернення до Пінсу дуже втомили. Я без сил. Хочу одного по скоріше заснути. Щоб захистити себе від раптової небезпеки, я спустилась до низу. Там необхідно знайти щось порошкоподібної структури. Під руку потрапила стара пудра. Їй мабуть років п’ятнадцять. Закляття, яке можна виконати над подібною речовиною, допомагає повідомити про наближення непроханих гостей. На жаль для промовляння закляття доведеться вийти з будинку. Для початку необхідно пересвідчитись, що нікого не має поряд. Нікого дійсно не має, тому швидко промовляю закляття. Пудра один раз заблискотіла. Наступний крок розсипати її біля входу у маєток. Знаю, закляття досить дивне на перший погляд. Особливо, якщо виконувати його над пудрою. Моя раціональність зашкалює. Важливо одне, присутність Теда, або когось із учасників банди чи Клер небажана, і в будь-якому разі не повинна стати несподіванкою. Краще підготуватись. Проте є невеличке але, подібне закляття виконую вперше. Тому за результат взагалі не берусь щось гарантувати. Сподіваюсь, що спрацює. Мружачись від сонця, одразу ховаюсь в маєток. Піднімаючись по сходам не звертаю уваги на якийсь скрип. З минулого року пам’ятаю в будинку мешкають привиди. Як не дивно такий факт аж ніяк не лякає мене. Лякають люди, що знаходяться поряд.

Виснажена я дійшла до кімнати. Ліжко виявилось напрочуд привабливим. Біла постіль, пружний матрац і м’які подушки. Майже, як власне ліжко вдома. Найменше хочеться думати про дім. Я хочу, щоб все було як раніше. Раніше до пошуку вдома було чудово. Після пошуку якісь сімейні зв’язки трішки надірвались. Мама ж погіршила становище. Я хочу повернутись додому, і щоб все було гаразд. Не зважаючи на образу, біль у серці, дім є дім, і там моє місце, а не тут.

За подібними думками, я поринаю у сон. Він хороший, адже там є Рейч, Аніта, Ліса. Вони сидять в торгівельному центрі, та обговорюють чергового хлопця, який проходить повз. Декому Аніта підморгує. З багатьох Ліса відверто голосно хихоче. Один із її особливих способів привернути до себе увагу. Скажу так, у неї він працює.

Я ж сиджу за столиком і п’ю прохолодний лимонад. Відчуваю спеку. Наступним кого обговорює Ліса стає чоловік років 50. Якщо не старіше. Одягнутий чоловік у сорочку в клітинку. Це викликало гостру критику з боку дівчат. Їм не сподобались темно сірі штани та взуття відвідувача торгівельного центру. Коли цей бідолаха наблизився ближче, то Ліса встигла підібрати якомога більше огидних слів для його описання. Нарешті я розгледіла обличчя чоловіка. Ним виявився Тед Барнерсом. В той самий момент сон закінчився, закляття зроблене над пудрою спрацювало, до маєтку наближається ріелтор.

Тед Барнерсом звичайно ж поквапився. Чоловік добре знає свою роботу. Маєток має величезну вартість, якщо його правильно продати. Поява Теда не викликала жодної радості. Можливо б я і продала маєток, але не без згоди родини. Тому необхідно відтягнути настирливі пропозиції продажу маєтку.

— Меган, дуже радий тебе бачити, — почав із здалека Містер Барнерсом. Не відразу він тисне на мене з продажем маєтку. Спочатку запитав радше з ввічливості, замулення очей про школу, подальші плани. Далі плавніше перейшов до теми маєтку. Адже поцікавився як я відсвяткувала своє повноліття. Надалі тактовність чоловіка не приховала подальшого наміру захопити маєток.

— Ти повернулась у Пінс? Які справи привели тебе сюди?

Довелось якомога м’якіше пояснювати необхідність прибуття до Пінсу. Мовляв маєток сам не може доглянути за собою.

— Я знаю, можливо надто тисну на тебе Меган, ти вже вибач моя робота сильно вплинула на спосіб життя. Будинки ось головна пристрасть, що має бодай якесь цінне значення для мене. Минулого року ти пообіцяла подумати над пропозицією продажу маєтку. Тож чи можу я поцікавитись твоєю думкою?

За такої наполегливості потрібно діяти не менш радикально. Я сказала трішки змінену правду. Мене тримають тут родинні справи, дещо важливе знаходиться в маєтку. Це дещо потрібно відшукати.

— Меган ти заінтригувала мене, — посміхнувся Тед. — Невже є якась таємниця?

— Взагалі нічого таємничого. Перед тим як продати маєток, хочу переглянути усі цінні речі, не в матеріальному плані звісно ж, — брехала дуже впевнено я. Всередині відчувалось тремтіння. Брехня ніколи не була в моїй пріоритетах. Я не звикла до такого засобу спілкування. Навіть Рейч, Аніта або Ліса завжди були відвертими зі мною. Після такого спілкування важко перейти на інше, більш нице. — Моя опікунка просили знайти найцінніші речі родини, які б допомогли зберегти пам'ять про мешканців будинку. На жаль в мене більше нікого не лишилось, тому єдина можливість залишити спогад, бодай щось від родинного затишку — знайти дійсно цінні речі і зберегти їх.

— Розумію, — кивнув головою Тед. — Значить, в найближчий час можна сподіватись на вигідну угоду для нас обох.

Я промовчала, в цю мить хотілось викинути співрозмовника геть з маєтку. Довелось підіграти, і кивнути у відповідь.

Наглість Барнерсома не знала меж. Звичайно для мене це наглість, непристойна поведінка, для Теда — нічого подібного. Він ріелтор, а впливати на думку людей — частина його роботи.

Чоловік не відступив, і продовжив розпитувати далі.

— Сонечко, скільки тобі знадобиться часу для ревізії маєтку? — жах, так називає мене тато, але почути ці слова від Теда Барнерсома огидна річ. В його вустах подібне звернення звучить отрутою змії, занадто солодко і фальшиво.

— Сподіваюсь впоратись за два місяці. Більше часу тягти з цінними речами не має сенсу.

Два місяці. Рівно стільки часу я виділила на перебуванні в Пінсі. Я обмірковувала дуже детально будь-який крок і такий термін видався занадто довгим. Не впевнена, що знайду реліквію за два місяці. Що ж можливо такий обмежений термін послугує певним стимулом для пошуку.

Нарешті ріелтор зник, можна видихнути з полегшенням. В минулому році він не надто сильно дратував мене. В цьому, ледве витримую щоб не дати копняка під зад чоловіку. Прогнавши мій сон, Тед змусив повернутись до більш нагальних справ. Спочатку необхідно зробити невеличке прибирання, звільнити речі від пилу. Наступний крок, розібрати валізу. Далі дочекатись слушної нагоди. Необхідно запастись продуктами харчування та гігієни на найближчі два місяці, або принаймні на місяць як вийде. Зробити вилазку у містечко в магазин, що знаходиться поряд з улюбленим місцем Клер — кав’ярнею, небезпечно. Необхідно продумати час, коли з’явитись в крамниці. Детально спланувати шлях, яким пересуватись до омріяного місця збору.

Стратегією майбутніх покупок довелось займатись одночасно з прибиранням та розпаковуванням валізи. Не можна гаяти дорогоцінний час.

Прибирання поглинає дуже багато часу, за усім брудом та безладом важко помітити момент, коли сонце сідає за горизонт. Небо вкрилось помаранчевим і рожевими барвами. Вечір. Значить доволі вдалий час, щоб зробити покупки.

Крокуючи Пінсом, я кожний раз чекаю небезпеку. Поступово заспокоююсь, інтуїція. Ні звичайно ж не інтуїція, магія всередині показує, що Клер і близько не має поряд. Видихаю з полегшенням від усвідомлення, що вона десь далеко. Напевно в маєтку Рейнольдс.

По дорозі до продуктового магазину, заходжу в дуже милу крамничку, яка спеціалізується на милі. Минулого року, вона залишалась непомітною для мене. Запахи в цьому місці не надто різкі. Можна доволі тривалий час перебувати в приміщенні і не відчувати ядуху від різкого запаху мила. Продавщиця в магазині літня жінка з радістю продала невідомій дівчині мило. Старенька охоче демонструвала товар, і на відміну від Роуз та Лорейн навіть не намагалась випитати, хто я, звідки, і які справи привели мене до Пінсу. Жінка здавалась втомленою. Старість не надто добре пощадила її здоров’я. Тому місцями продавщиця кульгавила. Пробувши в магазині цілих 25 хвилин, я продовжила вечірню «прогулянку по крамницям». На черзі один магазин з побутовими товарами. На жаль побутових товарів обмежений вибір, тому довелось придбати наявні в продажі торгівельні марки. Зазвичай такими не користуюсь вдома. Нехай, буде нагадування, що я не вдома. Можливо коли втрачатиму пильність, погляну на шампунь з паростками пшениці (мій улюблений виноград, манго) і буду більш обережнішою. Вже іронізую над ситуацією, що залишається робити.

Після 15 хвилин перебування в крамниці побутових товарів та 10 хвилин дороги дістаюсь продуктового. Там дію доволі раціонально. Обираю продукти, що мають тривалий термін зберігання. Багато донести буде важкувато, тому розраховую сили і доволі швидко обираю товар. Через 20 хвилин покидаю крамницю.

Поки я займалась купівлею, небо зовсім спохмурніло. Темні хмари почали затягувати увесь простір. Подібне спостереження змусило рухатись, мене якомога швидше. Дорогою зустрічаються декілька місцевих дівчаток, що стрибають через довгу мотузку. Крокуючи далі, помічаю симпатичного хлопця. Його обличчя здалось мені знайомим. Світле волосся і блакитні очі, ватажок банди Алекс. Я бачила його лише декілька хвилин, та не спутала б з жодним хлопцем.

Юнак одягнутий в чорну футболку та шорти. Футболка з червоними смугами на рукавах, нічого особливого. Волосся коротко стрижене, чуб поставлений їжаком. Напевно мій пильний погляд звернув на себе увагу. Алекс поглянув на мене. Я спочатку злякалась, а потім подумала, що він не становить загрози. Один проти відьми, я сама б побажала йому успіху в подібному протистоянні. Цікаво чи згадає він мене? Так, згадав, потрібно ж знати чий будинок грабувати.

Проходячи повз нього, я намагалась зберігати повний спокій. Перевага не на його стороні, в мене є магія. Цей факт здається не збентежив хлопця. Він зупинився, я теж зупинилась. Алекс пронизав поглядом моє обличчя. Здивування пробігла через моє тіло. Що він думає робити? Вивчити його обличчя не досить складно, емоції жваво відображаються на міміці. Трошки суворий вигляд обличчя, самовпевнений погляд, повна відсутність страху. Таке відчуття, ніби він повністю без гальм та некерований.

— Хочеш щось сказати? — запитала я, стримуючи тремтіння голосу, говорячи якомога спокійніше. Страх надасть перевагу Алексу.

— Твоє повернення багато що значить, — впевнено відповів Алекс. Його голос не був якимось грубим. Піймала себе на думці, що голос доволі приємний.

— Що саме? — знітилась я. Різні думки змішались в голові. Одна гірша за іншу.

— Маєток тепер здається більш гостинним, — здалось чи він тільки натякнув на магічний замок маєтку. Від цього стає не по собі. Алекс прекрасно знає про магію, зовсім не боїться її. Торік я вже використала магію на очах у одного з учасників банди, та відчуття підказують дещо інше. Не всі мешканці Пінсу тільки підозрюють і бояться Клер, деякі знають хто вона насправді. Божевільна думка. Вона могла б пояснити безліч речей.

— Ти знаєш хто така Клер? — подібне запитання я неодноразово задавала собі на протязі року.

Алекс поглянув у бік. Він відразу спохмурнів, ім’я Клер явно не викликало жодних хороших асоціацій у нього. Через декілька секунд юнак опанував себе і знову подивився на мене. Його блакитні очі дійсно на стільки гарні, як описувала Лорейн.

— То що? — не збираюсь витрачати власний час на очікування відповіді. Взагалі чи можемо ми розмовляти нормально після того що сталося. За нагоди банда спробує пограбувати маєток.

— Вона погана людина, хоча людиною її навряд чи назвеш, — ця посмішка свідчить про обізнаність в сутності Клер. — Ти ж з подібного тіста, але більш м’яка.

Алекс чимдуж поспішив зникнути, залишивши мене на одинці з власними відкриттями. Ватажок банди, обізнаний в магічних можливостях людей. Знає, напевно не лише про Кейт, а й Нейта. Цікаво звідки хлопець отримав подібні знання. Зазвичай відьму важко викрити, якщо не застукати її на магічному заклятті. Навіть тоді є варіант зі зміни спогадів, що дозволяє відфільтрувати побачене випадковим свідком. Цікаво було б дізнатись, де саме прокололась Клер, що її таємницю знає місцева банда.

Поспішаю повернутись в маєток. Нарешті, я в своєму «домі». По дорозі назад не зустріла більш нікого цікавого. На сьогодні це найбільш хороша новина.

Глава 11. Пошук

Стратегія пошуку в мене була досить простою. Я розділила речі по різним категоріям: першочергові, другорядні, менш важливі. Кожен день я проводила в порпанні серед речей. Так минув один тиждень, другий. Півмісяця серед відведених мною 2. Таки це значна частина часу. Категорія першочергові добігла повністю до кінця і нічого. Де ж ця реліквія, що саме шукати, подібні питання починали зводити з розуму. Під кінець кожного дня голова йшла обертом від речей та їх енергетики. Я почала більш тонкіше відчувати енергетику речей, що дуже важко в емоціональному плані.

Мій пошук перервав телефонний дзвінок. Містер Барнерсом знайшов заможного клієнта, який є закордонним послом Чехії. Ріелтор вкрав у мене цілу годину. Довелось захищати власний маєток. Ціна запропонована Тедом виявилось дуже високою. Так хотілось погодитись, забрати гроші та пожити деякий час окремо від батьків, не завершивши пошук. Потім повернутись до них і поставити перед фактом. На жаль подібне могла вчинити лише Аманда, а не я. Алекс правильно сказав, що я м’яка. Дивно два тижні не можу викинути з голови Алекса. Ватажок банди частенько не давав спокою нормальному пошуку у маєтку. Я не закохалась в нього, це була б повна маячна. Так, він симпатичний, з цим можу погодитись. Решта, то решта. Алекс зацікавив власною персоною, тим що дізнався про магічні здібності Клер. Як саме, можливо колись з’ясую.

Мій пошук сьогодні знову під загрозою. Ще один телефонний дзвінок порушив налагоджену працю в маєтку. Телефонує Аманда. Дивно. Почути її я зовсім не бажала. Власне маму також. Ситуація в цьому році на багато гірша, ніж в минулому. Аманда говорила жваво, без особливих коментарів. Батько дуже хвилюється за мене. Наше прощання з ним, країло його серце. Саме таку новину Аманда повідомила мені. Я ж чудово знала, що наше останнє прощання країло не лише батькове серце. Ніколи в житті не могла подумати, що покину власний будинок ось так. Сповнена розпачу, злості та роздратування, обурена вчинком матері, почуваючись зрадженою нікому не потрібною.

Відповісти сестрі, на запитання, що переказати батькам дуже важко.

— Щоб я не сказала, які слова не підібрала, все одно нічого не зміниться. Вибач, Аманда я не хочу говорити мені важко.

Вперше за власне життя роблю подібним чином, кидаю слухавку. Майже кидаю.

Говорити з кимось рідних не можу. Занадто вже змішані почуття до них. Під такий мікс розпачу не потрапила лише Дон. Вона як і завжди залишається моєю улюбленою племінницею. Цього разу злюсь на Стівена. Псевдо-брат постійно на боці дружини. Розумію, що в хорошому шлюбі так і має бути. Але на скільки його мовчання несправедливе щодо мене та грає свою жахливу роль. В такі моменти усвідомлюю його схожість на Чарльза — одного поля ягоди.

Через півгодини перебування на кухні, настала пора готувати вечерю, черговий дзвінок порушив тишу у маєтку. Що ж це за день такий! Телефоні розмови сьогодні занадто вже неприємні. Можливо, телефонує хтось зі шкільних друзів. Помрій, Меган подумала я — містер Барнерсом ніяк не заспокоїться. Він просить неодмінно прийти до нього на ділову зустріч завтра, відмовити цьому чоловіку досить важко. Часом хотілось використати закляття і вирубити Теда, на жаль магія в маєтку не діє. Маю шанс реалізувати подібний план при наступній зустрічі завтра. Чоловік таки вмовив мене. Скоріше я погодилась, для того що більше не розмовляти з ним.

Наступний день прийшов надто швидко. Доведеться трішки почекати з пошуком. Сьогодні маю честь зустрітись з другом Теда Барнерсома — Майклом Треасом.

Відразу повинна попередити чоловік доволі неприємний. Гидкий тип — подібне прізвисько йому могла дати Ліса та Аніта. Манерами він не показує власної зневаги до людей. Демонструє певну діловиту зверхність. Має незвичне почуття гумору. Тед же кожного разу охоче регоче з жартів друга, і постійна просить розповісти ще історію з життя. Відомий колекціонер зібрав не лише купу чудернацьких автомобілів по всьому світі, але й таку ж кількість історій пов’язаних з придбанням. Щодо зовнішності нового знайомого додам декілька слів. Майкл Треас виглядає старше за свого друга. Нижчий ростом, лисуватий, з зайвими кілограмами та у дорогому чорному костюмі. Таке перше враження викликав колекціонер. Містер Треас ніколи не був одружений. Жодна жінка у його житті не змогла полонити серце такого видатного нареченого. Тому Теда і Майкла об’єднала спільна пристрасть до речей. Дарма, що речі трішечки різні: автомобілі, будинки. Така різниця не стане на заваді справжній дружбі. Містер Барнерсом, поглинаючи віскі з льодом, продовжував сміятись з чергової історії. Часом я почувалась зайвою в цій компанії. Дурненька, не знала, що таким чином ці двоє намагаються прихилити на свій бік. Подібний спосіб дуже дивний. Нарешті після «годинної тортури» Тед перейшов до справи. Виявляється чоловік порекомендував своєму другу придбати маєток. Я вже хотіла виправдовуватись. Аманда на моєму місці давно б послала цих найкращих друзів. Майкл звільнив мене від подібної участі. Нагадавши, що знає про термін перебування у Пінсі бідолашної сирітки і її пошук дорогоцінних речей, здатних зберегти спогади родини.

У відповідь я мовчки кивнула. Чоловік задоволено поглянув. Складається відчуття, що він зробив мені величезну послугу, даючи час почекати з продажем маєтку.

— Маєток просто диво. Він являє собою справжній витвір мистецтва, — не міг натішитись Майкл.

— Твоя правда. Будівля виконана у Вікторианскьому стилі, але важко сказати у саме якому напрямі. Адже я помітив деякі особливості, готичного відродження, італійський стиль, мансардний другої імперії, — мої очі розширились від здивування. Я побачила в Тедові надзвичайного знавця архітектури, яким ніколи не була. Дарма, що чоловік докладає свої знання, не на користь людям.

Мій маєток став темою обговорення з вживанням термінів, на яких розуміється лише справжній архітектор. Двоповерхова будівля з наявністю еркерів. Над входом височіють романські арки. Більша частина фундаменту збудована з каменю. На стіни також використано цеглу. Вікна на другому поверсі містять стрілчаті арки. Карнизи ніби нависають, та виконанні зі скобами. Дах покритий декоративним шифером, або точніше гонтом. На першому поверсі вікна навпаки більш високі. Ґанок дуже просторий, а дах багатогранний.

Вирішальне слово взяв містер Барнерсом: думаю Меган через 1,5 місяці ми зустрінемось вже у маєтку.

Я не стала заперечувати, хто знає, що станеться через цей час.

Очікуючи закінчення зустрічі, я в надії поглянула на двері. Тед також туди поглянув. Дивно, чомусь відчуваю сильну енергетику за дверима. Темну. Хтось з темною магією знаходиться зовсім поруч. Лише двері розділяють невідому особу та присутніх у вітальні. Напрочуд сильна енергетика видається мені знайомою, вона не належить Клер. Можна видихнути з полегшенням. Проте ненадовго, в кімнаті з’являється Нейтан.

Тед поставив на стіл порожню склянку віскі з льодом, та поспіхом підвівся: з радістю представляю тобі особливого гостя.

Майкл потиснув руку хлопцю та повільно зникнув, прихопивши з собою найкращого друга.

Не очікувала побачити Нейта, сьогодні в маєтку чи найближчим часом. Саме він став основною причиною ненависті Кейтлін до мене. Звісно не можу звинувачувати у всьому його. Та якби він нічого не сказав своїй подружці про якісь там почуття до мене. Почуття?!! Щоб там не було, рада, що зараз тут Нейт, а не Клер. Оцінюю поглядом хлопця, він змінився за рік. Підріс, став більш дорослішим. Його спортивна статура стала ще краще. Зачіска майже не змінилась та й обличчя не зазнало особливих змін. Мабуть, за виключенням одного. Обличчя у нього випромінює занепокоєність, страх криється у очах.

— Ти прийшов за дорученням Клер? — перше що спало на думку. Подібне запитання викликало невдоволення хлопця. Манера у якій він заговорив не була дружньою. Навпаки певне невдоволення.

— Навіщо ти повернулась у Пінс? — запитання на запитання, наша розмова добере логічного завершення, так і не розпочавшись.

— Тебе це не стосується, краще повертайся до Клер, — я намагалась надати голосу більш погрозливого тону. Аманда в цьому краща за мене. Нейт залишився стояти на місці. Не зводячи погляду з мене. Його темні очі дивились в мої, що аж стало не по собі.

— Тобі не варто було повертатись у Пінс. Ні, за жодних обставин, це надто небезпечно, — твої слова моїй родині в вуха. Погодитись з Нейтаном, означає в черговий раз підтвердити безумство власного вчинку. Пошук став надто не безпечним ще в минулому році. На скільки я помиляюсь в тривалості можливого перебування в Пінсі. 2 місяці тут, вже надто великий термін. Нейт своєю появою дав добре зрозуміти, що кожна хвилина у місті є надто великою розкішшю.

— Ти знаєш, що сталось минулого разу? — нормальна людина, що володіє інстинктом самозбереження вже давно б бігла чимдуж, дізнавшись про наміри Клер. Ця відьма викликає такий напад страху, що важко передати.

Мовчання Нейта у відповідь на запитання, говорило саме за себе.

Виявляється Саманта не така вже правильна жінка. За свою праведність доводиться платити зізнанням. Знайомий священик не раз чув сповіді жінки у гріхах. На цей раз сповідь була більш жахливою. Священнослужитель відпустив гріх за участь у подібному заході. Адже позбавлення життя відьми — надприродної істоти виправдовується будь-якими діями. Стає зрозуміло, що Ріхард таке ім’я священика, в давні часи перший підніс би смолоскип до осудженої людини. Байдуже відьма це не відьма, якщо людина викликала іскру недовіри в твоєму серці, то потрібно повністю покластись на власні почуття, а не шукати доказів, і виправдовувати засуджених до страти за магію. Жорсткий чоловік у поглядах на життя, доволі критично відноситься до усіх прихожан. Особливе ставлення заслуговує лише Кейтлін, що не зважаючи на справжню сутність готова принести в жертву будь-яку відьму. Звичайно маячня Клер не стане вбивати просто так, без поважної для власної персони причини.

Саманта в черговий раз прийшла сповідатись в гріхах. До цього гріхи жінки дійсно були дрібничками, спокуса придбати зайве тістечко в магазині чи гарну сукню, небажання рано вставати. Зазвичай подібними вчинками вона несла ярмо грішниці, що змушувало кожного разу іти за спасінням до Ріхарда. Цей раз виявився найтяжчим, відразу після чаювання, жінка покинула маєток і попрямувала до священика за відпущенням гріху. Чоловік напроти відповів з гордістю — сміливий вчинок прихожанки, яка зробила правильно з неприродною істотою.

Моторошно слухати такі речі, і не мати змогу щось змінити. Я ж у місті для того щоб продовжити пошук. Невідомо з чим ще доведеться зіштовхнутись, наступного разу.

Нейт повідав стільки подробиць з життя Саманти, що мимоволі стало цікаво яким чином, він міг дізнатись. Невже застосував закляття? Магія хороша річ, та потрібно мислити трішки простіше. Нейт подобався Саманті. Не в тому сенсі, що зазвичай можна подумати. Саманта вбачала у Нейті хлопчика, на долю якого випали немалі випробування. Батько покинув його матір, залишивши сина і дочку без свої любові та повноцінної родини. Нейтан виріс чудовим юнаком, що завжди знаходився поряд з Кейтлін. Жінка ж відчувала постійний страх поряд з господаркою маєтку Рейнольдс. Цей страх міг зменшувати своєю присутністю тільки Нейт. Я ж бачила дещо інше тоді на чаюванні, вона сповнена страху, намагалась попередити мене. Клер з’явилась надто рано. Не думаю, що служниця мала намір позбавити життя гостю маєтку. Під тиском страху їй довелось виконувати свої обов’язки в незвичному чаюванні. Дещо з власних відчуттів можу додати до описання служниці. Жінка слабка характером, добра. Однозначно не має злих намірів. Я б це відчула. Як би там не було друг Кейт — подобався Саманті, тим що пом’якшував характер відмочки. Він також один з не багатьох, хто міг бодай якось вплинути на рішення подруги. Отож, Саманта через деякий час відкрила усю інформацію щодо чаювання.

З’ясувавши певні подробиці того дня, спостерігаю за Нейтом. Він досі продовжує дивитись такими очима… сповненими занепокоєння.

— Повертайся додому, — подібні слова викликають купу усіляких запитань та одночасного обурення.

— Ти ж ніби маєш почуття до мене і повинен радіти тому що я зараз знаходжусь поряд.

— Краще я ніколи тебе більше не побачу, проте буду знати, що ти жива і маєш шанс на нормальне життя.

Слова Нейта слугували їдкою кислотою, пропалюють зсередини. Боляче, правда. Вони змінювали відразу багато речей, зрозуміти які не важко. Почуття хлопця до мене, на жаль на превеликий жаль для нас обох і Клер, сильніші за симпатію чи захоплення. Відтак це пояснює чому він не зміг тримати подібні почуття в таємниці від своєї подруги, чим накликав на мене її немилість і вічний гнів. Брехати він не звик, особливо Клер з якою ріс і знаходився весь час поряд. Точніше Клер завжди була поряд. Яка різниця?

Інша річ це усвідомлення того, що дивлячись Нейту в очі, я маю злитись на нього. Жодного разу я не давала йому ані крихти натяку на флірт чи якусь симпатію. Він же своїм коханням створив стільки проблем для усіх.

Я так не думаю, було б егоїстично подумати подібним чином про цього юнака. Від нього йдуть сильні емоції, в магічному плані такі емоції придадуть своєму власнику ще більших сил. Та якщо я зі своїми здібностями відчуваю на скільки емоції хлопця сильні по відношенні до мене, можна поставити безглузде запитання. Чи вдасться приховати почуття кохання, коли вони явно не відносяться до Клер. Відповідь очевидна, ні. Клер відразу б здогадалась, відчула все і зрозуміла. Подібне відкриття наштовхує на наступні роздуми.

Як би я мала такі сильні почуття до когось, то змогла нормально жити без об’єкту хвилювань? Не уявляю, яким чином Нейт, міг прожити цей рік. Такі сильні емоції лише слугували тортурами. Невже думка про моє так зване благополуччя в рідній домівці давала йому надію?

Я знала відповідь, поглянувши на співрозмовника, все ставало досить ясно.

На мить, я забула в якій небезпеці знаходжусь сама. Моє серце сповнилось співчуттям, таким щирим і безмежним. Шкода юнака, що страждає через кохання. Нерозділене кохання, одне з найболючіших відчуттів, та в його випадку скоріш неможливе.

Відьмак відчув хвилі жалощів, які відходили від мене. Тільки цього йому не вистачало. У нього навпаки дуже важлива місія, уберегти мене від небезпеки, попередити забратись з міста якнайшвидше.

— Меган їдь. Прошу тебе, Пінс таїть надто багато небезпек.

Небезпеки нагадали неприємну зустріч з бандою, і окрему зустріч з Алексом.

— Алекс, — це ім’я якось недоречно вирвалось з моїх вуст.

Напевно присутність темного відьмака не найкращим чином діяла на світлу магію. Емоції змінювались одна за одною, і мозок починав давати розлади в контролі над думками.

— Навряд чи тобі загрожує місцева банда.

— Авжеж, — подумала я для темної магії здолати банду важкості не складає. Темні закляття часто виходять за межі етичного ставлення. Цінність людського життя береться під сумнів, чому б за таких обставин банді не боятись Кейтлін і Нейтана. Впевнена вони не підходять близько до їхніх домівок. — Ти правий не загрожують, лише маєтку, — думки про маєток повернули до головної причини перебування у Пінсі — пошуку. Необхідно повертатись до нього, не зважаючи на попередження. Я ж бо і сама знаю на скільки небезпечно знаходитись у місті, проте не маю іншого вибору. Зробивши глибокий видих, хочу з’ясувати дещо. — Звідки Алекс дізнався?

— Дізнався? — перепитав Нейт, він виглядав напружено кожен раз коли я згадувала ватажка банди.

— Хочеш сказати ви з Клер не знаєте, що місцева банда володіє інформацією про магічні здібності деяких мешканців, і щось мені підказує, винний у цьому ватажок банди.

— Довга історія, — Нейт напружено виглядав.

— Будь ласка скороти її.

Я дізналась наступне від Нейтана. Алекс випадково знає про все. Йому було 15 років, коли підліток з цікавості потрапив на територію маєтку Рейнольдс. 3 роки тому не існувало жодної банди. Існувала компанія друзів, що жодного разу не була помічена у протизаконних витівках. З власного досвіду пам’ятаю сад маєтку, саме він і зустрів юнака. Важко уявити який страх викликає сад у звичайної людини. Відьма відчує енергетику і одразу зрозуміє з чим вона пов’язана. Для такого хлопця як Алекс, підлітка, що вирішив з цікавості порушити (трішки порушити) правила громадського спокою і нанести візит розкішній будівлі, сад став чимось незрозумілим величним і загрозливим. Після першого проникнення в сад, Алекс повернувся ще один раз. Хлопець в той час тільки розпочинав заняття спортом і похвалитись горою м’язів ще не міг. Худенького хлопчика, що не відрізнявся надто яскравою енергетикою і не створював зайвого шуму ніхто не помітив. Кейт сповнена радощів продовжувала вивчати нові закляття. Пташка ненароком залетіла до саду. Зазвичай птахи оминають маєток Рейнольдс, лише обрані тварини мають право там знаходитись. Кейтлін саме вивчала закляття перетворення живого на камінь. Хочу відразу попередити в світлій магії подібного закляття не використовують. Добре, що таке закляття не діє на відьмаків, хтозна яким чином вирішився б наш конфлікт. Отож, уявіть себе на місці 15 річного підлітка. Напевно перелякався до смерті. Він чимдуж дременув скрізь сад, чим накликав на себе увагу мешканців маєтку. Хлопцю пощастило, Кейтлін була не одна, а знаходилась поряд з Нейтаном. Друг зумів переконати її не вбивати випадкового свідка, мовляв хто повірить підлітку. Виявляється, повірили його друзі. В той час сформувалась славнозвісна банда. Учасники якої знають деякі подробиці з життя місцевих мешканців. Банда не завдавала жодного клопоту Клер та її родині, тому продовжує існувати в місті незалежною ланкою.

Подібна зустріч вплинула на життя молодиків певним чином. Яким саме, ніхто не знає. Але таким, що всі вони стали ігнорувати правила громадського порядку і порушувати закони.

Час спливав і невідомо, скільки ми з Нейтом «мило обговорюємо прості речі». Я почала усвідомлювати небезпечність тривалої відсутності Нейта поряд з подружкою. Кейт не забариться його шукати. Здається мій співрозмовник зрозумів про що я думаю. Нам потрібно прощатись.

— Що тримає тебе в Пінсі? Не розумію, — відчайдушно замість прощальних слів. Він намагався переконати мене повернутись додому. — Невже твоє життя на стільки не важливе, що ти залишаєшся у місті. Будь-ласка розстав пріоритети і нарешті зрозумій твоє життя важливіше за будь які справи в…маєтку.

— Моя родина розставила замість мене пріоритети, — так хотілось відповісти і пояснити. Необхідно зберігати загальну легенду про сирітку Меган.

— Повернись додому, і забудь те, що ти тут шукала, — благально просив Нейт.

У відповідь жалюгідна спроба щось додати, без жодних пояснень, сповнена безвихідності.

— Як би я могла…

Наше зустріч багато чого прояснила, принаймні для мене стало дещо ясніше. Я зрозуміла, за що Клер так палко кохала свого найкращого друга. Не за симпатичну зовнішність, хороший одяг чи вишукане знання етикету, не за сильну і потужну магію. За добре та віддане серце. Я маю бути вдячна за спробу попередити мене в даній ситуації. Невдячність, ні не це. Не можу сказати про себе як невдячну особу. Знаю, одне краще цієї зустрічі не було б. Важко усвідомлювати скільки страждав бідолашний юнак цілий рік, хвилюючись за мою долю. Навіть родина на стільки не переймалась, тим що сталось у Пінсі, як він. Хоча вони теж причетні до історії з Пінсом. Саме вони примусили мене покинути власний дім для проходження магічного пошуку у цьому місті. Цим я і займусь, повернусь якнайшвидше до пошуку.

Глава 12. Банда

Крокуючи назад від будинку містера Брнерсома, не раз повертаюсь подумки до Алекса. Цікаво, які почуття, він пережив в той момент, коли побачив дію закляття темної магії. Закляття, що змусило живу істоту замовкнути назавжди, серце зупинитись, а життя знищити за якусь мить. Так, просто перетворити нещасну пташку на шматок каменюки. Подібні думки дуже актуальні, враховуючи всі обставини пов’язані з Клер. Окрім одного, звідки взялось співчуття і хвилювання за Алекса — ватажка банди, що намагався пограбувати мій маєток. Чиє зухвальство і безстрашність лякають. Знаю, він дуже гарненький, ну той що. Це не досить хороший привід жаліти цього покидька. Він нацюкав банду на моє помешкання і цього не варто забувати. Брешу собі, не зважаючи ні на що, не вважаю Алекса покидьком. Не знаю скільки він зробив помилок з законом, та це і не надто важливо…Знаю, одне в будь-якому випадку ватажок банди приховує за усією власною персоною ніжного і доброго юнака. Так відчула моя магія, їй я можу довіряти.

Нарешті я вдома. Маєток виглядає більш похмурим. Здається мій настрій вплинув на атмосферу будівлі. Розмова з Нейтом послугувала каталізатором. Я продовжила пошук ще з більшим ентузіазмом. Цього разу я відкинула власну стратегію щодо категорій на які поділила речі. Відтепер моє почуття штовхали у бік бібліотеки. Минулого року думка, що реліквією може виявитись книга не покидала мене весь час. Нарешті зібравшись з духом, йду на рішучий крок. Відкидаю пошук у решті кімнат та зосереджуюсь на одній. Бібліотека в ній сотні книг. Більше сотні їх тисячі. Я дуже багато часу провела у цій кімнаті, жодного разу не підозрюючи присутність реліквії. Сьогодні моя інтуїція вела сюди, нарешті магія всередині дала більш-менш чіткі вказівки. Пошук може завершитись дуже швидко, за умов докладання великих зусиль. Я ладна була не спати усю ніч та порпатись у книжках. Натхнена власною вірною здогадкою, я працювала у швидкому ритмі, перебираючи книгу за книгою обережно. Багато книжок потребували делікатного ставлення до себе. Їх вік значно перевищує мій у декілька разів. Минали години безперервної роботи, у бібліотеці зібралась купа з майже сотні відібраних (відбракованих) книг. Кожну книжку обов’язково необхідно розгорнути, переглянути декілька раз палітурку, прикласти щільно до рук і намагатись відчути. Нічого не відбувалось на протязі цих декількох годин. Слова, букви, видання, палітурки, сторінки, автори, назви книг змішались в єдине ціле. Від такого поєднання швидко розболілась голова і наступила втома. Я ж не мала наміру зупинятись чи відпочивати, бо за довгий час відчувала, що нарешті знаходжусь на вірному шляху. Головне не відступитись зараз, коли з’явилась надія повернутись додому. Повернутись додому, владнати конфлікт з мамою, забувати та викреслити Пінс раз і назавжди зі свого життя. Такі думки змусили втому відступити геть. Ейфорія продовжувалась недовго і тривала до 4 ранку. Я не помітила, коли прийшов сон. Він розвіяв грандіозні плани знайти реліквію в цей день, годину, хвилину, мить. Сон забрав мене у неіснуючу країну, де мрії збуваються легко. Занадто легко, ніж у реальному життя. Закляття з пудрою не втратило своєї дії. Тож за приближення небажаних гостей можна не хвилюватись. Їх візит не стане несподіванкою.

Сонце світило занадто яскраво. Дванадцята година дня наступила непомітно. Я продовжувала спати в той час, коли моя активність повинна бути на найвищій відмітці. Мляво прокинувшись, крокую до ванної кімнати. Волосся геть скуйовджене, під очима синці. Спання в бібліотеці не найкраща річ. Прийняти ванну стає життєво необхідно. Після нервового напруження відчувається втома, яка стала причиною страшного головного болю. Не надто поспішаючи, намагаюсь орієнтуватись у просторі. Крок за кроком, сходинка за сходинкою наближаюсь до своєї кімнати. Там знаходжу темно червону кофту та чорні штани. Одягаюсь дуже повільно, адже не можу до кінця прокинутись. Доводиться на кухні заварити каву. В магічному світі щодо кави та інших бадьорих напоїв відносяться досить скептично. Вплив, який вони здійснюють на психічний та емоціональний стан відображається на магії. Байдуже, закляття повинні спрацювати…Мабуть. Всеодно п’ю каву. Нехай там що, бо інакше зовсім почуватимусь погано. На сніданок приготую омлет з беконом. Яйця та шинка в маєтку з’явились від вчора. Не дарма ж я покидала маєток.

Їсти не надто хочеться. Особливо враховуючи всі проблеми звалені на мене останнім часом, дивуюсь чому я не впала в депресію. Доїдаючи сніданок, помічаю на скільки дратує кухня з її оздобленням. Вікно, що відкриває чудовий вид на газон з декоративним камінням. Сонячні промені поблискують на склі та проникають у приміщення. Погода надзвичайно приємна. Згадую, морське узбережжя. Там де я повинна бути, насолоджуватись легким вітерцем, слухати шум хвиль, відчувати теплий пісок. В цю мить я могла засмагати на пляжі або купатись, що вже й казати про Флоренцію та її краєвиди. Замість цього я мушу гаяти час на пошук реліквії. Ризикувати життям задля якоїсь книжки. Це того не варто, проноситься у моїй голові та не дає спокою. Роблю ще один ковток кави. Необхідно було покласти до чашки більше цукру, зберігся гіркуватий присмак. Від цього моє дратування зростає, як на дріжджах.

Залишаю на кухні все у безладі. Потім приберу. Не маю настрою перебувати на кухні. Потрібно повернутись до пошуку.

Книги, сотні книг чекають на мене і кожна потребує достатньої кількості уваги. Якщо переглядати окремо по книзі, то це займе багацько часу. Я ж більше не можу гаяти час у Пінсі. Майже істерична думка полонила мою свідомість. Я не хочу залишатись у маєтку жодної зайвої хвилини. Божевілля, наступна ідея не має ніякого етичного підґрунтя. Якби містер Барнерсом побачив, що його дорогоцінна подруга Меган робить з власним спадком, то ймовірно прийшов до повного жаху.

Я не збираюсь переглядати усі ці книжки, оберу з десяток та покладу у садовий візок. Ні, це надто задовго. Просто відчиню вікно та викину на подвір’я книги. Можливо вони трішки зіпсуються. Не так страшно.

Одна за одною жбурляю книги у вікно з сусідньої кімнати. Жбурляня забирає купу сил, та снаги надає злість. Одразу в пам’яті з’являються спогади, що здатні підживлювати злість. Мамин ляпас, невдала вечірка вдома з нагоди вручення атестату, вчорашня зустріч з містером Барнерсомом. Хіба не досить, запитала я себе. На подвір’ї валялись книги. Деякі з них втратили сторінки, деякі палітурку. Кількість доходила до 150. Коли я зупинилась то зрозуміла, що накоїла. Якої шкоди завдала цінним літературним шедеврам. Книги не винні у моєму магічному пошуку та усіх проблемах пов’язаних з ним.

Втратити над собою контроль дуже легко, повернутись до нормального стану важче. Я ж хотіла використати одну перевагу. В маєтку магія не дія, допоки триває магічний пошук. Біля маєтку закляття спрацьовують, то чому не використати магію на книгах. Полегшити собі життя таким способом.

Я вийшла на подвір’я, сонце стояло надто високо, і постійно примушувало мружитись. Книги утворили кладовище дорогоцінної скарбнички літературних шедеврів. Не заважаючи на сором, що відчуваю за власну поведінку, потрібно накласти закляття на речі. Є шанс, що серед них знаходиться реліквія. Відчуваю важкувату енергетику, привиди явно незадоволені моєю поведінкою, що ж нам всім буде вигідно, якщо заберусь з маєтку раніше.

Для початку необхідно упевнитися, що нікого не має поблизу. Пересвідчуюсь, що дійсно нікого не має. Налаштовуюсь на закляття, уявляю енергетику реліквії та в результаті нічого…Знову нічого. На цей раз розумію, що закляття не вийшло через мене. Адже я не можу контролювати власних емоцій, до того ж ранкова-полуденна кава, вплинула на психологічний стан і заодно на магію. Намагаюсь заспокоїтись та роздратування повертається. Знову купа незрозумілих емоцій, які затьмарюють мозок і не дають сконцентруватись. Заплющую очі, та спокійно роблю глибокий вдих, потім видих. Стає легше. Нехай кардинально не змінюється та все ж легше. Тишу і спокій порушують чийсь сміх та чоловічі голоси. Доведеться розплющити очі, один голос надто знайомий. Це ж Алекс, поряд з ним ідуть декілька хлопців. Окрім ватажка я помітила мого знайомого Джорша. Цікаво яким чином він наважився піти з рештою допоки я знову в маєтку? Ще були два хлопця, один високий чорнявий років 20 не більше, інший мого зросту кирпатий, рижий та трішки повнуватий.

Банда наближалась до маєтку. Страх в моєму організмі спричинив викид адреналіну, можливо саме це і послугувало причиною такого ясного мислення. Банда намагається спробувати пограбувати маєток. Знову. Вони прийшли вдень сповнені надії, що в цей час я не наважусь застосувати магію, боячись видати себе. Мене ж можна не боятись. Клер на багато небезпечніше. Думки швидко змінювали одна одну. Першочергове завдання не збирати розкидані книги, а захистити маєток. Більша вірогідність того, що реліквія і досі залишається в бібліотеці, а не у цій купі розкиданих книг. Не дарма я тренувалась так старанно з батьком на протязі року. Маю одну неймовірну ідею. Шанси, що подібне закляття спрацює малі. Але я спробую, адже вигода від вдалого закляття буде помітною. Я намагаюсь активувати закляття замок в маєтку. Закляття спрацьовує за моєї відсутності. Тому необхідно змусити маєток повірити, ніби мене тут не має. За таких умов маєток автоматично повернеться на режим сигналізації. Розібратись з рештою буде інше завдання. Маю декілька хвилин для здійснення цього плану. Я заплющую очі і намагаюсь сконцентруватись на власній персоні. Змусити відчути маєток трішечки інакше мою енергетику. Я пригадую дім, свою кімнату, знайомі та рідні для себе речі. Там я у безпеці, саме там бажаю опинитись найбільше в світі. Відчуття дому таке реальне.

За мить Алекс з друзями опиняється в декількох метрів від фасаду будинку. Продовжую пригадувати дім, і відчуваю щось змінилось. На мить здалось, що маєток зблиснув і через нього пройшла енергія. Дивовижно, ніколи не звертала особливої уваги на закляття замок. Думаю, його наклала попередньо сильна відьма або відьмак. Накласти закляття на великий об’єкт дуже важко.

Вдалось видихаю я, маєток захищений. Підтвердженням цього стає четвірка друзів, що намагаються зайти в будинок. Вони сповнені впевненості у власній безкарності, ігноруючи мою присутність прямісінько крокують на штурм дверей. Яке зухвальство! Алекс навіть не зміг доторкнутись до дверей, електричний імпульс пройшов крізь руку. Помічаю, по виразу обличчя хлопців, вони не раз стикались з подібним. Важкувато проникнути в маєток захищений магічним закляттям від звичайнісіньких злодіїв. Розчарована четвірка звернула увагу на мене. Я дивилась на них незадоволено, та намагалась ігнорувати. Клопоту вони вже не завдадуть. В таких випадках зазвичай актуально: не кажи гоп, поки не перескочиш.

Застосовувати закляття щодо книг на очах банди (частини банди) неприпустимо. Тому доводиться збирати книги і складати їх до купи. Саме мої дії наштовхнули ватажка банди на цікаву витівку. Він прошепотів щось нерозбірливе своїм товаришам. Хлопці частково розділились. Поки мій погляд був сфокусований лише на лідері. Довелось припинити складати книги в купу. Адже щось повинно статись, відчуваю певне напруження.

Джорш підійшов до однієї з книжок та підняв її.

— Хлопці, гляньте на це барахло, цікаво за скільки можна продати його?

Моє серце зупинилось на якусь мить. Продати одну з книг неможливо в перспективі це ймовірна реліквія, що може бути втрачена. Рудий хлопець також підібрав книжку і почав розглядати палітурку. Його чорнявий друг долучився до ідеї банди. Алекс задоволено посміхнувся, побачивши мою розгубленість, та й у банди з’явився шанс роздобути грошенят. Вдало продати книги наприклад містеру Барнесому. Не сумніваюсь чоловік не відмовиться від такої угоди. Дарма, що вона буде укладена з учасниками банди. Бізнес для нього все.

Важко зосередитись бодай на комусь. Я стільки зусиль доклала аби накласти попереднє закляття і обманути маєток. Не можу сконцентруватись, постійне роздратування заважає дійти до нормального стану за якого можливо використовувати магію. Джорш набрав декілька книг, найстаріших з усіх. Алекс також не залишився з порожніми руками.

Я в повному відчаї, магія на цей раз не врятує ситуації та не вирішить проблеми з бандою. Напевно так краще. Тому що я збираюсь довіритись власній інтуїції. Емоції, що пов’язані з Алексом вказують на мою симпатію до нього. Він попросту подобається мені. За даних обставин маю перевірити на скільки моє почуття взаємне.

Шукаю поглядом Алекса, його блакитні очі. Я не володію гіпнозом, просто дивлюсь на нього. Він також дивиться на мене. Поки решта банди радісно вовтузиться з книжками.

— Зроби це, забери книги та продай їх. Але я обіцяю тобі, ти взагалі більше ніколи не побачиш мене.

Раптово учасники банди затихли на якусь мить, жодних радісних вигуків та обговорення вдалого продажу «старовинного лахміття». Алекс лише поглядом зупинив своїх друзів, такого порозуміння варто ще зустріти. Мабуть тут і проявляється певна магія.

— Залиште все як є… — невдоволено наказав хлопець.

Джорш не менш невдоволено кинув знайдений скарб, за ним послідкували рудий юнак та чорнявий високий хлопець.

Лідер банди наказав покинути територію маєтку. Поки метушня навколо книжок закінчувалось, я не могла спокійно мислити одна думка ніяк не йшла з голови. Фраза, яку на передодні мені сказав Алекс, ніби він радий що я повернулась. Я була впевнена що це на 100 % стосується маєтку. З моїм поверненням закляття замок втрачало свою силу і можна з легкістю спробувати нанести візит старовинній будівлі. Хлопці так і вчинили. Всі окрім Алекса, я бачила, він не був зацікавлений в книгах. Якщо точніше я не побачила в його очах жаги наживи. Юнак виконував свої звичайні обов’язки ватажка банди та погляд постійно переводив на мене. Так от що означає та фраза…Тільки я не знаю ступінь симпатії Алекса. Здається, що симпатією, таке відношення може не закінчитись. Невже він закоханий у мене?

Хлопці з поспіхом покинули територію маєтку. За ними мав іти Алекс. На жаль банда тимчасово залишилась без лідера. Я поглянула у його очі та видихнула з полегшенням. Відтепер проблеми з бандою в минулому. Нехай хто завгодно хвилюється за своє майно. Я ж можу бути цілковито спокійною, сам ватажок банди закоханий у мене.

Ми мовчки збирали розкидані книги. Закляття замок перестало діяти. З моєї легкої ноги, що переступила поріг маєтку. Алекс постійно перебирав книги, що йому доводилось повертати у бібліотеку. Він намагався зрозуміти, що цінного в них було саме для мене. Я ж нічогісінько не могла розповісти. Нехай краще все запишеться так як є. До того жодного запитання чи докору я не почула у свою адресу. Швидкість з якою ми повернули книги була вражаюча. Мабуть я повільніше викидала їх на подвір’я. Потрібно також оцінити належним чином якості мого нового друга. Він таки досить швидкий і моторний, та й взагалі спортивний хлопець.

Після закінчення повернення книг у бібліотеку, ми сіли прямісінько на порозі будинку. Не для того щоб відпочити. Нам здається є про що поговорити.

Звісно розмова буде нелегка для мене. Я відчуваю певне зніяковіння, тим що так знагла викрила почуття Алекса.

Декілька хвилин ми сиділи мовчки. Алекс дивися на мене своїми блакитними очима. Я ж не могла йому відповісти тим же. Зніяковіло себе відчуваю. Комусь необхідно порушити тишу. Нехай це буде моя ініціатива. Яке ж запитання задати? Спитати звідки він знає про магію? Ця відповідь вже мені відома. Звідки він догадався, що я відьма, це можна було відразу зрозуміти, знаючи в який маєток засилялась нова мешканка Пінсу. Говорити звідки взялись почуття щодо моєї персони? Ні, я ж не Аніта, Рейч, Аманда чи Ліса. Я не звикла говорити на подібні теми, ще й з хлопцями.

— Твої друзі образяться на тебе за сьогоднішнє, — вони дійсно втратили шанс заробити доволі значну суму грошей.

— Сумніваюсь, — відповів він, продовжуючи дивитись на мене. — Вони знають, що я маю почуття до тебе. Будувати припущення одне, нарешті мої друзі у всьому пересвідчились.

— Мабуть, подумають, що я наклала закляття, або ще щось у магічному сенсі.

— Ні, я бачив на що здатна магія, вона не може створити справжніх почуттів. Як би могла Клер використала подібне закляття для Нейтана і перестала марно бігати за ним, — це сказано з повним сарказмом.

— Чиста правда, — підтвердила я. Наступне запитання необхідно задати якомога делікатніше, не хочу його образити, та й відступитись не бажаю. — Чому ти створив банду?

Подібне запитання навпаки викликало жваву посмішку на обличчі Алекса, від чого його погляд став ще більш сліпучим, блакитні очі та грайлива посмішка.

— Ти знаєш звідки я дізнався про магію? — запитання на яке мені відома відповідь.

Я кивнула: Нейт розповів.

— Я ненавиджу Клер. 3 роки тому вона намагалась вбити мене. Напевно щось з того часу змінилось всередині. Я перестав існувати як звичайний Алекс. Дякуючи Нейтану я залишився живим. Саме він зупинив свою подругу, яка збиралась позбавити життя випадкового свідка.

— Так, Нейт єдиний хто має вплив на неї, — погодилась я. Цікаво чому я не можу називати Нейтана так як усі довкола називають. Використовую дурнуватий вкорочений варіант Кейтлін. — Ти сказав щось з того часу змінилось… — важко запитувати подібне — Що саме?

— На зміну страху прийшов гнів, за ним розчарування. Пінс в я кому я виріс, більше перестав існувати. Місто разом з моїм домом померло замість мене тієї ночі, пало жертвою закляття Клер, просто перетворилось на камінь, — скільки болю у цих словах, відчувається душевна рана, що і донині ніяк не заживе. — Пінс завжди славився привітними мешканцями, тихою місциною. Доброзичливіших людей більше ніде не знайдеш. Таким моє місто було колись. Задовго до того як на зміну всім гарним людським якостям прийшло лицемірство та страх. Думаю, ти знайома з Лорейн, Естель та Роуз, — на знак згоди кивнула, — більшість мешканців втопає в благовісному страху перед Клер. Повне лицемірство, кожен так і стелеться побачивши її. Саме тоді я прийняв рішення назбирати грошей та покинути Пінс. Долучив декількох друзів, так і народилась банда. Мої друзі підтримають мене та прикриють спину. Вони охоче покинуть Пінс.

У відповідь я лише похитала головою. Не хотілось розчаровувати Алекса. Він міг і не повірити. Ми заледве знайомі. Його друзі це все що у нього є, тому їм просто необхідно довіряти. Я побачила дещо інше у їх очах. Алекс розповідав щиро про прагнення покинути Пінс. Решта банди не горіла бажанням покинути рідне містечко. Хлопці бажають знайти побільше наживи. Їх очі так палали за нагоди отримати швидкі гроші. Бідолашний Алекс, мабуть йому не варто знати про це. Поки що…Необхідно вирішити проблему з бандою.

— Меган, ти вважаєш я неправий через бажання покинути рідний дім?

Він невірно зрозумів мій вираз обличчя та хитання головою. Я не засуджую його.

— Ти обрав неправильний спосіб, занадто небезпечний.

Алекс не зводив з мене своїх блакитних очей та уважно слухав, намагаючись уникнути докорів у власну адресу.

— Знаю, ти можеш мені не вірити, та я можу допомогти тобі і…твоїм друзям, — краще не робити акцент на слові друзях.

— Яким чином? — здивувався Алекс подібною ініціативою. — Що ти можеш зробити?

— В мене є деякі невідкладні справи пов’язані з маєтком… На жаль я не можу і не буду вдаватись в подробиці цих справ. Мої справи…так будемо їх називати обмежені в часі. Вже залишилось більше місяця… До того ж я нарешті на вірному шляху, тому маю шанс впоратись раніше.

Алекс продовжував слухати нісенітницю, якою здавались на той час мені власні слова. Він мовчав, тому я продовжила розповідати.

— Містер Барнерсом знайшов клієнта, що охоче придбає маєток на дуже вигідних для нас обох умовах. Я не знаю скільки грошей ви встигли «зібрати» за час існування банди… та таку суму ви навряд чи отримаєте.

Недовіра, подив, чому я проявляю таку сердечність до справ банди.

— Я дійсно хочу допомогти… вам, — хотілось сказати тобі Алекс, — покинути раз і назавжди Пінс. Знайти місце, де ви будете почуватись у безпеці від Клер та темного прояву магії. Зможете жити нормальним життям. Подібного я прагну для себе, тому як ніхто інший можу зрозуміти тебе і твоїх друзів.

Алекс повірив мені. Я говорила щиро, те що прагнула для себе, могло стати реальністю і для них. Хлопець не поспішив дякувати.

— Тобі не шкода такої величезної суми? На які кошти ти будеш жити, маєток — твій спадок?

Довелось збрехати, поки що я недостатньо довіряю йому щоб розповісти про власну живу і здорову родину. Нехай продовжує вірити, що я сирітка Меган. З часом я розповім йому всю правду, якщо все складеться найкращим чином, то він дізнається дійсну причину моєї присутності в Пінсі.

— Я єдина спадкоємиця моєї опікунки. Вона залишить мені досить значну суму грошей. Тому за матеріальний достаток не хвилюйся, я не залишусь бідною.

— Дякую, — нарешті він повірив. Я можу зітхнути з полегшенням.

— Будь-ласка поки я не владнала свої справи і не продала маєток, зоставайтесь якомога довше у тіні. Намагайтесь звертати на себе поменше уваги з боку Клер, краще не провокуйте її зайвий раз.

— Важко обіцяти щось подібне, — вишкірився Алекс. — Ми не шукатимемо неприємностей.

Мій друг збирався йти. Необхідно попередити учасників банди, ознайомити їх з неймовірним планом втечі з Пінсу. Алекс вже піднявся з порогу та поспішив забратись геть. Все складалось на стільки чудово. Мені ж не давало спокою, те що він міг неправильно зрозуміти. Сьогодні під час історії з книгами я не намагалась маніпулювати його почуттями заради власної вигоди. Ні, я нічого такого не прагнула зробити.

— Алекс, — гукнула я. Він обернувся і здивовано поглянув. — Ти мені дійсно подобаєшся.

Що й казати, в черговий раз я мала змогу пересвідчитись на скільки ватажок банди має гарну посмішку. Відповіді я не почула, адже нічого і не вимагала в замін почути. Я ж бо знала про його почуття, і вони на багато сильніші, ніж будь-яка симпатія.

Довелось повернутись в маєток. Необхідно приготувати вечерю та відновити магічний пошук. Готуючи макарони з сиром, (дуже проста страва), я знаходилась думками десь далеко. Нарешті за останній час в мене з’явилась надія. Надія що все буде добре. Більше не потрібно хвилюватись за раптовий напад банди. Хлопці не потурбують маєток. Алекс подбає про це. Проблема з бандою вирішена.

Відтепер я зроблю все правильно. Знайду вчасно реліквію, не викидаючи книги з вікна. Я впораюсь, не дивлячись на те, що бібліотека заповнена величезною кількістю книг. Я пообіцяла собі, що огляну кожну книгу поки не знайду реліквію. Потім продам маєток другу містера Барнерсома. Моя родина точно не зрадіє подібному відкриттю. Байдуже, магічний пошук матиме свою ціну і нехай родина дізнається скільки це буде коштувати для них. Алекс разом з друзями зможе нарешті звільнитись від життя у Пінсі. Принаймні, він зможе бути щасливим десь далеко від цього місця. Я раділа ще тому факту, що знайшла однодумців. Не одна я ненавиділа Клер. Є і інші хто зневажають цю особу.

Сповнена надії, я попрямувала в бібліотеку та продовжила шукати реліквію, часу залишалось менше. Роботи дивлячись на всі ці книги забагато, щоб розслаблятись. Відчуваю, що реліквію так просто не знайду доведеться переглянути не одну сотню книг. Не має значення, я сповнена надії завершити магічний пошук живою.

Глава 13. Лист

Ранок розпочався без особливих подій. Я швидко прийняла ванну, почистила зуби, вмилась, розчесала волосся, одягнула темно синю сукню з сірим гольфом. (Сукня з V подібним вирізом). Сніданок не зайняв багато часу вівсяна каша та чай з квіткового збору. Мама часто готувала подібний напій. Вона вміє створювати різні лимонади на основі рослинних екстрактів. Особливого апетиту не має. Тому краще щось попоїсти. Робота на порожній шлунок не принесе користі. Вчора в бібліотеці я працювала дуже енергійно. Втома швидко настигла мене, та я не пручалась і відправилась у ліжко опівночі. Прокинулась близько десятої.

Бібліотека нагадувала кімнату після бомбардування. Замість звичного порядку, на височезних полицях з’явились вільні місця. Книги переміщались з місця на місце. Відпрацьований матеріал утворював декілька високих гір. Компактність розташування книг маскувала їх дійсну кількість. Тепер це вже не надто важливо. Я почала перебирати нижню полицю. Історія стародавньої Індії, індійська культура, проза. Непогані книги, на жаль не те, що я шукаю.

Минула ціла година гора з книжок виросла на 30 сантиметрів. Поряд з’явилась ще одна. Пошук відбувається повільно, та скаржитись не маю права.

Стукіт в двері порушив монотонність праці в бібліотеці. Я вирішила поглянути, хто ж прийшов навідатись у маєток. Найбільша надія це не ріелтор. Бачити цього чоловіка не викликає жодної радості. Сподіваюсь там Алекс, нам потрібно обговорити деякі деталі, ще він може стати у нагоді. Допомогти перенести книги з бібліотеки в іншу кімнату, так би мовити звільнити місце для утворення нових гір. Підходячи до дверей, не відчуваю жодної енергетики. Хто б не приходив вже зник. Помічаю в далечині невеличкого хлопця років 10, який надто швидко крокує чимдуж від маєтку. На порозі лежить лист з адресою маєтку та моїм ім’ям. Цікаво що б це означало? Я беру лист та зачиняю двері. Перевертаю декілька разів конверт, намагаючись зрозуміти певний сенс в такому посланні. Потім розкриваю його. Папір рветься надто легко. В конверті знаходиться невеличкий аркуш, акуратно складений навпіл. Цей аркуш являє собою лист. В кінці сторінки бачу від кого він. Саманта надіслала цього листа. З завмиранням серця повертаюсь очима до початку сторінки.

«Люба Меган.

З мого боку було б необачно передати тобі листа власноруч. Довелось заплатити сусідському хлопцю Кіту, щоб він непомітно доставив лист. Мені важко писати тобі після тогорічних подій, чаювання в маєтку Рейнольдс. Я дуже сильно хвилювалась за тебе, на жаль не встигла попередити про небезпеку. Пробач мені, якщо зможеш, страх змусив підкоритись Клер і прислуговувати таким чином, ніби нічого страшного не мало статися.

В цьому році Клер пообіцяла не відступитись. Вона здатна на будь-що аби позбутись тебе. Моя господиня знає, що ти повернулась в місто і лише очікує слушної нагоди. Поки Нейтан намагається стримувати її. Все марно вони часто сваряться на цьому підґрунті, що ще більше викликає ненависть Клер до тебе.

Я хочу попередити тебе про жахливу загрозу, яка очкує на тебе. Сподіваюсь це зможе врятувати твоє життя. Будь-ласка приходь на зустріч зі мною. Сьогодні близько другої. В Пінсі є старе недіюче кладовище Святого Августина. Неподалік від нього невеличка капличка. Там на відстані близько пів милі не більше буде встановлено намет, що нагадує шатер ззовні. Я буду очікувати саме там. Будь-ласка не запізнюйся і приходь одна. Ніхто не повинен довідатись про нашу зустріч, в місті занадто багато мешканців, які раді заслужити похвалу Клер. Сподіваюсь, ти зможеш прийти та знайти сили пробачити.

Саманта».

Ранок починався так добре, — перше що спало на думку, — напевно якийсь захисний механізм спрацював. Жартувати в подібній ситуації неможливо. Стільки всього зміг передати маленький шматочок паперу з дрібним жіночим почерком. Саманта чітко висловилась. Вона в черговий раз підтвердила мої здогадки щодо Клер. Звісно я очікувала, коли ж моя найбільш палка ненависниця почне діяти. 3 тижні мабуть занадто довгий термін. Напевно Кейтлін вичікує нагоди. Не сумніваюсь така темна відьма склала план позбавлення життя «конкурентки» ще давно. У неї було достатньо часу. Цілий рік, і хтозна якби я не повернулась, то активувати план не довелось.

Склавши обережно лист, повертаюсь до бібліотеки. Голова йде обертом від власних думок. Як вчинити? Піти на зустріч з Самантою? Чи продовжити пошук, очікуючи нападу? При цьому завжди потрібно бути на сторожі. Страх стане незмінним супутником мого життя. Я прекрасно розумію все це. Зараз я також боюсь, та знаходячись у власному маєтку відчуваю певну перевагу. Невпевнено, що Кейт на скільки б не була сильною відьмою не наважиться нападати на моїй території. Невже вона настільки самовпевнена, щоб піти на такий ризик. Адже є родинна магія, яку ніхто не відміняв. Ту підтримку, що відчуває Клер від власного дому, важко не помітити. Тому вона не наважиться проникнути в маєток. Допоки я залишатимусь живою, навіть стіни будівлі будуть заважати їй. Енергетика дому вплине на магію мого ворога. Не рекомендую діяти подібним чином. Думаю, Клер і сама знає такі невеличкі аспекти.

Якщо я піду, то буду попереджена і матиму шанс уникнути нападу. Занадто висока перевага у боротьбі з темною відьмою. Особливо такою потужною і могутньою. Ризик також високий. Можливо, це пастка, і замість Саманти я зустрінусь з Клер. Хто поручиться, що листа писала її служниця, не господиня. Ризик досить значний, та відчуваю енергетику листа, він дійсно написаний рукою боязкої жінки. Саманта видається хорошою людиною, та все ж маю сумніви. Ця жінка вирішила ризикнути в цьому році, чого не зробила в тому. Напевно у неї нарешті з’явився шанс реабілітуватися після тогорічних подій. Сумніви не покидають мене, не знаю, яке рішення буде правильним. Враховувати ризик є життєво необхідно. Саманта також ризикує, посилаючи подібний лист з попередженням. Все ж я маю піти та дізнатися можливі плани Клер.

Час пролетів надто швидко за роздумами. Пора покинути маєток і вирушити в дорогу. Знайти шатер буде не так просто. Спочатку старовинне кладовище, потім каплиця, а за нею намет. В листі написано дуже чітко. Проходячи повз будинки звертаю увагу на місцевість. Рідше зустрічаю комфортні та нові будівлі, все більше старих і занедбаних. Місцевість не найкраща. Крок за кроком наближаюсь до кладовища. В далині вже видніються надгробки та хрести. Певна туга огортає серце. Кладовище не діє. Тут давно нікого не ховають. Тед часто розповідав мені про місцину. Мовляв ця частина Пінсу є пережитком минулого і потребує чималої реставрації. Сумно усвідомлювати, що померлих, які поховані на цьому кладовищі, вже не має кому доглянути. Їх могили так і залишаються без належного виду. Так ріелтор розповідав, що на кладовищі працює садівник та один доглядач. Проте вони використовують власні зусилля на підтримання загального стану місця. Ніхто ж не надає належної шани померлим. Ось видніється капличка. Така ж стара і трішки моторошна. Здається мешканці Пінсу можуть легко забувати дійсно цінні речі. Зберегти подібну будівлю був їх обов’язок.

Проходжу дуже швидко повз. Намет багряно червоний, чим надто привертає увагу до себе. Навколо намету нікого не має. Доводиться зайти всередину. Намет схожий чимось на шатер. Висотою не більше 2 м. Цікаво, яким чином він взявся неподалік каплиці? Можливо, намет і був неподалік ще давно. Чомусь ситуація насторожує, і сумніви підкрадаються звідусіль. В наметі вже є Саманта. Жінка виглядає дуже схвильованою. Одягнена вона як завжди, дуже скромно. Проста сіра сукня з рукавами 3\4, та кофта темно-фіолетового кольору. Обличчя ані трішки не змінилось, волосся заплетене і стягнуте позаду. Жінка з полегшенням зітхнула побачивши мене. В наметі знаходилось небагато речей. Декілька подушок темно багряного кольору, невеличкий дерев’яний столик, досить низенький. Двоє стільців темно багряного кольору. Неподалік розташований невеличкий чайний сервіс. Виготовлений зі срібла, поряд старенький чайник, вкритий темно коричневим накипом. Здається в ньому знаходиться чай, з м’ятним запахом. В наметі досить просторо, та є місце для декількох старовинних речей. Саманта швиденько проминула невеличку гарнітуру, та попрямувала до мене. Я опинилась в її обіймах. Відчуття сконфуженості охопило нас обох. Жінка сіла на один зі стільчиків, і мені довелось прослідувати її прикладу. Певне відчуття дискомфорту не покидає моє тіло. Намет не може з’явитись без зайвої допомоги так швидко.

Я набираюсь сміливості, адже від цього залежить моє життя.

— Намет з’явився віднедавна поряд каплиці?

Саманта почервоніла миттєво, та тяжко видихнула. Намет потрібен їй для відпочинку. Церква дає прихисток душі жінці, інколи ж цього замало. Необхідно усамітнитись, тому намет слугує своєрідним містечком відпочинку.

— Знаю, надто скромно всередині, — посміхнулась жінка — Більшого мені не потрібно. Найнеобхідніше для короткого усамітнення.

Певна знервованість спостерігається у моєї співрозмовниці.

— Саманата, розкажіть будь-ласка все що знаєте.

Жінка кивнула і жваво потягнулась до чайника. Вона налила дві чашки. Одну підсунула ближче до себе, іншу до мене.

— Важко розповідати на стільки моторошні речі. Не можу повірити, що зіштовхнусь з подібним у житті. Магія — це неприродна річ. Я знаю, та все ж вона має використовуватись з розумом і бути направленою на добро. Ні, в якому разі не використовуватись на зло, або шкоду людям.

Моя співрозмовниця, стала ще більш знервованою. Спогади змусили її тремтіти.

— Завжди п’ю чай з м’ятою. Мабуть, стільки скільки працюю в маєтку Рейнольдс.

Я намагалась зберігати ввічливість та не показувати власне занепокоєння. Не вистачало почати трястись від хвилювання. На чай я поглянула байдуже. Неприємні асоціації і досі залишили помітний відбиток у пам’яті. Не можу просто так вживати цей напій. Навіть сьогодні вранці за сніданком ледве зробила декілька ковтків. Поки Саманта пригадує початок роботи в маєтку Рейнольдс, моє серце шалено стукотить. Скромний чайний набір посуду нагадує дежавю, щось схоже з минулим роком, коли Клер сиділа навпроти. Я розглядую чашку і розумію безпідставність власних припущень. Клер не буде повторюватись. Впевнена ця відьма придумає щось особливе і жорстоке водночас. Навіщо використовувати метод, який не спрацював минулого разу. Ймовірність, що зілля спрацює цього разу мінімальна. Подібна думка викликала деяку радість. Нарешті я змогла сконцентруватись на розмові. Саманта нічого конкретного не розповідала. Лише недоліки своєї роботи і речі з якими їй довелось зіштовхнутись. Деякі досить моторошні в магічному відношенні. Закляття надто потужні, що направлені на шкоду здоров’ю. Саме в цьому місці мій слух став гострішим. Нарешті подумала я — вона дійшла до цілі. Саманта раптово зупинила розповідь і налила ще одну чашку чаю. Від хвилювання жінку мучила спрага. Я ж не доторкнулась до власної чашки. Хвилювання, що от-от маю дізнатись про плани Клер також викликало в мене відчуття спраги. Можливо чашка чаю, допоможе. Якщо зважати на те, що зілля не подіяло минулого разу, то можна не перейматись за цей напій. Я взяла чашку і зосередилась на запаху, нічого окрім м’яти не відчувається. Зілля на екстракті Дзвіночку має інший запах. Існує ж велика кількість отруйних зіль, та не думаю що в якесь із них додається м’ята або взагалі вона там присутня. Ця рослина здавна використовувалась тільки в якості лікарського засобу та деяких заспокійливих настоях. Чашку чаю я не поспішала випити, чомусь відчуття дежавю не покидало мене. Я вирішила його проігнорувати. Неприємні спогади, не більше. Вони цілий рік переслідували мій мозок. Досить. Я зробила декілька ковтків. Чай був теплим і приємним на смак. М’ята надавала досить оригінального присмаку. Ще якась гіркота, майже цілковито непомітна, швидко зникаюча. Я вирішила поставити чашку та зосередитись на розмові. Чаювання явно не буде улюбленою річчю для мене.

Саманта раптово стала блідою. Краплини поту виступили на її чолі. Жінка прошепотіла щось незрозуміле. Шепіт було важко розібрати.

Нарешті слова вже не нагадували шепіт. Вона чітко, хоч і тремтячим голосом, змогла говорити.

— Пробач, мені будь ласка. Меган, пробач.

За що пробачити хотіла запитати я. На жаль вже зрозуміла за що. Запаморочення хвилею підступило до мене. Шатер поплив перед очима. Всі відчуття стали притупленими. Минулого разу зілля подіяло значно повільніше. Цього разу йому знадобились лічені хвилини. Світ почав танути, наступна хвиля запаморочення накрила мене повністю. Я впала, занурюючись у цілковиту темряву. Темрява тепер вона оточувала все навколо, більше нічого. Клер виявилась послідовною у власних діях та намірах.

Глава 14. Темрява

Важко повернутись до відчуття пустоти. Всередині, ніби не залишається нічого важливого. Темрява тисне на кожну клітину мого тіла. Безкінечна непроглядна, вона оточує мене і тримає у полоні. Час тягнеться повільно. Напевно відчуття часу взагалі не існує. Нічого не існує. Нічого окрім темряви. Я перетворилась на щось нереальне, майже невідчутне. Відчути можна тільки темряву. Вона густа і знаходиться усюди, ніби димка наповнює навколо можливе існування. Минулого разу мить перебування у темряві тягнулось довго. Скільки я знаходжусь в такому стані важко сказати. Схоже на повільні тортури…

Минула година або ціла вічність не скажу. Нічого не змінюється окрім того, що темрява поступово стає густішою і концентрується в певних місцях. Здається крізь невеличку шпарину видніється темно бурий відтінок. Шатер, знову виникає в моєму полі зору. Невже, я прокинулась, як і минулого разу. Сподіваюсь зілля не подіяло. В шатрі вже не має чайного сервісу та скромної фурнітури. Є маленький вішак. На якому висять дві чорні мантії. Цікаво хто приніс їх сюди?

Я намагаюсь оглянути все навколо та зрозуміти, що відбувається. Здається вішак видний на рівні поля зору стоячої людини та я не пам’ятаю яким чином підводилась. Чомусь не відчуваю ніяких побічних наслідків зілля. Після дзвіночка боліла голова. Зараз нічого не болить. Якась легкість, невагомість.

Оглядаю шатер, і бачу старий дерев’яний стіл. Він доволі довгий і не надто широкий. Щось лежить на ньому. Намагаюсь сфокусуватись, знайома сукня темно синього кольору та сірий гольф. Руки схрещені на грудях. Волосся рівне і невеличкими пасмами спадає на обличчя. Обличчя також знайоме. Моє обличчя, значить моє тіло лежить на столі. Дивно. Я мала відчути величезний страх або жах та розумію одне. Я померла. Дійсно померла врятуватись як в минулому році не вдалось. Дивлячись на власне тіло, намагаюсь відчути бодай щось нотку співчуття та жалості. Відчуваю ж одну байдужість. Реальність набагато суворіша. Я втратила своє життя і нічого важливого більше не залишилось. Пошук став своєрідним епічним закінченням. Завершенням усіх грандіозних планів. Не так важливо куди потрібно вступати, яку професію обрати, чи сердитиметься на мене родина за те що боягузка Меган провалила важливу місію знайти реліквію. Цікаво що сказала б мама, тато, Стівен чи Аманда? Як пояснити Дон, що мене ніколи не буде поряд? Певно Стівен знайде спосіб…він дуже розумний. Аманда нарешті заспокоїться, їй більше не буде кого коментувати. Не буде Меган вічної суперниці, залишаться лише спогад про мене. З часом він змарніє і розтане. Людське життя швидко минає, тому пам’ятають його не більше миті. Я не засмучуюсь з цього приводу. Стою і дивлюсь на тіло 18 річної дівчини. Саманта та Клер повинні позбутися тіла. Можливо мене поховають на цвинтарі Святого Августина. Страшно уявити поховання. Жалібна церемонія з радісною від перемоги Клер. Повна розкаяння Саманта і такий правильний Ріхард, що з радістю поховає тіло надприродної істоти подалі від людських очей та страшної таємниці загибелі його власника.

Подібне усвідомлення не викликало жодного страху. Навпаки обурення та злість. Я не хотіла всього цього, і тепер мушу спостерігати за крахом усіх життєвих сподівань.

Залишатись у шатрі довго якомога довше ось, що залишалось робити за даних обставин Я ходила дуже повільно вздовж шатра, часом обертаючись поглянути на власне тіло. Мабуть бажаю переконатись, що не все втрачено, маю шанс. Тіло доказ моєї смерті, а значить надії більше не має. Я поглянула на невеличку книжку поряд з моєю правою рукою. Біблія. Новий Завіт та маленькі чотки з хрестиком. Саманта вирішила проводити померлу з усіма релігійними традиціями.

Перебування у шатрі порушилось чиїмось шурхотом. Важкі кроки наближали до намету людей. Чиясь тінь підступила ближче і ближче. Я сподівалась побачити когось. Ніхто не зайшов. Тоді ще один потік кроків.

— Ти маєш приготувати померлу для поховання, — незнайомий чоловічий голос. — Знайди їй більш простий одяг, який не шкода. Підбери волосся. Я ж маю підготуватись, помолитись за неї.

Ріхард, — зрозуміла я. Хто ще так ревниво захищає власні переконання.

— Ми маємо чіткі вказівки від пані Рейнольдс, — тремтячим голосом промовила Саманта.

— Не знаю чому твоя господиня чекала цілий рік аби позбутись її. Ця істота… тобто дівчина з надприродними можливостями, не має право продовжувати творити зло.

— Кейтлін завжди казала, що боротись із собі подібними важко.

— В наш час не надто важко, зброя сучасності здатна знищити будь-кого.

Благовісний голос жінки: Кейтлін завжди казала відьмі відьомська смерть. Це має слугувати за правило.

— Правило, що має виключення. Минулого року засіб твоєї господині не подіяв, вона врятувалась. Що буде як і цього року ситуація повториться?

— Кейтлін говорила, що зварила дуже міцне зілля з екстракту дзвіночка, з додаванням інших інгредієнтів. Там була м’ята для усунення запаху… — жінка запнулась. — Зілля подіяло миттєво. Я сама все бачила.

— Гарантії, де гарантії того що дівчина мертва?

— Гарантій ми маємо вдосталь, — схлипнула жінка, — вона не дихає і у неї не має пульсу.

— Дивна річ наше життя, інколи ти думаєш події повинні розвиватись за нашим планом, — голос Ріхарда сповнився настороженості — Ти не припускаєш, що дівчина може повернутись до життя, наприклад в труні, знаходячись під насипом землі?

— Пані Рейнольдс сказала почекати декілька годин. Необхідно пересвідчитись в тому, що вона мертва. Меган не повинна ожити. Але все ж… — знову затинаючись вже шепотіла Саманта, — Клер сказала, якщо вона оживе, то нехай буде як і має бути. Дівчина повинна померти в будь-якому випадку.

— Поспіши в маєток, а я повинен приготуватись до невеличкої поховальної церемонії. Ти маєш встигнути підготувати тіло.

Ця розмова викликала в мене відчуття відрази. Саманта, Ріхард вони віддано виконують вказівки тієї, хто не повинна контролювати людські життя.

Спостерігати за церемонією власного поховання в мене не має бажання. Ніщо не тримає мене в наметі. Ніщо не тримає мене в житті. Я вирішила покинути не лише шатер, а й взагалі буття. Йти далі, не знаючи достовірно, що чекає на мене далі. Я готова піти. Покинути світ з його вічною метушнею, ритмом.

Я попрямувала до проходу в наметі, що був затулений невеличкою занавіскою. Крок, більше відстані я не могла зробити. Бар’єр невидимий для моєї сутності знаходився в проході. Я намагалась спробувати ще. Рушити далі з місця стало важко. Напевно якийсь зв'язок з тілом, — промайнула думка, — я ж маю піти. Не хочу бачити поховальну церемонію.

Будь-які спроби виявились марними. Зрушити з місця було неможливо. За мить я відчула певну зміну. Щось важке промайнуло всередині. Певне відчуття важкого ранку, коли прокидаєшся від затяжного сну. Не можеш розплющити очі і поворухнути жодною часткою тіла. Так і я почала відчувати власне тіло. Тобто свою присутність у ньому. Я була впевнена, що знаходжусь у своєму тілі. Його важкість змусила відчути певну фізичну присутність до світу живих. Тільки от я не була більше живою. Що ж тоді… Невже я буду змушена пережити відчуття поховання свого тіла, залишаючись у ньому постійно і не маючи змогу нічого зробити. Жах промайнув, мов іскра крізь мене. Бути похованою заживо, здається нічні страхіття ставали ще більш реальнішими.

Цього не може бути насправді? Я не хочу щоб мене поховали, — істерично думала я, намагаючись зрозуміти всю ситуацію.

На мить здалось, що моє тіло може відчути весь жах, того майбутнього випробування — поховання на кладовищі Святого Августина. Моя рука поворухнулась, і це було насправді. Невеличкий поштовх. Я намагалась розплющити очі, і мені вдалось. Неймовірно, — подумала я, — що ж відбувається.

Найменший поштовх руки, миттєво здався невагомим. Потім відчуття пройшли скрізь тіло. І я могла поворухнути кінчиками пальців. Спробувала повільно підвестися. Голова йшла обертом. Дзвіночок ще частково нагадував про свою дію.

Підвівшись зі стола, чую гуркіт. Біблія разом з хрестиком впала на підлогу.

Декілька хвилин я перебувала в стані заціпеніння. Важко дихаючи, намагалась усвідомити що ж зі мною не так. Я була мертва. Моє тіло лежало окремо від сутності. Що ж робити, яким чином я повернулась чи повернулась насправді, думки плутали одна одну. Легке запаморочення не давало змоги зосередитись. Шок від пережитого почав поступово розставляти все на власні місця. Темрява, повне відчуття безнадії, жодних нормальних емоцій. Раптово все змінилось сильним потоком страху. Я злякалась. Клер могла прийти будь-якої миті. Побачивши мене, вона діяла б. Страх досить потужний, та нарешті я почала мислити. В цю мить, мною керувала тільки інтуїція. Я мала втекти, сховатись, подалі від шатру, каплиці, кладовища. Нехай Кейт думає, що я мертва.

Дійсно такі неприпустимі думки, байдуже. Єдине, що має значення втеча, порятунок від цього.

Порятунком стала магія. Не знаю, такого закляття явно не проходять ні в я якій книзі, щоб воно відразу вирішило багато проблем.

Страх допоможе всю правду приховати,

Знайти мене і не здолати,

Сховатись звідси, швидше геть піти,

В оману ворогів ввести,

Щоб образ мій їм тим здавався,

Від чого їх розум не відмовлявся,

Я хочу зникнути і не залишити слідів,

Нехай в оману повірять всі.

Потужний потік енергії утворився після пронесеного закляття. Воно подіяло дуже сильно, надто сильно.

Я натягнула чорну мантію, що висіла на вішаку. Накинула каптур і покинула шатер. Вечірня пора, змусила небо забарвитись червоним, рожевим, та помаранчевими кольорами. Погода на диво виявилась тихою. Жодного подуву вітру. Примарний спокій.

Я йшла, мов тінь у чорній мантії. На зустріч до мене підійшла Саманта. В її руках одяг призначений для мене миттєво розтанув. Через декілька хвилин підійшов Ріхард, і звернувся радже не до мене, а до Саманти. Вони схоже не помічали мене. І дивились один на одного скляним поглядом.

— Ми впорались з похованням тіла, — одночасно сказали ці двоє.

Їх погляд спрямований у бік кладовища. Я також поглянула в той же бік. Старі могили нічим не примітні, тіснилися один навпроти одної. Серед цих могил з’явився свіжий насип. Величезне поховання з дерев’яним хрестом. На хресті жодної таблички, будь-яких позначень чия це могила. Я ж добре знала кому вона повинна належати, і яким чином мешканці Пінсу будуть сприймати цей новий насип, що виник не звідки за досить короткий час завдяки закляттю.

Я поспішила геть, покидаючи Саманту і Ріхарда наодинці з власним думками.

Втекти ось головне. Швидко минаючи звивисту стежку, я побачила якусь фігуру в далечині. Знайома постать наближалась все ближче і ближче. Моє серце застигло на місці, коли я мала змогу розгледіти обличчя фігури — Клер.

Страх паралізував на мить моє тіло, довелось витратити декілька секунд та зупинитись. Найбільше здивування проявилось, тоді коли Клер також виявилась спантеличена. На її обличчі читався не малий подив, що раптово доповнився страхом.

— Нейт, що ти тут робиш? Невже ти слідкував за мною? — наче насторожилась дівчина, та швиденько забралась геть не наважуючись поглянути в мої очі.

Нейт! Нейт! Нейт! — лунало постійно ім’я в голові. — Невже Клер прийняла мене за Нейта? Неймовірна, дійсно дивовижна ситуація. Я йшла немов п’яна, сконфужена у власних відчуттях, думках. Страх же керував мною, і вказував на один напрямок вперед, без жодних зупинок чи поворотів назад.

Майже спотикаючись, я дійшла до більш населеного району, вулиці Ламбера. Цей художник був улюбленцем одного із старовинних меценатів містечка, тому на його честь названа вулиця. Виконана в досить старовинному стилі. Вимощенні кам’яні дорогі, суворі будиночки з підвісними квітами. Зелень, що майорить на підвіконнях. Невеличкі двоповерхові будівлі, дуже тісно притискались одна до одної, зберігаючи певний відтінок романтичності мецената. Подробиці щодо цієї вулиці розповідав Тед Барнерсом, вишуканий знавець найкращих і цінних будівель. Він точно розповідав про це місце, згадуючи детальний опис, використовуючи численні історичні данні. Моя ж увага в той момент була прикута пошуком реліквії, тому з розмови вдалось винести певні загальні факти. Обривки інформації, не більше. Як виявилось ця інформація стала в нагоді, з’явився певний орієнтир.

Проминаючи крізь один з будинків, я помітила жінку, що вороже витріщалась на мене. Її темні очі свердлили моє обличчя. Певний докір читався на обличчі. Віком вона була не старша моєї матері. Тому подібний вираз незнайомки здивував мене. Невдоволення, обурення, гнів чим саме я заслуговую на подібне відношення? Особливо від людини, яку бачу вперше. Жінка продовжувала витріщатись, через декілька хвилин до неї підійшла молода дівчина. Років 15, не більше. В неї такі ж самі виразні темні очі, продовгуватий ніс, тоненькі брови, смугами викладені губи. Досить мила дівчина з стриженим вище плечей чорним волоссям. Незнайомка також поглянула на мене. ЇЇ погляд був трішечки іншим, сповненим недовіри та образи. Я нічого поганого не могла вдіяти цим двом. Вони стали перешіптуватись. Поки, йшов швидкий обмін думками між ними, з’явилась нагоди забратись подалі з вулиці Ламбре. Пришвидшивши ходу, я почула декілька слів: Клер навіщо ти це зробила? Ти не мала права чинити так з Нейтаном.

— Кошмар, вони подумали, що я Клер. Ці дві незнайомки, з таким схожим одна на одну рисами. Деякі з них зустрічаються в обличчі Нейта. Не помилюсь, якщо назву тих кого побачила: мама і сестра Нейтана. Що ж вони мали на увазі, важко зрозуміти. Є одне припущення досить дивне, якимсь чином пов’язане з моєю смертю. Залишаю власне припущення позаду, попереду мене знаходиться невідомість. Я дію надто імпульсивно, розуміючи, що хочу втекти. Зникнути, сховатись від зайвих очей. Схоже план втечі вдався, лише сховатись не можу від власних почуттів. Темрява вона така реальна. Навіть поза межами неї, я і досі відчуваю її важкість.

Глава 15. Нагальні справи

Ранок Теда Барнерсома розпочався як звичайно. В 6:00 він прокидався кожного дня. Приймав душ, одягав білу сорочку, чорні брюки, та краватку. Обережно займався волоссям, чистив зуби, і нарешті приступав до сніданку. Одяг повинен показувати обличчя господаря з найкращої сторони. За ним у Теда слідкувала спеціально найнята служниця Нора. Сніданок готував кухар на ім’я Люк, а для решти є служниця, що відповідала за життя будинку Барнерсома і по сумісництвом заміняла його господиню, звуть Олівія. Жінка поважного віку з вишуканими манерами. Вона в жодному разі не посягала на місце дружини ріелтора. Навпаки вона якось по особливому, наче по-материнськи піклувалась про свого господаря.

Не зважаючи на велику кількість персоналу у будинку, постійно присутніх клієнтів чи знайомих Барнерсома, дім пустував. В ньому не вистачало того домашнього затишку, який зазвичай може дати лише родина. Надто акуратно складені речі, класична гарнітура і тиха атмосфера. Завжди тиха. Усі балачки колись закінчувались, справи також небезкінечні і врешті-решт тиша охоплювала будинок.

Здається всі працівники містера Барнерсома звикли до манер свого начальника, особливостями його характеру. Вони погоджувались з одним раніше, це була зовсім інша людина. Люблячий батько і чоловік, що потроху розпочинав кар’єру ріелтора. Родина раділа першим успіхам. Саме успіхи заворожили Теда і змінили до невпізнанності. Йому хотілось більших досягнень і звершень. Родина поступово почала відходити на другий план, поки дружина не покинула чоловіка. З того часу колишній Тед остаточно перестав існувати. Він перетворився на ріелтора, що досягає поставленої мети.

Служниця принесла запашну каву. Сьогодні Тед добряче поснідав, привід для такого свята шлунку знайшовся. Чоловік залишив місце для невеличкої порції бурбону та особливо дорогої кубинської сигари. Палити він не любив, та в особливі митті успіху ейфорія так захоплювала його, що лише паління цигарок повертало з небес на землю.

Поглянувши на годинник, він з радістю покликав Олівію.

— Сподіваюсь, ви не забули важливе доручення, про яке ми говорили з вами вчора, — дим повільно вийшов через його ніздрі.

— Так, сер я все пам’ятаю.

Через декілька хвилин в кабінет увійшов Майкл Треас. Тед з усією щирістю піднявся та потиснув руку своєму другу.

— Вітаю, друже. Нарешті маєток буде належати гідній людині. — На цих словах, я ладна була провалитись крізь землю. Підлий, лицемір. Він так радів з моєї смерті, що не приховував власного піднесення від найкращого друга.

Сівши у крісло, на яке вказав Тед, я почула чимало цікавих подробиць. Дізнатись про раптову і таку дивну смерть бідолашної сирітки Меган довелось через Саманту. Жінка давня знайома Барнерсома. Вона ніколи в житті не могла уникнути розмови з ним. Подібні балачки завжди тримали його в курсі життя Клер. Вчора ж розмова з Самантою принесла надзвичайно хорошу новину.

— Нарешті я зможу заволодіти цим скарбом. Очікувати поки якась малеча вирішить його продати, нечувана річ, — невдоволено попивав бурбон Тед.

Я продовжувала сидіти в кріслі, і моє обурення росло. Так хотілось зацідити цій ницій людині, або принаймні перетворити його на якесь гидке створіння, хоча б на короткий час. Думаю від такого перетворення він все одно нічого не отримав би. Зате я мала б маленьку помсту. Майкл Треас моєї думки не розділяв він навпаки, схилявся до того, що сказав товариш.

Тому довелось йому відповісти невимушеним тоном: твоя правда, друже.

Тед продовжив насолоджуватись розвитком подій і розповідати усілякі юридичні формальності пов’язані з купівлею маєтку.

Довелось мовчки вислуховувати такий блок інформації, не втрачаючи пильності. Розповідь Тед прикрашав декількома гострими фразами в бік колишніх мешканців маєтку. Ріелтор в жодному разі не запідозрив підміни. Замість його найкращого друга сиділа я. Майкл Треас мирно спочивав у вітальні готелю «Троянда».

Снодійне зілля спрацювало найкращим чином. Після вчорашніх подій я стала дуже сильною в магічному плані. Не знаю, що зі мною не так. Яка різниця, тепер я володію надто сильною магією. Закляття, що здатне надати образ будь-якої людини, відчути частково її думки, спогади, емоції в мене ніколи раніше не спрацьовувало. Пам’ятаю, як хотіла застосувати його на пані Кемс. Складнощі викликані цим закляттям, не дозволяли проникнути під сутність інших людей. Чомусь я стала надто могутньою відьмою, тому не переймаюсь через подібне закляття. Я з легкістю виконала його і змогла перевтілитись у Майкла. Цей колекціонер знає занадто багато подробиць життя свого найкращого друга. Частина їх тепер відома і мені.

Відчувати і думати як Майкл Треас тортури для мене. Знаю, чому обрала цю людину. Ріелтор зі своїм другом надто зацікавлені в моєму маєтку. Я ж маю продовжити пошук реліквії. Рішення прийняті мною вчора були спонтанними. Водночас правильними та виваженими. Я не повернусь додому. Пошук реліквії коштував мені життя. Тож я не відступлюсь поки не знайду її. Маю невеличку перевагу, Клер думає, що я мертва, а тому можна не боятись зустрічі з нею. Я буду переховуватись від усіх. Нехай думають, що я померла. Так буде найкраще.

Закінчивши розмову з Тедом, ми дуже активно попрямували розглянути маєток зсередини.

Йдучи до свого дому, я мала почути безліч нудної інформації від ріелтора. Він розповідав про численні вигідні договори, укладені ним останнім часом. Цей рік виявився успішним для чоловіка. Мовчазність Майкла легко пояснювалась з особливостей характеру колекціонера. Тому по дорозі я мала час віддатись власним думкам і не приймати участь в розмові. Важко зосередитись на власних справах, коли емоції, спогади, почуття Майкла вирують в моїй голові. Закляття дозволило побачити цього лисого чоловіка зсередини. Я бачила яким він ріс. Єдина дитина в сім’ї. Рум’яний та пишний малюк, звідусіль якого оточує родинна любов. Він не хотів ділитись іграшками з сусідськими дітьми. У нього була ціла купа іграшок: автомобілі, ведмежата, солдати. Навіщо гратись з кимсь? Сусідський хлопчик Мартін постійно щось ламає. Одного разу він забув куди закопав Майклового солдатика. Після такої втрати. Майкл не бажав з ним гратись. Маленький хлопчик мав усе необхідне, кожна його примха була задоволена батьками або дідусем з бабусею. Настала пора іти в школу. Розчарування заповнило маленького Майкла. Нудні уроки, вимушена дисципліна, домашні завдання. В школі він не знаходився в центрі уваги до якої звик з самого народження. Розбишака Макс подобався більше, ніж він своїм товаришам. Останню краплиною невдоволення школою стала маленька білява дівчинка. ЇЇ звали Кетрін. Дівчинка була найгарнішою в класі. Всі інші дівчатка були не такими яскравими і вродливими. Руда Дженніфер зі своїм кирпатим носом, худенька і надприродно висока Клавдія. Жодна з дівчат, не була схожа на Кетрін. Таку маленьку беззахисну, з сірими очима. Вона носила рожеву сукню, а волосся заплітала її мама. Дві косички та дві червоні стрічки. Кетрін собою нагадувала маленьке сонечко. Біляве волосся дівчинки вигідно доповнювало образ вічного світили на небі. Кетрін була доброю, завжди ділилась іграшками. У неї природна хороша вдача доповнювалась вродою. Кожен день навколо цієї маленької істоти юрмилась купа дітлахів. Дженніфер, Клавдія та інші дівчата пригощали її цукерками, обмінювались стрічками. Хлопці ніколи не дражнили Кетрін, а засоромлено намагались робити непомітні дрібні вчинки для неї. Вчителі обожнювали посидючу і уважну Кетрін. Тільки Майкл ненавидів її. Вона стала загальною улюбленицею. Ця дівчина з простої небагатої родини вкрала у нього можливих друзів. Сама ж Кетрін не бажала з ним товаришувати. Вважала нудним, пихатим та позбавленим будь-яких гідних якостей. Здається

із-за неї подібну думку почав розділяли весь клас. Із-за неї навіть вчителя почались притримуватись такої думки.

Майкл неодноразово ловив себе на думці, що ненавидить цю дівчинку. Водночас його ятрила думка, що не зважаючи на всі обставини він охоче товаришував би з нею. Зробив би виключення та зміг поділитись власними іграшками — найбільшим скарбом, що у нього є. Кетрін же була непідступна. ЇЇ врода, якою захоплювався Майкл манила до себе. В той час хлопчик вперше зрозумів, що не все може належати йому. Є такі речі, що не можна купити, наприклад дружбу. Подібним спостереженням, він поділився з батьком. На що почув гучний сміх: ти зрозумієш свою неправоту, малий. З часом.

З часом Майкл зрозуміє владу грошей. Це назавжди змінить його та сформує як особистість. Пізніше в його домі з’явиться фарфорова білява лялька з величезними сірими очима, рожевою сукнею та двома косичками. Лялька нагадуватиме йому про річ, яку він не зміг отримати.

Я розумію одне потрібно по скоріше вирішити питання з продажу маєтку і вибратись з образу Майкла. Життя чоловіка дуже гнітить мене. Довго перебувати в образі колекціонера важко. Постійні спогади з його життя не раз викликали в мене відразу. Бути настільки обмеженим і безтактним, грубим для нього нормальна річ, повсякденна. Майкл дуже ница людина.

Нарешті ми з Тедом увійшли в маєток. Без усіляких проблем. Закляття замок перестало працювати. Не розумію чому? Мабуть, тому що я мертва! Принаймні для маєтку.

Тед урочисто увійшов в коридор та попрямував у вітальню. Він насолоджувався миттю. Ловив кожну дрібничку інтер’єру, вбирав у себе спогади щодо речей,їх розташування. Маєток так і дихав історією. Величністю, аристократизмом всім тим, чим у свій час захопився Тед. Ось нарешті він може володіти усім цим. Я стояла на місці, стовбичачи у коридорі, намагаючись зрозуміти не видасть мене маєток чи ні. Тед тим часом ходив з кімнати в кімнату, торкався одного предмету, швидко перемикав увагу на інший.

Нарешті натішившись, ріелтор покликав свого друга.

— Майкл, я ще не познайомив тебе з найбільшим скарбом маєтку. Він швидко попрямував вздовж вітальні, і я зрозуміла до чого веде чоловік. Бібліотека. Містер Барнерсом неодноразово захоплювався книгами. Зайшовши всередину, моє серце почало шалено стукотіти. Реліквія десь знаходиться поряд. Я вже намітила певний план. Закляття замок не працювало через невеличку обставину — мою смерть. Є шанс, що ще одне закляття більше не працює в маєтку. Закляття, що блокує магію, яку я можу використати для пошуку реліквії. Перевірити власні припущення не важко, достатньо спробувати приспати Теда.

Я вже подумки налаштовувалась шепотом проказати закляття, коли чоловік розчервонівся від обурення.

— Що сталось з книгами? Вони були цілі, неушкоджені без відбитку часу, — рука потягнулась до книги, палітурка якої не витримала падіння з вікна.

Складені купами книги, ще більше обурили містера Барнерсома. Здається в цю мить він був би не проти вилаятись хоч і на покійну господиню маєтку.

Раптово, стукіт підборів перервав наростаючий гнів. Різкий, солодкуватий запах парфумів увірвався до кімнати. Мускус, цитрусові, мед та жасмин, здається подібних парфумів я не бачила у звичайній крамниці. До бібліотеки увійшла Клер, вона трохи збентежена непроханими гостями. Клер одягнута дуже вишукано у зелену шифонову сукню, з невеличким вирізом. Пояс вдало виділяв контур її талії. Тонка тканина робила більш спокусливою і виразною фігуру. Колір сукні надавав певної загадковості. Сам одяг доповнив образ вишуканої дами. Додаткової елегантності надавали браслет з перлів та гарне намисто.

Я звернула увагу на сукню і речі гардеробу Клер. Думки ж в обличчі Майкла були дещо іншими. Майкл не боявся Клер. Він відчував, що це непроста дівчина і чим впливовіше вона діяла на інших, тим сильніше звертала увагу чоловіка на себе. Колекціонер зі стажем, захопився вродою цієї відьми.

На мить я відчула страх, пов'язаний з появою моєї вбивці. Лише на якусь мить. Знаходячись в образі Майкла, я могла не хвилюватись за те чи впізнає вона мене. Чомусь я була впевнена у власних силах і могла сказати, що закляття спрацює. Ще один позитивний момент, Майкл не відчував жодного страху до цієї молодої особи, так він часто згадував Кейт у розмовах з другом. Тому мені залишається піддатися емоціям та почуттям чоловіка.

— Вітаю, вас міс Рейнольдс, — кивнув Тед у бік відьми.

Майкл також кивнув, і самовдоволено посміхнувся. Так він часто робив.

Я б в жодному разі не виказала подібних емоцій їй, але добре що закляття занадто сильне і правильно діє.

Клер нічого не відповіла. Її охопило дратування.

— Що ви робите в маєтку померлої? — на слові померлої зроблено явний акцент, а запитання стосувалось скоріше ріелтора.

— Бідолашна Меган, померти в такому юному віці. Життя повинно для неї тільки розпочатись, — Кейтлін зробила невдоволену гримасу, подібні слова не розчулили її серця. — Величезна втрата… — намагався підібрати більш співчутливі слова. — Страшніше те, що оплакати загиблу майже не має кому.

— Так, вона сирота, — погодилась Клер. — Все ж містер Барнерсом, ви не відповіли на моє запитання, — невдоволення росло, і це могла відчути не лише відьма, а й звичайна людина.

— Маєток виставлено на продаж, — втрутилась я у розмову.

— Справді? — перепитала Клер. — Це неможливо.

— Чому ж ні? — самовпевнено відмітив Тед.

— Так швидко, ніхто не міг дозволити продати маєток, — Клер невдоволено схрестила руки. Присутність цих чоловіків завжди дратувала її. На відміну від решти мешканців Пінсу, ці двоє не відчували перед нею благовісного страху.

Здається, в цьому відношенні вони були явним виключенням з правила.

Я посміхнулась: Тед зв’язався з опікункою померлої. Все налагоджено, старенька навіть була вдячна, що її звільнили від церемонії поховання.

Тед ні з ким не зв’язувався, моє закляття переконало чоловіка, що він мав розмову з опікуном. Розмова мала вигідні для нього наслідки.

— Такі поважні літа, — замислено сказав Тед. — Тож юридично, ми маємо право знаходитись в маєтку.

— Нехай так, в будь-якому разі ви не находите що це надто швидко? — очі Клер злісно блиснули, вона бажала підколоти містера Барнерсома.

— Міс Рейнольдс, ви напевно мало знайомі з бізнесом. Справи не чекають. Тому необхідно користуватись моментом… — посміхаючись провадила я. Знаходячись під впливом закляття, мене все ж нудило від власних слів.

Тед вирішив дещо пом’якшити ситуацію: навіть якщо обставини досить трагічні. Що ви, робите в маєтку?

Клер невдоволено заплескала віями.

— Хотіла побачити останнє місце проживання, — більш м’яко з паузою сказано, — Меган. Вона за короткий час увірвалась до мене в довіру.

— Розумію, — кивнув стверджувально Тед.

Ні яке закляття не здатне придушити мої емоції. Гнів поступово наростав і наростав всередині. Побоюючись видати себе, я вирішила повернутись до готелю «Троянда». За Майкла я не боялась. Колекціонер буде спати дуже довго. Якщо захочу цілу вічність. Знаю, що не маю право втручатись подібним чином у його життя. Забирати дорогоцінний час, на жаль в мене поки що не має кращого плану.

Розпрощавшись з Клер, ми з Тедом направились до його будинку. Клер також не захотіла перебувати тривалий час в маєтку. Енергетика будинку належить моїй родині. І вона позбавила життя одного з нащадків кровної лінії. Так легко перебувати в маєтку після скоєного вона не зможе. Взагалі не зможе. Енергетика нагадуватиме їй про злочин. Привиди не залишать у спокої.

Тед був у надто піднесеному настрої. Я ж у жахливому. Життя містера Треаса здавалось тортурами. Я не могла продовжувати перебувати в його образі. Ні на хвилину більше не бажаю спілкуватись з ріелтором.

Містер Барнерсом з усією, щирістю на яке здатне його серце, запросив на обід найкращого друга. Меню дійсно привабливе. Люк приготував страви французької кухні. Куряче філе в медово-гірчичному соусі, дорада по-прованськи, жульєн із шампіньйонів, гратен з баклажанів. Звичайно ж на десерт дещо особливе улюблена страва містера Барнерсома у виконанні Люка — Страсбурзький пиріг зі сливами. Доповнити такий вишуканий обід повинно вино Сіре Піно. Подібна праця має винагородитись, цим друзям є що відсвяткувати. Я ж не хочу залишатись більше з ріелтором, тому маю як найшвидше позбутись настирливої уваги від нього до маєтку. В цьому допоможе невеличке закляття.

Майкл запропонував пройти в кабінет товариша і там ненадовго обговорити деякі важливі питання, що пов’язані з маєтком.

Зайшовши в довгий просторий кабінет, намагаюсь розглянути кімнату. В ній знаходиться величезний дерев’яний стіл з трьома шухлядами. На столі акуратно розташований стос паперів, невеличка темно синя лампа. Золотий паркер на підставці красується в центрі стола. Декілька декоративних підставок. Здається в них можна класти ручки.

На стіні висить величезний металевий годинник з римськими цифрами. Декілька фото прикрашають кабінет. Перша показує молодого Теда неподалік від якоїсь будівлі. В спогадах Майкла бачу, це дім в я кому колись він мешкав. Там мешкала його дружина та син. Зараз цього будинку не існує. Інше фото старовинного замку. Я не знавець замків тому в житті не назвала б його назву. Маючи спогади Майкла, скажу на фото знаходиться чеський замок Карлштейн. Частенько Тед полюбляє розглядати фото замку та з насолодою раз у раз переповідати його історію. Замок заснований Карлом IV в 1348 році. Монарх був захоплений збиранням та збереженням не лише імператорських регалій, а й святих реліквій. Такий невеличкий факт зближує короля Чехії та ріелтора. Замок дійсно розкішний, побудований в готичному стилі зі ступінчатим архітектурним ансамблем. Історія літньої резиденції короля сповнена усіляких випробувань. Замок зміг гідно пройти через осади, зміни власників, реставрацію. Попри все він зберіг деяку утаємниченість, дух епохи. Хтозна можливо десь там серед кімнат, стін та фундаменту зберігаються невідомі скарби. Ця думка тішила Майкла і Теда. Вони дуже часто мріяли знайти справжній скарб. Отож, фото Карлштейн сильніше підігрівало їх фантазію.

В дальньому кінці кімнати стоїть комп’ютер. Ріелтор змушений йти в ногу з часом для того щоб залишатись в курсі усіх справ, підтримувати зв’язки з іноземцями. Наприклад Майкл, він залишається у Пінсі що найбільше місяць, можливо 2, але чоловік не проти придбати житло в цьому місті.

Навпроти столу знаходиться сейф. Він дійсно величезний і на вигляд здається надто міцним. Секрет цього захисника цінних речей Тед не розкрив своєму найкращому другу. Під кінець залишилось розповісти про книжкову полицю. То ось де чоловік тримав найбільш рідкісні книжкові видання. Ось, де він збирався зберігати книги роздобуті в маєтку. Що ж доведеться йому обійтись без моїх книг.

Тед спокійно пройшов через всю кімнату та розмістився в величезному шкіряному кріслі. Він запропонував товаришу сісти навпроти в менше по розмірам крісло. Я відкинулась на спинку крісла. Зазвичай саме так робить Майкл у гостях в друга. В такі моменти, коли закляття надто сильно змушує мене відчувати і діяти як оригінал образу, який воно копіює, я ненавиджу себе. Здається, що я втрачаю свою особистість, перестаю існувати і розчиняюсь в чужих думках, сподіваннях…чужому житті. Необхідно бути обережнішою при використанні цього закляття. Я ж не хочу з’їхати з глузду або перетворитись чи стати схожою хоча б трішки на особу, яку повторюю. Тато був правий щодо подібних заклять. З ними може впоратись тільки сильна відьма, і не лише в магічному плані.

Тед очікувально глянув на мене. Я посміхнулась у відповідь. Посміхнулась я, а не Майкл. Завдяки магії я змушу Теда думати, що він продав маєток своєму другу. Владнав необхідні питання з опікуном померлої. Змушу повірити, ніби в нього є найбажаніші книги з маєтку. І найголовніше примушу не з’являтись в маєтку. Звичайно, якщо того не побажаю сама.

Чоловік піддався закляттю. Моя магія спрацювала безпомилково. Обідати з ним в мене не має ні бажання, ні часу. Тож покидаючи дім, поспішаю. Я ще маю попрацювати зі сплячим містером Треасом. Колекціонер на зважаючи на вдалу купівлю маєтку, чомусь змушений повернутись до виконання службових обов’язків. Відлітати необхідно терміново, дарма що він не встигатиме нормально попрощатись з другом. Справи кличуть. Хто-хто, а Тед повинен зрозуміти його як ніхто інший.

Глава 16. Пані Кемс

Покинувши образ Майкла Треаса, я недовго залишалась собою. Так, доступ в маєток можна вважати відносно вільним для мене. Владнавши справу з купівлею-продажем, залишається вирішити щось з Клер. Я не збираюсь вступати з нею в сутичку. Мстити, чи робити якісь необдумані вчинки. Єдине, що я сильно хочу — забратись геть, покінчити з Пінсом раз і назавжди, роздобути цю реліквію. Все. Тільки тепер я не можу діяти відкрито. Тому необхідно знайти людину, на яку взагалі не впаде жодної підозри. На яку ніхто майже не звертає увагу і ця людина може спокійно з’явитись в будь-якому місці. Під описання необхідної мені людини якнайкраще підпадає пані Кемс. Користуватись образом старенької, я збираюсь не весь час. Лише на момент виходу в кав’ярню. Саму ж жінку доведеться помістити в тривалий сон. Подібне закляття жодним чином не нашкодить пані Кемс. Головний недолік закляття — втрата часу. Жінка буде знаходитись в стані сну, бачити сновидіння. Вона не реагуватиме на оточуючі подразники. Стан її здоров’я не погіршиться внаслідок дії магії. Просто за час дії закляття вона нічого не робитиме.

Зважитись на закляття з пані Кемс — найважче рішення. Стільки сумнівів панувало всередині. Чинити подібним чином з літньою жінкою здавалось неправильним. Здається вона багато чого пережила і такий утиск на її дорогоцінний час нечуване зухвальство. Все ж відкидаючи численні докори сумління, я змушена застосувати закляття. Я повинна іти до кінця, бути безкомпромісною в пошуку реліквії. Тому жертви такого роду можуть стати необхідною умовою.

Пані Кемс мешкає сама, тому ніхто не слідкуватиме за її поведінкою чи змінами у ній. Я можу пожити в будинку старенької деякий час.

Використовуючи магію, я знайшла будинок пані Кемс. Відчинила двері без проблем. Ніхто в цьому будинку не очікує на гостей. Старенька мабуть ще спить. Я намагаюсь орієнтуватися у темряві і не наштовхуватись на різні предмети. Тим паче, що будинок заповнений усілякими речами. Крокуючи коридором, бачу східці, що ведуть на другий поверх. Підніматись ними досить важко вони риплять, і якби не магія то подібним скрипом дуже легко розбудити людину. На другому поверсі є троє дверей. Моя рука тягнеться до однієї з ручок. Довірюсь власній інтуїції. Заходжу, беззвучно до кімнати. Кімната дуже темна. Темрява створена штучно не завдяки відсутності світла. Вікно затінене чорними шторами. Посередині якась величезна купа лахміття. При близькому розгляданні можна впізнати ліжко. За відсутності світла ліжко здається невиразним. Купа лахміття — це простирадла якими вкрита старенька. Майже не помітно бачу невеличкий рух ковдри. Старенька дихає ледь чутно. Добре, що за рухом ковдри можна зрозуміти — в кімнаті є хтось живий…

З важким серцем заплющую очі. Докори сумління завжди заважають закляттям. Відволікають і не дають змогу правильно спрямувати власну силу. Я прошепотіла закляття. Пані Кемс тільки перевернулась на інший бік. Не зрозуміло подіяло закляття чи ні? Залишається перевірити. Вмикаю світло. Від різкого переходу з темряви очі мружаться. За декілька секунд стає краще. Я підходжу до ліжка в очікуванні реакції жінки, що прокинулась, її здивування, лементу від вигляду «померлої дівчини». Жодної реакції не має. Жінка міцно спить. Закляття подіяло, знову, як минулого разу також безпомилково. Кидаю погляд на спальню. Сірі невиразні стіни. Невеличкий туалетний столик. Поряд дерев’яна шухляда з темно-бордовим торшером. І знайома чорно-біла фотографія чоловіка, дуже гарного статного. Чоловіку не більше 25–26 років. Чорне волосся обережно зачесане на бік. Чорняві вуса, що роблять його схожим на якогось гусара. В довгому білому смокінгу. Цей кавалер дуже гарний.

Спускаюсь східцями на перший поверх. Поки що, я не поспішаю увійти в образ пані Кемс. Важкі думки поглинають мене. Я безпомилково знаходжу кухню. Вмикаю світло та сідаю за величезний дерев’яний стіл. Біла фарба якого нанесена нерівними шарами. Вона вказує ступінь байдужості до речей в цьому будинку. Ніхто в будинку не доглядає за належним станом меблів. Оглядаючись, помічаю в якому жахливому стані знаходиться кухня. Засохлі квіти (здається герані) у білих величезних горщиках. Холодильник моделі 50-х років. Його гуркіт може налякати кого завгодно. Павутина у верхньому кутку над шафою, та деяким кухонним приладдям. Старенький віник, майже облисілий. Погано вимиті тарілки. Я можу перерахувати дуже довго занепад будинку. Починаючи кухнею закінчуючи рештою кімнат. Невеличке закляття приводить до ладу кухню. З полиць зникає пиляка. Павутина також зникає. Ще одне закляття дозволяє повернути до життя засохлі герані. Наступне закляття розставляє речі по порядку. Можливо невеличке «генеральне прибирання» в будинку компенсує пані Кемс тимчасовий сон.

Провівши в кухні хвилин 15, і закінчивши з роздумами, я приготувала собі невеличкий сніданок. В одній з шухляд була кава. Чомусь так захотілось випити чашку кави і відволіктись від решти думок. Поки кава вариться на плиті, я продовжую розмірковувати. В маєтку необхідно з’явитись під новим образом. Поява пані Кемс в моєму будинку буде виглядати безглуздо. Дуже безглуздо. Ми з старенькою не знаходились в близьких стосунках. Я навіть не впевнена чи помітила вона мене тоді в кав’ярні.

Я знайшла особу на яку буду схожа найближчі декілька годин. Сесилія Хансте — помічниця Теда Барнерсома. Відповідальнішої жінки важко зустріти. Вона користується досить значною довірою ріелтора, займається оформленням паперів, організацією найбільш важливих зустрічей. Ця жінка ще та пронира. Скоріше всього, бажає стати в майбутньому, як сам Тед. Піти по його стопам. Її 36 років. І вона жодним чином не замислюється над створенням родини. Чоловік, діти — обуза для неї, адже вони поглинають дорогоцінний час. Не скажу, що жінка надто сильно захоплена купівлею-продажем будинків, чи пошуком залишків аристократичних цінностей. Ця жінка полюбляє відчувати себе необхідною, знаходитись в постійному вирі справ, взаємодіяти з іншими людьми для досягнення найвигідніших договорів. В цьому відношенні їй пощастило з Тедом. Він має досить широке коло знайомих. Більшість з яких впливові люди. З усіма ними містер Барнерсом поводить себе дуже спокійно, без особливих застережень. Бізнес — це справа не для боязких людей, і необхідно почуватись впевнено в будь-якій ситуації.

Сесилія захопилась цим чоловіком. Не в фізичному плані. Для неї ріелтор став своєрідним кумиром. Якщо чесно, то кумир мабуть неправильне висловлювання. Скоріше наставником, не тільки тим на кого хочеться бути схожим. Сам Тед не проти дати декілька уроків ведення справ. Сесилія виправдала його довіру. Не скажу, що він надто серйозно ставився до цієї особи, на початку їх знайомства. Згодом вона отримала свій кредит довіри. ЇЇ відданість справі вражає. Тож, якщо хтось побачить Сесилію в маєтку не здивується. Помічниця Теда — найкращого друга Майкла Треаса — нинішнього власника маєтку, просто так не буде вештатись по чужій власності.

Приміряючи образ Сесилії, починаю відразу дратуватись. Зір у жінки поганенький. Доведеться носити окуляри, я ж маю гарний зір та для достовірності необхідно зважати на подібний аксесуар гардеробу. Міс Хансте одягнута в класичному стилі. Висока, худорлява білявка, що надає перевагу практичним речам. Закляття дало змогу відразу зануритись у світ усіляких розрахунків, договорів, матеріальних цінностей. Світ з її точки зору нагадував постійний потік речей від одного власника до іншого. Ріелтор допомагає і навіть скеровує цей потік речей. Чи не магія це? — промайнула в мене думка.

Так, жінка надто захоплена кар’єрою. Вона майже повністю поглинута власною роботою. Тим краще, я маю налаштуватись на свою роботу. Майже роботу…думки Сесилії трішки заважають — на магічний пошук.

По дорозі до маєтку зустрічаю декілька місцевих мешканців. З ними Сесилія не товаришує, тому витрачати час на спілкування не потрібно.

Я входжу до матку. Будинок здається таким порожнім. Не відчуваю жодної родинної енергетики, присутності привидів. Просто стара будівля, що не вирізняється нічим особливим, окрім деяких архітектурних рішень.

Я відразу поспішаю до бібліотеки. В маєтку не має нікого, якось порожньо.

Бібліотека залишається переповненою книг, то ж я застосовую закляття. Книги миттєво перемістились. Тепер замість хаотичних книжкових гір панує порядок. Книги зайняли свої справжні місця, визначені попередніми власниками.

Реліквія не з’явилась, що ж в моєму арсеналі знаходиться потужна магія та з десяток заклятіть, що можна використати. Я невдоволено починаю чаклувати. Чашка кави не блокує мою магію, не заважає чарам. Перше закляття, друге, третє, четверте…двадцять перше. Можливо я збилась з ліку. Жодне закляття не допомогло знайти реліквію. В чому справа? — обурено подумала я. — Минулого року магія взагалі не діяла в маєтку. На цей раз навіть вона не здатна допомогти в пошуку. Сумніваюсь, що з подібними перепонами зустрічалась Аманда, коли шукала брошку.

Розлючена, я повертаюсь до будинку пані Кемс. Перевіряю стареньку, потім ще раз провожу поглядом кімнати і нарешті вимовляю закляття.

Закляття принесло вражаючі зміни. Разючі. Відтепер я не 18 річна дівчина. Я 70 річна бабця. Моя шкіра нагадує сухі сторінки давніх книг. Обличчя вкрите численними зморшками. Волосся посивіле та зібране окремими пасмами на потилиці. Величезний в’язаний светр, пухнасті м’які шкарпетки. Широчезна спідниця, громіздке намисто додають поважності моєму віку.

Декілька хвилин я вивчаю власний образ у маленькому люстерку сумочки пані Кемс. Цікаво, що Лорейн ніколи не називала справжнього імені цієї старенької, її звуть Клавдія. Повертаю люстерко назад у сумочку. Я дуже здивована, закляття відтворила сумочку пані Кемс. Цікавість направляє мою руку вглиб жіночого аксесуару. Там знаходиться гаманець, флакончик парфумів, мереживна хустинка, книжка Джейн Остін «Почуття і чуттєвість». Закладки в ній не має, та десь ближче до середини сильно загнута сторінка. Далі знаходиться декілька упаковок таблеток: заспокійливе, сердечні каплі, знеболювальне. Останнім намацую фоторамку. Срібна фоторамка з фотокарткою. На ній знайомий чоловік, якого звуть Рудольф. Моє серце починає шалено стукотіти. Один погляд на фотокартку змушує відчути на грудях важкість у декілька тон. Доведеться присісти на хвилинку. Подібного я ще ніколи не відчувала в житті. Безкрайня важкість на серці…спричинена тугою. Вона охоплює мене так міцно, що неможливо спокійно дихати.

Спогадами я повертаюсь у молоді роки жінки. Їй було тільки 20 років. Юна сповнена життя Клавдія мешкала разом з батьками. Сім’я Клавдії не була заможною. Звичайна родина яких у Пінсі безліч. Так, вона народилась і виросла в цьому містечку. Дитинство, юність проходило безхмарно. Старша на 10 років сестра покинула батьківський дім ще 5 років тому. Вона вдало вийшла заміж, народила сина. Більшого бажати для дочки батьки не могли. Тому з нетерпінням очікували, коли ж аналогічна подія станеться з їх Клавдією. Клавдія завжди зніяковіло посміхалась, мовляв час покаже, поки її серце вільне. Так, серце дівчини залишалось вільним. Вона насолоджувалась усією безтурботністю юності. Разом з подругами шила сукні, спідниці. Читала цілими днями любові романи, зачитуючи найсуттєвіші сцени. Серце бажало закохатись, а мозок заклопотаний зовсім іншим — вивчитись на кравчиню.

Спокійному життю настав кінець, коли на порозі родини Кемс з’явився молодий чоловік на ім’я Рудольф. Одного ім’я цього джентльмена вистачало аби Клавдія починала хвилюватись. Серце в неї тріпотіло, немов крила маленької пташки. Їхня перша зустріч закарбувалась в пам’яті дівчини назавжди. Голова сімейства Кемс займався ремонтом автомобілів, заклопотаний у справах, він помітив що до будинку наближається незнайомець. До того ж з першого погляду заможний незнайомець. Одразу помітно можна підзаробити на цьому юнаку.

Можливість підзаробити випала чоловіку, дуже вчасно наближалась пора купувати подарунки численним родичам Марти Кемс. В подарунках до близьких жінка була безкомпромісною, не любила економити. Поява ж такого мішечка з грошима налаштувала Альберта на надто вже доброзичливий лад. По діловому два чоловіка обговорили справу пов’язану з ремонтом автомобіля Рудольфа.

Результатом розмови обидва були задоволені. Клавдія тільки спостерігала здалеку. Вона надто нервувала для того щоб познайомитись з красенем, так прозвала Марта клієнта чоловіка.

Дні проходили не надто радісно для Клавдії. Вона втратила усілякий спокій. Рудольф не з’являвся на порозі їхнього дому. Подруги також не бачили цього загадкового багатія, що їздить на гарній автівці. Дівчина ні на що не сподівалась. Хто вона така, щоб завоювати серце подібного чоловіка. До того ж він її не помітив. Тоді коли вона споглядала його з особливим жаром. Коли він розмовляв у вітальні їх будинку з батьком, вона насолоджувалась розмовою, що долинала до неї. Не має значення, що там йшлось про ремонт автомобіля та вартість даної послуги. Впевнений, сильний, голос Рудольфа звучав краще будь-якої музики.

Гуляючи з дівчатами, Клавдія зайшла в крамницю з тканинами. Їй необхідно підібрати щось просте та водночас миле для сукні матері. Вона не полюбляє яскравих кольорів. Водночас цінує дорогу тканину, м’яку на дотик. Доведеться прискіпливо вибирати відріз тканини. Що ж нехай так, зате можна відволіктись від настирливих думок пов’язаних з Рудольфом. Продавчиня раз по раз показувала тканини, що повинні співпадати з описом Марти Кемс. Раптово Сьюзен різко доторкнулась до плеча Мері. Дівчата розпочали перешіптуватись, разом з тим густо почервоніли. Вони намагались привернути увагу Клавдії. Дівчина спочатку ігнорувала подруг, заклопотана дорученням матері, потім все ж здалась, вирішивши зробити їм зауваження. Вона ледь не втратила свідомості, побачивши Рудольфа навпроти, поряд з автівкою. Біля нього стояв низенький чоловік, і щось жваво розповідав, постійно сміючись. Юнак же інколи щось додавав, намагаючись підтримати розмову, проявити якомога більше тактовності. Йому це вдавалось з важкістю. Адже погляд повністю прикутий до вітрини крамниці тканин. Мері та Сьюзен були переконанні, що цей красень дивитись на їх подругу. Сама ж Клавдія, червоніючи відчула теж саме.

Опанувавши себе, я з напруженням піднімаюсь. Важко крокуючи, я направляюсь до кав’ярні. Цікаво, які плітки доведеться почути від Лорейн на цей раз. Звичайно пані Кемс не та особа, з ким вона може від душі поговорити та у старенької є слух, тому почути щось корисне для людини на яку особливо не звертають уваги окрім жалю, варто спробувати.

Нарешті добравшись до кав’ярні, відчиняю двері. Таке відчуття, ніби не була в цьому закладі цілу вічність. Важко крокуючи, іду до улюбленого столика пані Кемс. Там лежить меню, серветки, сільничка з перчанкою. На кожному столику стоїть невеличка вазочка зі свіжими квітами. Букети складаються з простих польових квітів.

Сідаючи на постійне місце, роблю те що зазвичай виконувала пані Кемс. Дістаю фоторамку, намагаючись не дивитись на неї. Потім книжку.

Лорейн миттєво підлітає до мене, щоб привітатись. Я неохоче беру меню і гортаю сторінки. Не можу визначитись та для старенької це звична річ. Вона не поспішає у власному виборі. За 15 хвилин йдуть двоє чоловіків, а ще через декілька покидає кафе остання відвідувачка.

Помічаю, що останнім часом люди неохоче відвідують кав’ярню. Поспішають попоїсти і зникнути геть, ніби чогось побоюючись. В меню є овочевий салат та рибна запіканка. Обираю ще чорничні мафіни та трав’яний чай.

Після завершення замовлення, з огидою усвідомлює, що саме замовила. Салат, не маю нічого проти, рибна запіканка теж добре, мафіни, обожнюю десерти. Добре, що у старенької зберігся гарний апетит і моє замовлення не викликало жодної підозри. Пані Кемс не належить до тих юдей, що відрізняються постійністю в замовлених стравах. ЇЇ замовлення кожного разу інше, такий клієнт не кивне і не скаже як зазвичай. Кожен раз необхідно обрати щось новеньке. Це радує та чай, чай. Обрати чай. Я ненавиджу цей напій. Після того що сталося, навіть думка про нього бридка мені. Що ж попорошу склянку води.

Замовлення принесла Лорейн дуже швидко, сама ж офіціантка непомітно забралась подалі і сіла поряд з Роуз. Вони почали спілкуватись. Обговорювали їжу, потім перейшли до вигадування нових рецептів. Нічого цікавого я не почула тому, могла спокійно попоїсти. Кожного разу довелось дивитись у бік фотокартки. Закляття працювало надто добре. Довелось призвичаїтись і не дивитись на обличчя Рудольфа. Закінчивши поїдати запіканку, я зробила декілька ковтків води та відкрила книгу. Виявляється перетравити поживний обід в такому віці необхідно поступово, тому Клавдія бере книгу і продовжує читати, допоки не вирішить, що настав час десерту. Одразу стає зрозуміло, чому Лорейн і Роуз так безцеремонно розмовляють при жінці, не боячись обговорювати все що завгодно. Яка різниця, старенька майже не звертає увагу на них, місцеві плітки чи то проблеми їй не цікаві. Навіть ті речі, які ненароком вона почує, нікому розповісти та й не потрібно.

Дочитуючи 26 главу, я відволікаюсь від книги. Лорейн згадала Клер. Після її сварки з Нейтаном, відвідувачі побоюються заходити в кафе, бідкувалась Лорейн.

— Так вони останнім часом, з поверненням цієї Меган почали сваритись. Найбільша ж сварка між ними сталась після того як вона померла.

— Бідолашна дівчина. Така мила, спокійна.

— Ага, мила, — гнівно погодилась Роуз. — Тільки після її смерті ми не знаємо спокою. Нейтан уникає Кейтлін. Вони приходять окремо до нас. Відвідувачі бояться натрапити на Клер. Вона ж може з’явитись в будь-яку годину. Раніше наші клієнти знали о котрій, наша дорога відвідувачка з’явиться, і скільки приблизно буде знаходитись…Зараз щоcь схоже в гру…вгадати чи не вгадати.

— Не забувай, що з нею був Нейтан, і гумор у Кейтлін був на багато кращий.

Читання книги мені набридає. Книга дійсно цікава та я не можу сконцентруватись. Лорейн та Роуз продовжують обговорювати стосунки Нейтана з Кейтлін. Я ж продовжую слухати. Беру мафін та починаю повільно жувати.

Лорейн схопилась, в двері зайшов новий відвідувач. Вона видихнула з полегшенням і поспішила до нього.

— Нейтан, рада тебе бачити. Як справи? — посміхнулась офіціантка і грайливо принесла меню.

Присутність Нейта в кафе не бентежила пані Кемс, тому я продовжила поглинати мафін. Десерт дуже смачний. Літня жінка відмітила для себе це містечко. Тут вона без проблем спостерігає за колишнім будинком коханого. На його місці тепер продуктовий магазин. Ще один плюс для мене страви в кав’ярні завжди були їй до смаку. Тому я маю змогу смакувати різні десерти та заодно почути горстку новин.

Я намагаюсь боковим зором поглянути в бік Нейтана. Його потужна енергетика була не такою як завжди, емоції поглинули магію. Відчути, що цей юнак потужний темний відьмак дуже важко. Декілька хвилин спостереження дають нагоду дізнатись про життя Нейта. Він виглядає сумним. Стримує усі емоції, намагається видаватись сильним. Здається моя смерть вплинула на нього більше, ніж повинна. Сподіваюсь з часом поганий настрій минеться. Не може ж цей хлопчина сумувати за мною, так як сумує пані Кемс за Рудольфом. Знову згадка цього імені стала тягарем для мене. Пора збиратись, не хочу очікувати появи Клер, хоча маю змогу поспостерігати за нею в образі постійної клієнтки кав’ярні, все ж краще не буду цього робити. Я вирішила не братись за помсту. Поспішне рішення — спокуса помститися залишається. Добре, що мій основний клопіт пошук. Магія, якою я тепер володію надто потужна і бажання помститись занадто часто виникає в моїй голові.

Збираю усі речі. Лорейн принесла рахунок. Я розплачуюсь, і відразу на думку спадає, що старенька зазнає з мого боку не тільки часових збитків, а й фінансових. Необхідно буде компенсувати їй усі затрати.

Я повільно покидаю кав’ярню. Лорейн разом з Роуз співчувальним поглядом проводжають мене. Нейт байдуже продовжує їсти лазанью. Я кидаю на нього невдоволений погляд. Магія підказує мені, що пані Кемс засуджує поведінку юнака. Що ж я не збираюсь звертати на це увагу. Я надто заклопотана. По дорозі до будинку в якому мешкає літня жінка я маю змогу зануритись ще раз у її спогади, аби якомога краще збагнути, що це означає бути пані Кемс.

Глава 17. Образи

З кожним днем Меган зникає, замість неї з’являється Сесилія Хансте. Помічниця містера Барнерсома проводить декілька годин в маєтку Майкла Треаса. Жінка доглядає за будинком. Займається деяким переставлянням гарнітури. Особливу цікавість в неї викликає бібліотека. Саме за такою схемою я зараз працюю. Випробовую в маєтку різні закляття, намагаючись знайти реліквію. Зізнаюсь це важко. Підбирати постійно закляття. Важко ще бути в чужому образі. Не скажу, що Сесилія занадто складна людина. В порівняні з пані Кемс це розминка перед тренуванням. Найважче знаходитись в образі старенької бабці. Я вже починаю плутатись у власних судженнях. Їх думки, емоції, почуття, спогади сильно впливають на моє світосприйняття. Жодним чином я не могла подумати, що вдавати когось, володіючи багажем спогадів буде на стільки нестерпно. Я розчиняюсь у хвилях чужих життів, забуваючи про власне. Єдине, на що поки не впливають мої магічні перетворення є пошук реліквії. Невдача за невдачею супроводжують мене. Часом думаю, чи не повернутись мені до без магічного пошуку. Перекладати книгу за книгою. Така думка досить непогана. Тільки існує невеличке але. Перебувати в образі Сесилії надто довго не можна. Тед Барнерсом, хтось зі знайомих помічниці або вона сама власною персоною помітять, обов’язково хтось знайдеться, занадто довге перебування у маєтку Треаса. Ще одне але, я не можу занадто довго знаходитись в образі цієї жінки. Мене лякає думка, що колись знявши закляття я почну поводитись, як ті особи чиї образи копіюю. Почну використовувати їх судження, погляди на життя, перетворюватимусь на особистість, якою не хотіла бути. Втрачу власне я. Страхи пов’язані з цим, інколи зводять з розуму. Вночі я довго не можу заснути. Заплющую очі, пригадую з чого починався мій день. Момент пов'язаний з закляттям, що надає мені образ Сесилії, псує все. Я починаю хаотично аналізувати уривки її життя, складати цілісну картину. Намагаюсь зрозуміти…зрозуміти…зрозуміти. Потім настає черга пані Кемс. До неї завжди тяжко повертатись. Безкінечна туга мешкає у її серці. Я ж відчуваю все, тепер не тільки Клавдія змушена жити з власним болем, його мушу переносити я.

Частково я втікаю від проблем з усіма емоціями в кав’ярню. Там не дає зосередитись на власних думках присутність Лорейн та Роуз. Вони постійно обговорюють клієнтів. Наприкінці залишають місце для найцікавіших пліток. Осереддям яких слугує Клер та Нейтан. Я ж сиджу за своїм столиком і поїдаю чергову порцію обіду. Читаю нову главу книги та нарешті насолоджуюсь десертом. Особливу солодкість додає десерту припущення, що Клер може страждати. Постійні сварки з Нейтаном навряд чи їй до вподоби. Достовірно ж сказати про те, як саме почувається Кейтлін через розбіжності у стосунках зі своїм коханням, я не можу. Звичайно ж якщо приміряти образ Кейтлін, тоді є шанс довідатись. Бути нею, я не маю бажання. Шкода тільки Нейта. Він останнім часом сам не свій. Вже декілька разів він приходить майже одночасно з пані Кемс. Щоправда на хвилин 5 пізніше. Замовляє страви і мовчки обідає. Виглядає хлопець змарнілим. Постійно не в гуморі, засмучений. Кожного разу, коли я покидаю кафе він дивиться дуже чітким поглядом на мене. Поглядом людини, що нарешті усвідомила дещо нікому незрозуміле. Я поспішаю скоріше покинути кав’ярню, та в образі 70 річної людини зробити щонайменший крок важкувато.

День у день я переживаю історію кохання пані Кемс. Чарівна хвилююча історія…з сумним кінцем.

Чітко пам’ятаю обриси 1963 Mercury Meteor. Червона автівка на подвір’ї родини Кемс. Розчарування для Альберта, на жаль робота над авто вилилась не у величезний обсяг, тому і оплата послуг незначна.

Клавдія постійно дивилась у вікно. Скоро має прийти Рудольф. Забрати авто. Дівчина закохалась, можна сказати з першого погляду. Вона ж ні на що не сподівається. Хто вона така аби бути парою настільки вишуканому багатому інтелігентному молодому чоловіку? Звичайна кравчиня, не більше. В кращому випадку модельєр за дуже важкої і напруженої праці. Він — інша справа всі двері відчинені перед ним. Двері у світ соціального і матеріального достатку. Дарма, що подруги говорили інакше. Мовляв між ними є місце симпатії, минула зустріч довела все.

Солодкі фантазії, надто вже нереальні. Клавдія продовжувала нетерпляче визирати у вікно. Марта Кемс невдоволено гримнула на дочку. Чого варте таке нервове сидіння у кріслі без належної справи. Зауваження змусило її розчервонітись. Найменше зараз необхідно, щоб мама про все дізналась, — подумала тоді вона. Довелось взятись за в’язання. Блакитний пуловер був виконаний до середини. Часу на нього постійно бракувало, власне не із-за браку часу. Небажання Клавдії закінчити пуловер улюбленого кольору матері пояснювалось легко. В’язання ніколи не було захопленням її дочки, шиття так. В’язанні ж ні. Методично поратись з нитками та крючком потребувало аж занадто великих зусиль. З часом пальчики дівчини навчились перебирати петлю за петлею, що в’язання пішло швидше. Не достатньо швидко — значить нудна справа.

Півгодини пройшло з моменту, коли Клавдія визирала останній раз у вікно. Їй так кортіло перевірити чи не з’явився господар автівки. Марта Кемс сиділа навпроти, продовжуючи в'язати блакитну спідницю. Якщо дочка встигне вчасно закінчити рукоділля, то в неї з’явиться непоганий набір для прогулянок.

Клавдія спохмурніла від думки, що Рудольф не прийде. Що ще можна подумати за даних обставин? Він пунктуальний, так про нього відзивався батько в одній з розмов.

— Ввічливішого і точнішого в дрібницях клієнта в мене, ще ніколи не було Марта, — радів Альберт.

Клавдія продовжувала сидіти за в’язанням. Надія побачити коханого зникала. Кожна хвилина відбирала у неї можливість побачити його. Якщо ж вона гляне на юнака, то що далі? Розраховувати на взаємність здається ірраціональним.

Марта перервала негативні думки дочки. Вона ненароком обронила фразу: нарешті з’явився батьків клієнт. Бідолашний Альберт зачекався.

Клавдія не могла навіть поглянути у вікно. ЇЇ щоки взялися рум’янцем, усе обличчя запашіло. Здається вона от-от втратить свідомість, як минулого разу у крамниці.

Голова сімейства Кемс прийняв численні вибачення за невиправдану безтактність. Запізнився чоловік з досить поважних причин, пов’язаних з родинними справами. На знак вдячності за делікатне і своєчасне поводження з автомобілем Mercury Meteor Альберт отримав надто щедру винагороду. Задоволений таким гонораром, він запросив любого клієнта налагоджувати тісні зв’язки за чашкою чаю. Хтозна можливо в майбутньому ще знадобляться послуги механіка.

Новина про чаювання в компанії з Рудольфом, змусила Клавдію змарніти. Вона вестиме себе за столом дуже тихо і не видаватиме своєї присутності.

Чаювання змусило дівчину пережити двоякі почуття. З одного боку ось її об’єкт обожнювання поряд, посміхається батькові, мило спілкується з матір’ю. Інша сторона вона надто збентежена і не знає що робити, заговорити з ним бракує снаги. Наважитись поглянути на нього декілька разів це найбільша винагорода, яку вона змогла отримати.

Після чаювання Альберт потиснув руку своєму новому другу. Ввічливо потиснув руку Марті, та поцілував руку Клавдії. Від чого дівчина зашарілась.

Ніхто здається не звернув увагу, точніше сказати не надав належної уваги подібному прояву ввічливості. Прощаючись молодий чоловік невимушено промовив: сподіваюсь ми станемо добрими друзями. Часті візити будуть звичайними для усіх нас.

Я знову занурилась у чужі спогади. Дійсно важко залишатись собою, вдаючи когось іншого. Сьогодні в мене не має жодного настрою щось робити. Взагалі бодай щось. Я прокинулась з думкою, що ні на крок не наблизилась до реліквії. Відчуваю певний смуток. Постійно. Розумію, емоції не належать мені. Вони належать пані Кемс. Доповненням смутку є хвилювання. Я відчуваю стрес, коли закляття надає мені образ Сесилії. Постійний стрес. Жінка хвилюється за виконання будь-якої справи. Боїться провалитись, адже провал у містера Барнерсома означатиме закінчення її такої блискучої кар’єри. Тільки містер Барнерсом може забезпечити швидкий кар’єрний ріст. Його протекція дуже важлива. Він є досить значною фігурою в місті, тому для того щоб стати успішною в бізнесі необхідно триматись за Теда.

Закляття надало образ Сесилії. Часом в мене складається відчуття, що застосовуючи закляття по створенню образів, я роблю щось неправильно. Складне закляття — чужі образи, для мене стало нормальним явищем. Прийняти будь-який образ так само просто, як примірити одяг під час купівлі. Дарма, що розмір може не підійти.

Знову декілька годин змарновано. Я вже вичерпала ліміт заклять. Спробувала усі можливі. Ті які б могли допомогти в пошуку. Я така розлючена.

Повертаюсь у будинок старенької, на мене чекає вже інший образ. Намагатимусь обдумати свої подальші дії. Тепер коли закляття вичерпані, необхідно скласти інший план пошуку. Нехай образи Сесилії та пані Кемс впливають на моє життя. Знаю одне від пошуку я не відступлюсь в жодному разі. Хай би там що сталось.

Помірною ходою вирушаю до кав’ярні. Зі мною завжди знаходиться улюблена сумочка Клавдії. В якій перебувають найдорогоцінніші для неї речі. Кожен візит в міні-пекарню дещо схожий на попередній. Відрізняється хіба, що деякими дрібницями. Спочатку я повільно іду до кафе. Приходжу завжди в один і той же час. Звісно можу приходити, коли мені заманеться. Просто так зручно, з’являтись в один і той же час. Займаю улюблене місце. Розкладаю речі. Фоторамку ставлю на стіл наприкінці, дістаю черговий роман та очікую на меню. Раніше дивитись на фото гарного такого сповненого життя Рудольфа було тяжко. Перебуваючи другий тиждень в образі старенької, дивитись на фото стає необхідністю. Без щоденного споглядання фотографії біль стає вагомішим. Втрата відчувається так сильно, ніби всі події стались вчора.

Сьогодні Лорейн прийшла дуже пожвавленою, вчорашнє побачення підняло їй настрій. Роуз очікувала подробиць, тому офіціантка не стала стовбичити зі співчутливим поглядом наді мною. Я почала добре розуміти пані Кемс. Лорейн з вдаваним співчуттям, занадто яскраво вираженим, дійсно дратує. Клавдія з цього приводу чинить мудро — ігнорує дівчину.

Розгортаю меню, сторінки якого вже відомі до дрібниць. Всередині знаходжу окремий аркуш.

«Дорогі відвідувачі кафе, сьогодні Естель пропонує вашій увазі нову страву Патанік. Дещо з болгарської кухні, залишайте ваші пропозиції та зауваження. Якщо страва сподобається вам, то вона неодмінно з’явиться на сторінках вже оновленого меню. Пам’ятайте оновлення меню відбувається восени. Тож ви маєте час, внести власні пропозиції. Минулорічна пропозиція щодо реберець з м’ятним соусом стала улюбленою стравою багатьох відвідувачів.

Ми з радістю відкликаємось на цікаві пропозиції. Тому сміливіше, заклад працює перед усім для вас».

Спогади пані Кемс нагадали смак згаданої страви у меню. Смакота, особливо в поєднанні з м’ятним соусом. Я вирішила замовити реберця, нову страву патанік, склянку води, лимонад. На десерт я вибрала страву під впливом емоцій образу — шоколадний штрудель. Відчуття, ніби хтось знову дав ляпасу. Я повернулась спогадами до родини, нашого сімейного милого святкування закінчення школи. Запитання Аманди, реакції батька і мами. Моє свято, маленький тріумф перетворився на руїну. Відразу захотілось покликати Лорейн та замовити щось інше, що завгодно. Стримує одне не в правилах пані Кемс змінювати своє рішення. Їй дійсно подобається шоколадний штрудель, і літня жінка періодично замовляє такий калорійний десерт. Вона ніколи не слідкувала за вказівками лікаря. Споживала надто жирну, смажену, копчену, перчену, солону чи солодкувату їжу. Без різниці, така дрібниця як власне здоров’я мало її хвилювала. Відмовлятись від чогось не було сенсу. Лікар неодноразово повторював, що подібний спосіб харчування скоротить тривалість життя мінімум років на 10. Відсвяткувавши 70 річчя Клавдія на подібні зауваження подумки відповідала: нехай би скоротилось. На жаль як справжній жарт здоров’я у неї залишалось стабільним. Тому померти передчасно їй не повинно загрожувати.

Через 15 хвилин з’явився Нейт. Одягнутий у спортивну куртку, темні джинси та синю футболку. Виглядав він як звичайно. Тобто звичайним для нього стало виглядати не особливо гарно. Волосся стало довшим. У нього була більш коротша стрижка. Обличчя змарніле, цікаво він спить чи скільки годин на добу витрачає на сон? Виглядає юнак дуже виснаженим.

Я куштує нову страву. Непогано. Пані Кемс не до вподоби подібні страви. Загалом мені смакує добре. Реберця ж заслуговують відзнаки. М'ясо дуже ніжне, соковите. М’ятний соус підкреслює найкращі смакові якості страви, справжнісінька насолода.

Розгортаю книгу, та занурююсь в інший роман. В маєтку знайшла роман Шарлоти Бронте «Вілет». Читаю хвилин 15 не більше. Відриваюсь від книги та дивлюсь на фотографію Рудольфа. Нейт також дивиться на фотографію нареченого пані Кемс. Я продовжую читати. Лорейн приносить шоколадний штрудель.

Моя магія сильніша ніж була, та в цей момент навіть магія не змогла згладити усіх моїх емоцій. Образ Клавдії не домінував наді мною, власні емоції перший раз за час перебування у чужих образах взяли гору. Я згадала дім, все чим дорожила. Гіркота заповнила моє серце. Біль стиснув його так, що аж дихання стало нерівним. Сварка з мамою мучила мене давно. Я намагалась ігнорувати емоції пов’язані з мамою. Водночас із-за шматка десерту вони опинились на поверхні. Бажання втекти закралось всередині та щосекундне повторювало: біжи, біжи. Здоровий глузд вказував протилежне: ти не можеш вибігти з кав’ярні немов навіжена. Літні люди зазвичай не бігають від шматка штруделя. Декілька хвилин я намагалась опанувати себе. Погляд на Рудольфа змусив повернутись до реальності. Я зробила те, що повинна була зробити, взяла шматок десерту і почала їсти. Повільно пережовуючи, я не відчувала смаку, здається їси вату. Закінчивши власну місію зі знищення десерту, я розрахувалась та почала збиратись. До мого столика підійшла Лорейн, забрала рахунок і жваво побігла на кухню. Роуз обіцяла показати щось цікаве. Нову ультра модну білизну, що її придбала спеціально для подруги. Серед відвідувачів нікого не було, окрім Нейта і мене. Клієнти кав’ярні зрозуміли одне попадатись на очі Клер небезпечно, а попадати в кафе, коли там є Нейтан до того ж в поєднанні з пані Кемс — найвеселішої та життєрадісної відвідувачки кафе — нестерпно. Більшість клієнтів уникало дивитись на похмурого хлопця. Неподалік якого сидить чудернацька бабця з незрозумілою історією кохання.

Нейтан побачивши, що я збираюсь підійшов до мого столика. Я почала хвилюватись, та потім вирішила залишити ситуацію на закляття. Образ пані Кемс дозволить не видати себе.

— Вибачте, пані Кемс, я знаю моє запитання видасться дивним. Тим не менш мушу запитати. Як ви пережили втрату коханої людини, того молодого чоловіка з фотографії?

Закляття підказувало мені відповідь, ту що могла дати тільки пані Кемс. Чомусь запитання Нейтана не роздратувала її. Вперше за багато років, вона могла відповісти, не комусь там зовсім сторонньому, а Нейтану.

— Багато хто казав, що час лікує. А чи це справді так? — ого мабуть сьогодні історичний момент. Якби Лорйен і Роуз почули, що пані Кемс розмовляє вони точно самі втратили дар мови. Небагато слів, зовсім незрозуміла відповідь. Нейт з вдячністю кивнув, залишив гроші на своєму столику і покинув кафе раніше, ніж зазвичай.

Я поважною, повільною ходою наблизилась до виходу. Одна думка не даватиме мені спокою дорогою до будинку — запитання Нейтана. Як саме вдалось пережити втрату? Знаходячись в образі пані Кемс, я можу відповісти на це запитання. Зможу, якщо занурююсь в її спогади.

Рудольф виконав свою обіцянку з’являтись в будинку родини Кемс часто. Він дійсно став хорошим другом родини, увійшов так би мовити у повну довіру батька та матері. Клавдія не знала, що і думати. Мері та Сьюзен постійно шепотілись у неї за спиною. Казали, що у неї з цим юнаком роман, і вона невдячна подруга приховує від них таку сенсаційну новину. Виправдатись перед подругами їй не вдавалось. Дівчата не вірили у балачки про дружні візити і теплі стосунки з Мартою та Альбертом Кемс. Кожного разу Клавдія повторяла те ж саме, ніби завчену напам’ять скоромовку, очікуючи на розуміння подруг. Дівчата не вірили жодному слову. Постійне червоніння Клавдії запевняло їх у зворотному. Хіба вона не закохана по вуха у Рудольфа? Хіба Рудольф не дивився на неї, саме на неї на Клавдію, а не на Сьюзен чи Мері в крамниці? Хіба Рудольф постійно навідується в гості до родини Сьюзен чи Мері? Скласти докупи відповіді на запитання, і можна отримати чітку картину. Їх подруга бреше, вдаючи відсутність палкого роману.

Фантазія Мері та Сьюзен не знала меж. Кожного дня вони мріяли, що також закохаються з першого погляду. Вийдуть заміж за багатих вродливих юнаків. Можливо, вони познайомляться з ними на весіллі Клавдії та Рудольфа. Сама ж Клавдія сиділа мовчки. Слухаючи подібні мрії, вона червоніла. Дівчата обговорювали неймовірні речі, про які у неї не було і думки. Нереальні, а значить просто неможливі. Найбільше Клавдія червоніла, коли Мері запитувала про поцілунки. Подруга хотіла дізнатись усе до найменших дрібниць. Вона сердилась, не почувши жодної відповіді. Клавдії дійсно нічого було сказати. Рудольф цілував її руку не більше. Мері явно очікувала дізнатись про інші подробиці. Ситуація так і могла залишитись на рівні балочок і фантазії якби не випадок. Урочисте відкриття оновленої мері. Суспільний захід, що супроводжуватиметься гулянням молоді та усіх охочих. Місто завмерло в очікуванні свята. Обіцяли привезти хороших музикантів, організувати танці, багато конкурсів і звичайно салюти на завершення святкування.

Рудольф в день святкування повинен допомагати вести деякі урочистості. Його положення в суспільстві вказувало на подібні обов’язки. Чоловік не дивлячись на певну зайнятість, знайшов час відвідати свого доброго друга Альберта.

Він скаржився на головний біль, що тривав вже декілька днів. Марта також хвилювалась за стан здоров’я чоловіка. Учасники «медичного консиліуму» по усуненню головного болю зійшлись на одному: необхідно зберігати спокій. Тому чи йти на святкування відкриття мерії — не запитання, а факт. Рудольф зі усією ввічливістю запитав, чи піде Клавдія на подібне свято? Без супроводу батьків, дівчина могла піти у компанії подруг, але чи не найкраще для юної особи з відправитись кимось знайомим, наприклад у супроводі друга родини.

Альберт та Марта поміркувавши погодились з твердженням Рудольфа. Поки він сам повільно і дуже вправно підштовхнув їх до прийняття «власного рішення», відпустити Клавдію на свято разом з ним. Чоловік пообіцяв заїхати після четвертої години. Клавдія мала лише підкоритись волі люблячих батьків і піти на свято у супроводі друга родини. Дівчина збиралась наче у мареві, здається вогонь палав всередині, і вона втратила здатність чітко міркувати.

Найбільш вишуканої пари під час свята годі було шукати. Вони виглядали заворожливо для Пінсу. Крокуючи під руку з Рудольфом, Клавдія повсякчас спостерігала перешіптування. Заміжні жінки звертали на них увагу, та неоднозначно виказували думку щодо них. Дружини натякали чоловікам, ті лише ввічливо кивали або посміхались при вигляді нової пари. Мері та Сьюзен стримували себе. Подруга весь час вдавала з себе нетямущу, безневинну вівцю, на яку роблять наклеп. Нарешті сама підтвердила усе. Ще й таким нахабним чином. Заявилась у супроводі Рудольфа на відкриття мерії. До того ж з заплетеним білявим волоссям у рожевій сукні. Яка вона після цього подруга?

Проходивши поміж них, дівчата зробили вигляд, що не знають Клавдії. Вона ж не знала, що думати, яким чином поводитись. Мешканці Пінсу наче показились, почали витріщатись на неї. Відчуття, ніби не вона виросла в цьому місті, бігала маленькою граючись з дітлахами. Мабуть, то була якась інша дівчина, адже зараз всі дивились на неї як на незнайомку. Дружини поважних осіб навпаки зловтішні шепотіли: «Підчепила заможного нареченого».

Клавдія переживала всередині переворот. Вона не могла спокійно дихати. Суспільна думка навалилась каменем.

— Я хочу додому, — запротестувала вона.

— Чому ми тільки-но прийшли? — ввічливо запитав Рудольф.

— Я не можу…вони усі шепочуться, не маючи на це жодного права. Обговорюють те, чого взагалі не існує.

Чоловік нічого не відповів. Мовчки кивнув, та повів супутницю подалі від галасливого свята. Клавдія йшла понурена. Відчуття смутку, місцями переходило в якусь ганьбу за неправильний негідний вчинок.

Нарешті вони опинились далеко за межами свята і усіх запропонованих розваг. Десь там грав оркестр, лунав гучний сміх. Люди продовжили розважатись, забувши про тих кого, так жваво щойно обговорювали. Навіть Мері та Сьюзен побігли на танцмайданчик. Відсутність подруги їх зовсім не бентежила.

— Пані Хелен, мамина подруга… — шепотіла Клавдія, вдивляючись в свято з безпечної відстані.

— Що? — перепитав кавалер.

— Не розумію, ми з’явились…, а тоді почались кпини в мою адресу. Невідкриті, але й не так вже й приховані. Безпідставні.

— Вони не безпідставні Клавдія. Люди краще помічають зі сторони, речі, які ми самі до кінця не усвідомлюємо.

Кліпаючи здивовано очима, Клавдія зберігала мовчання.

— Напевно всі мешканці славного містечка Пінса давно помітили мої занадто часті візити до родини Кемс. Альберт та Марта думають, що вони здебільшого дружні, — він засміявся. — Шкода, що не всі люди у місті такі хороші, як твої батьки. Тоді б ніхто не зрозумів, ще довгий час причину моїх частих візитів до вас.

Клавдія продовжувала зберігати мовчання. Боячись розвіяти нічний жах, який щойно пережила і опинитись у мрії, яка ніколи не повинна здійснитись.

Рудольф замовк на якусь хвилину, подивився на дівчину і продовжив: я не вірив в кохання, та побачивши тебе зрозумів, що кохання таки існує. З першої миті, коли я тебе побачив ти стала володаркою мого серця.

Раптово він дістав невеличку оксамитову коробочку з червоною стрічкою. Обережно кінчиками, пальців молодий чоловік відчинив її. Всередині дорогої та нової коробочки, зберігалась старовинна каблучка. Величезний діамант був головною принадою цієї прикраси.

— Це родинна реліквія. Передається у спадок, — він замовк знову, ставши на одне коліно. — Мабуть рано запитувати, та все ж, Клавдія ти станеш моєю дружиною?

Дівчина не могла повірити у реальність слів, та того що відбувалось навколо.

— Так, — ледь чутно тремтячим голос.

Він швидко піднявся та надягнув каблучку на її палець. Окрилений щастям, майбутній наречений обійняв Клавдію та прошепотів: ти погодилась. Найбільше щастя мого життя, ти погодилась.

Я ледь чутно зойкнула, поглянувши на власний палець, знайома каблучка була тепер на моїй руці. Я знала, що це не більше, як магічна копія, підробка. Оригінал залишився на пальці сплячої пані Кемс, але які відчуття захлиснули мене. Щастя, безмірне та щире. Каблучка надто схожа на оригінал. Через декілька хвилин я тяжко видихнула. Наближались найгірші спогади життя старенької.

Клавдія повинна звикнутись з думкою, що її довго обговорюватимуть разом з майбутнім чоловіком. Альберт та Марта на всі недоречні натяки та можливі зауваження говорили з гордо піднятою головою: наша дочка гідна найкращого. Нарешті знайшовся той, хто вартий її руки.

Подібні слова в устах Альберта і Марти звучали ляпасом для всіх недоброзичливців. З часом подію заручин Рудольфа і Клавдії сприймали тепло, щиро, як і повинні сприймати у колі друзів. Дівчина познайомилась з батьками нареченого. Вони виявились не такими грізними та помпезними, як колись їх описували Мері та Сьюзен, будуючи численні здогадки. Милі виховані люди. Батьки підтримали рішення сина, допомагали в організації майбутнього весілля. Весілля такої шанованої пари мало стати найграндіознішою подією для Пінсу. Газети щодня повідомляли про поповнення списку гостей. Перед усім він складався з дуже поважних осіб. Пінс ще ніколи не був на вершині обговорення у таких привілейованих та високопоставлених людей.

Рудольф з Клавдією не зважали на весь галас довкола їх весілля. Вони ходили гуляти, читали разом поезію, катались на човні. Часом сховавшись від усіх поглядів, вони могли поцілуватись. В такі моменти щастя тривало для них вічність. Людське життя на жаль не триває вічність. Обірвати його можуть безліч причин.

Наступний заголовок газети майорів вже не веселими новинами, смутком, суспільним співчуттям.

Нещасний випадок…прикрий збіг обставин…страшна пожежа…загинула уся високопоставлена родина… Меморіальна церемонія, вшанування пам’яті померлим. Уривки, деякі уривки найстрашніших сторінок пам’ятала пані Кемс. Бідолашна наречена постійно говорили люди. Вона ж їх не чула. Не бажала чути і усвідомлювати. Його більше не має, він помер. Ніколи більше жінка не побачить цього повного життя красеня. Нічого не буде, їхнього весілля, родини, безлічі діточок, спільного майбутнього. Нічого. Тільки горе попереду, смуток і жаль.

То як їй вдалось це? Чи впоралась вона з горем? Не знаю важко відповісти однозначно так чи ні. Обидві відповіді мають свої аргументи. Жінка жива, значить так. Аргумент на користь ні: чи можна назвати її життя нормальним? Буває гірше підказує мені підсвідомість.

Батьки полишили будь-яку надію врятувати дочку. Хіба можна врятувати ту, яка не бажає бути врятованою? День у день дівчина зачинялась від усіх, ставала відлюдкуватою. Декілька годин в’язала, що ненавиділа робити, займалась створенням викройок, шила. Робила звичні речі скоріше автоматично. З батьками та друзями майже не розмовляла, крайня необхідність змушувала її відповісти. Допомогти мав приїзд Луїзи — старшої сестри. Вона завжди відрізнялась впертим характером, тому без проблем повинна змусити сестру заговорити.

Луїза постійно зверталась до сестри, ставши досить жорсткою. Тільки так можна змусити було її відповісти.

— То ти збираєшся продовжувати ігнорувати мене, батька та матір? Ти взагалі не збираєшся більше розмовляти?

Доведена до відчаю та роздратування пані Кемс скаже слова, що в майбутньому перекреслять усілякі дружні стосунки з сестрою.

— Тільки за крайніх обставин.

— Яких саме обставин? — невдоволено запитала Луїза.

— Коли хтось помре.

Відповідь приголомшила обох сестер. Старша вибігла з кімнати, грюкнувши дверима. Такого нечемства, зухвальства вона не очікувала, особливо від доброї та милої Клавдії. Горе, яке горе стане виправданням огидної поведінки.

Ні, вона не пробачить сестрі.

Клавдія відштовхнула усіх, залишившись майже на одинці з безкінечним смутком. Людська компанія перестала бути цікавою. Суспільство назавжди померло разом з коханим. Здоровий глузд допомогли зберегти книги. Тільки в них вона знаходила забуття. Відволікалась від власного горя, заглиблювалась у чужі життя. Серед сторінок зникало, звісно тимчасово її цілковите горе. З’являлись персонажі, що також переживали різні трагедії. Вона читала багато, дуже багато книг. Особливо творів з сумним кінцем або доволі складними і непростими випробуваннями. П’єр Абеляр «Історії моїх лих» одна із найперших робіт, що потрапила до руки пані Кемс. Вона читаючи розуміла, навіки залишиться пані Кемс. «Віднесені вітром» Маргарет Мітчелл підходящий роман. З роками книг ставало більше і більше. Наприклад «Співаючі в тернівнику» австралійської письменниці Колін Маккалоу. Жанри могли змінюватись, тільки не зміст. Історія має заворожувати, змусити переживати реальні відчуття, сильніші за власні. Це одна з найголовніших умов за якою Клавдія стане читати ту чи іншу роботу.

Минали роки, десятиріччя з моменту трагедії. Людські життя протікали своїм невгамовним потоком. Страшні події забулись, стираючи сильніше з часом. Час допомагає зітерти найвеличніші споруди з історії, залишаючи по них пісок. З людськими спогадами тим паче простіше. Спогади не настільки міцна споруда. Містечко забуло про лихо, що забрало життя трьох осіб. Воно виросло змінилось, місцями постарішало. На зміну одному поколінню, прийшло інше.

Клавдія нічого не забула. Всі свої спогади вона приховала глибоко в серці. Серце перетворилось на скриньку, в якій поховано абсолютно усе. Від щасливо прожитих днів, до днів схожих на безкінечну чорну смогу. Кожному вона здаватиметься сухою та черствою. Насправді так воно і буде. По-іншому просто не може бути. Якщо вона колись відкриє скриньку спогадів, пережиті почуття емоції, повернуться із новою силою захлиснуть її. Такого вона вже точно не зможе пережити: спогади, емоції, відчуття.

Старенька від недавно почала читати інші твори, з щасливим кінцем. Всередині тліла маленька надія, те що залишилось від неї. В цьому світі бодай десь настає щасливий кінець. Дійти до такого мислення та читання більш позитивних творів дозволили роки, роки марних спроб втамувати горе.

Я побачила життя пані Кемс з іншого ракурсу, більше нікому незнайомому. ЇЇ образ змусив по-новому поглянути на життя. Я ж змогла забути про пошук на якийсь час. Я повернусь до магічного пошуку в будь-якому разі. Не здамся, не можу, занадто дорога ціна лежить на цій невідомій реліквії.

Хай там як, та поки я знаходилась під враженням від спогадів пані Кемс, то не могла нормально поміркувати щодо подальших дій. Закляття закінчились, підходящі закляття для пошуку просто вичерпалось. Звернутись за допомогою до батька не можу, особливо в світлі останніх подій з сімейним святом. До того ж моя родина не знає, що в маєтку можна чаклувати. Це буде шахрайство, і вони застосують міри, накладуть чари на маєток, чого я хочу найменше.

Минуло декілька днів, а я ніяк не можу придумати подальшого плану дій пов’язаного з пошуком. Кожен мій візит я розмовляю з Нейтом. Він сприймає мене за пані Кемс. Старенька на здивування дійсно не проти поговорити з юнаком. Не дуже яскраво, барвисто, емоціонально та деякі спроби внести пару фраз у їх розмову помічаються. Образ Клавдії дозволяє говорити речі, які ніхто до того не забажав слухати. Нейт виявився здатним слухати. Він тримався з останніх сил, намагаючись пережити смерть Меган — мою смерть. Мама та сестра єдині хто бодай утримують його від дурниць. На слові дурниць моє серце затріпотіло. Він не буде чинити жодних вчинків, про які думати страшно, — подумала я. Пані Кемс також не вчинила, її тримала родина, Марта та Альберт. Навіть думка про розлючену Луїзу не давала дозволу вчинити вкрай необачно і наважитись на самогубство.

Наші балачки, важко назвати балачками: майже монолог Нейтана з пані Кемс у моєму образі, все ж так звані розмови розчулили Лорейн і Роуз. Вони частенько співчутливо дивились на нас. Лорейн не витримувала. Вибігала геть зі сльозами на очах.

Нейт шукав розради у людини, що пережила подібне горе — втрату коханої людини. Його магнітом тягнуло до старенької, яка повинна зрозуміти, найкраще від усіх.

Лорейн повернулась до подруги вже із сухими очима, витираючи залишки зіпсованої сльозами косметики. Роуз критично глянула на нас та сказала дещо різкувато: шкода, що Клер не бачить цього. Тоді вона б зрозуміла до чого довела хлопця. Гучний голос Роуз ніби відлунням прокотився по приміщенню. Нейт проігнорував сказане. Я ж не могла ігнорувати ім’я Клер. Останнім часом мені не щастило в пошуку, та ось божевільна ідея з’явилась в моїй голові. Потрібно примірити новий образ, дуже потужної відьми, що знає сильні закляття. Настав час закляттю надати мені образ Клер.

Глава 18. Необміркований вчинок

Про що я справді думала, коли наважилась примірити образ Клер. Вона темна відьма. Яка різниця скільки заклять вона знає. Я світла відьма і не виконаю не одного закляття. Темна магія мені не під силу. В магічному світі володіти можна одним і лише одним напрямком.

Бути Клер потрібно обмежену кількість часу. Не більше години. Ніхто не повинен помітити двійника Кейтлін.

Поспішно іду до маєтку, високі підбори заважають іти зі звичною швидкістю та й про яку звичну швидкість може іти мова. Я постійно в образах Майкла, Сесилії, пані Кемс. Сесилія стильна жінка, але дуже практична. Великі підбори вона одягає на дуже важливі зустрічі, де повинна дійсно бути на «висоті». Пані Кемс старенька, що повільно пересувається, тому ясна річ не може йти мови про підбори.

Клер зовсім інша справа. Я бачила в своїй голові спогади численних туфлів. Виявляється в маєтку родини Рейнольдс знаходиться окрема гардеробна кімната. Після смерті батьків, приміщення повністю слугує Кейт.

Закляття діє добре. Я відчуваю емоції моєї вбивці. Все ж стримую себе, не хочу занурюватись у її образ надто глибоко. Хтозна які страхіття чатують там на мене? Я повинна зізнатись собі, страхіття не так мене лякають. Я не хочу занурюватись глибоко в її спогади, щоб ненароком побачити себе. Тільки з іншого ракурсу. Побачити власну смерть, повернутись до чаювання. Ні, тільки цього мені не вистачало.

Крокуючи більш-менш впевнено на підборах, наближаюсь до маєтку. Думки плутаються. Численні темні закляття, обличчя родини Рейнольдс, таємничий сад. Нарешті знову концентруюсь і повертаюсь до більш нейтральної, теми що не так близько знаходиться з плануванням мого вбивства. Повертаюсь до гардеробної кімнати. За численними вішаками знаходяться безліч суконь. Ажурна сукня матері Кейт. Сукня із атласу, дуже дорога. Вона належала бабусі Рейнольдс. Декілька суконь виконаних по ескізам 1910 року з мусліну, шовку, вельвету. Жінки Рейнольдс цінували гарне вбрання. Перебираю сукню за сукнею та знаходжу в спогадах місце улюбленого вбрання Кейтлін. Шифонові сукні — окремі вішаки, окреме місце. Сукні з шифону пристрасть дівчини. Шовковий шифон використовується майже в більшості суконь. Вбрання повинно змусити Кейтлін виглядати елегантно, підкреслити лінії фігури, зробити акцент на жіночність. Шифоном (точніше сукнями з цього матеріалу) Клер захопилась декілька років тому. Alberta Ferretti Blumarine, Christian Dior, Chanel, Kenzol, Etro, Alexander McQueen та багато інших брендів знаходяться в її гардеробі. Виглядаючи на найвищому рівні, дівчина намагалась завоювати серце свого друга. Здаватись для нього більш привабливою, допомогти позбутись клейма подруги дитинства.

Ненависть до Клер не змінить того факту, що вона справжня красуня. Довге чорняве волосся. Воно на дотик нагадує шовк. Великі зелені очі, тонкі та виразні губи, м’які контури. Плавні вигини тіла, струнка фігура. Позаздрити такій вроді могла б будь-яка дівчина. Дивовижно Нейтан вважав її тільки подругою і не більше.

Нарешті я прийшла. Туфлі здались напрочуд незручними, моє тіло не звикло носити підбори, магія в цьому випадку не дуже добре спрацювала.

Заходжу в маєток, власність Майкла Треаса в яку без проблем зможе увійти будь-яка людина. Майже…Заходжу в коридор та поглядом проводжаю будівлю. Відчуваю себе не дуже затишно в маєтку, ще в подібному образі. Проходжу повз різні кімнати, не поспішаючи. Причина затримки криється не в туфлях, а в образі Кейт. Якби вона опинилась би в маєтку ще раз, то непоспішно пройшлась по кімнатах. Заходжу у вітальню, роздивляюсь картини. Потім шукаю люстерко серед численних шкатулок. Сідаю в одне з крісел та починаю розглядати обличчя Клер. Проводжу кінчиками пальців по ніжній шкірі. Потім торкаюсь губ. Легенько дуже легенько. На губах лежить тоненький шар помади. Так, вона справді вродлива, занадто вродлива.

Нарешті я вирішила розглянути сукню, в якій знаходжусь. Темно бірюзова шифонова сукня, виконана в стилі 30-х років 20 сторіччя. Без зайвих прикрас, стразів, блискіток напівпрозора тканина в декілька шарів. Дуже гарна сукня, Кейт має хороший смак. Рейч неодмінно оцінила б вбрання. Вказавши на численні переваги такої сукні, особливо за наявності стрункої та підтягнутої фігури.

Повертаю люстерко на місце та починаю ходити, повільно розглядаючи маєток зсередини. Туфлі не видаються більше незручними. Навпаки я дуже комфортно почуваюсь на підборах. Проходжу до сходів. Вони починають нестерпно рипіти, нехай. Піднімаюсь дуже повільно, крокуючи поважно. Відкриваю двері знайомої кімнати — спальні. Кімната виглядає понуро, давно же потрібно зробити ремонт у ній та і решта будинку потребує косметичного догляду. Я завдяки магії чудово підправила будинок пані Кемс. На жаль старенька поки ще спить, її образ знаходиться в моєму арсеналі. Важко розстатись з таким надійним образом.

Присівши на край ліжка, розумію що піддалась емоціям характерним Кейт. Нічого не можу вдіяти, її образ дуже сильний. Я вже не надто сильно даю відбій спогадами цієї відьми. Серед можливих жахіть я хочу дізнатись деякі таємниці. Наприклад, справжні почуття. Чи має вона їх бодай до когось? Що вона відчуває посварившись з Нейтом?

Налаштувавшись зазирнути у спогади я чую шум внизу, невже ще хтось є у маєтку. Легка паніка забриніла в серці. Зрештою я зараз в образі потужної темної відьми навряд чи бодай щось загрожуватиме мені, окрім зустрічі з оригіналом образу.

Спускаючись до низу, не помічаю нікого. Напевно привиди заважають Кейтлін. Краще скоріше приступити до справи і повернутись до пошуку. Направляюсь до бібліотеки. Повільно відчиняю двері. Книги стоять чіткими рядами. Я підходжу поближче до однієї з полиць та починаю розглядати енциклопедичний словник. Знання накопичені десятиріччями, книги мають свою цінність. Піддатливі часу, вони зберігають дещо цінніше ніж просто знання — безцінну людську спробу надати інформації більшого значення.

Глибокі думки, нічого не скажеш, Кейт вміє гарно говорити та мислити нестандартно.

Чиїсь кроки порушили тишу. Значить не здалось, в маєтку хтось таки є. Я відчуваю знайому енергетику. Вона належить Нейтану.

Спокійно я повертаюсь і бачу його. Одягнутий Нейт у спортивні штани та сіру футболку. Виглядає трішки краще. Розмови з пані Кемс дивним чином вплинули на нього. Дали не надію, та якусь певну наснагу.

— Що ти забула в маєтку? — невтомна грубість по відношенню до Клер.

Я думала, що Клер образиться, не відповість. Дівчина не терпить подібного ставлення до себе. Закляття підказує дещо інше.

— Вирішила дізнатись, що так старанно шукала в маєтку Меган. Містер Барнерсом повідомив мені про якісь цінні родинні речі.

— Хіба тепер це має значення, — так я відчула докір у мою адресу, точніше у адресу Кейт. Дівчина ігнорувала шпики. Декілька хвилин ми стоїмо мовчки. Тиша між нами нестерпна, але не нова. Переглядаю ненависні спогади Клер. Сварки, постійні сварки. Їх стосунки перетворились на докори в адресу один одного. Клер не відчуває каяття за моє вбивство. Шкода їй було, що вона завдала біль Нейту — людині, яку кохає понад усе.

Нейт першим порушив тишу, підійшовши ближче до книжкової шафи. Наші погляди направлені один до одного.

— Я розмірковую над застосуванням ритуалу crassitudine slurry.

Густа рідина, — пролунало в моїй голові. Такого ритуалу не має в світлому напрямку магії. Темна магія наповнена чарами невідомими для мене.

Ритуал повинен позбавити життя особу проти якої він направлений. Смерть повільна, тягучка. Суть ритуалу полягає в наступному. Кохання пов’язує дуже міцно двох людей. Невідомий зв'язок поєднує серця. Сильне кохання проникає в кожну клітиночку тіла, мандрує усіма рідинами. Особливо кров’ю поки не дістається серця.

Ми ж добре пам’ятаємо кохання не завжди взаємне. Отож, в давнину ритуал Густа рідина або як його називають темні відьмаки густа жижа допоміг юнаку позбутись від почуття, що отруювало його життя. За легендою хлопець вчинив самогубство, випустивши кров із тіла. Кров витікала дуже повільно, він чомусь помістив якийсь сосуд для неї. Мабуть вирішив залишити своєму брату бодай якусь згадку про себе. Розлючений брат, побачивши тіло єдиного родича, вирішив помститись дівчині, яка винувата у його смерті. Він використав кров померлого, виливши всю до останньої краплини на ритуальне полум’я. Кохання, що містилось в його крові міцною давньою магією зв’язало дівчину. ЇЇ кров починала перетворюватись на густу рідину або жижу. Жижа повільно перекачувалась серцем допоки те не зупинялось. Так обірвалось життя бідолашної.

Дурнувата легенда, — так думає Клер. В її думках не має деякої поетичності. Трагічності ритуалу надали люди, які знайшли ще один спосіб здійснити вбивство. Більш практичніше розглядання ритуалу дає іншу картину.

Ритуал діє на відьму або відьмака будь-якого магічного напрямку. Повільна болісна смерть гарантована будь-кому, світла темна магія нічого не змінює.

Наступне, потрібно знайти особу проти якої здійснюється ритуал. Твій ворог обов’язково помре щонайбільше за годину або дві. При цьому він сам благатиме померти швидше.

Ритуал ідеально підходить для помсти. Окрім маленької дрібнички, знайти особу, що кохає твого ворога. Вбити її, не проронивши жодної краплини крові. Моторошне видовище перед моїми очима, в давнину щоб зібрати усю кров померлу людину підвішували ногами донизу на якійсь дерев’яній конструкції. Жах, — подумала я. Далі, почекати моменту, коли остання краплина покине тіло померлого. Дорогоцінну кров зібрати у сосуд. Наприкінці розпалити багаття, над яким промовити декілька раз закляття магічного вогню. На завершення вилити кров у багаття. Полум’я миттєво згасне, ритуал завершено. Особу з якої вирішили поквитатись подібним чином відразу очікує покарання.

Мурашки пробігли по всьому тілу. Сподіваюсь, Нейтан нічого не помітить. Образ Клер допоміг прийняти виклик більш менш стійко.

— Що ти пропонуєш? — впевнено, досить впевнено запитала я.

— Я використаю твою кров для ритуалу, ти ж мене кохаєш…запалю багаття, з рештою ми обидва помремо.

Моє серце почало сильно гупати. Бум-бум. Причиною тому був не той факт, що я знаходжусь в образі Клер, тому буду його мішенню для ритуалу. Причину була геть інша. Після моєї смерті, я ховалась, перебуваючи в інших образах. Сесилія, Клавдія, навіть зараз Кейтлін. Мій погляд на світ був дезорієнтований. Я бачила Нейта у розпачі, в який бідолаху ввела моя смерть. Цьому відчаю я не надавала значної уваги, мала надати. Він збирається вчинити самогубство таким чином. Клер кохає його, забрати всю її кров і використати для ритуалу. Без крові дівчина не може жити, вона помре для виконання ритуалу, а в кінці ритуалу помре сам Нейт, виливши у багаття життєво важливу рідину.

Моя магія допомогла опанувати себе, дозволяючи зануритись в образ Клер глибше, ніж я хотіла.

— Не будь дурнем, Нейтан, ми обидва знаємо про ритуал, — я могла видихнути спокійно. Кейтлін була права. Нейтан в жодному разі не виконає ритуал. Занадто добрий, щоб вбити свою найкращу подругу. Вона була і назавжди залишиться його подругою з дитинства. Ні, вбити її неможливо. Обидва добре знають все це. Навіть для помсти, хлопець нічого не зробить з моєю вбивцею. Не дивлячись на потужну темну магію всередині нього…занадто добрий.

Розмовляти нам більше не має сенсу. Розмова знову переросте у сварку. Звинувачення у вбивстві, відсутність каяття, зруйновані стосунки, втрачену дружбу. Ця пара проходила по колу одні ж ті теми. Вони могли сперечатись цілковиту вічність, так і не дійшовши до логічного завершення. Бо ніякого логічного завершення не має. Нейту боляче, щоб він не робив дуже боляче. Ніяка сварка не змінить факту моєї смерті. Більше не буде Меган.

Я продовжую ховатись, знаючи що роблю йому боляче, зберігаю образ Кейтлін. Не знаю чому.

Я повертаюсь до книг. Починаю проводити рукою по полиці біля якої ми стоїмо. Нейтан також несвідомо повторює мої рухи, можливо бажає відволіктись.

Іскра зайнялась дуже швидко, невеличкий потік світла долинув скрізь книжкову полицю. Різкий поштовх — на підлогу впала книга в темній палітурці.

Без назви, автора, жодних ілюстрацій. Чорна обкладинка нічого не говорила, зміст книги залишався невідомим. Нейт нахилився поближче до книги. За відсутності особливого завзяття він взяв книгу. Сторінки всередині неї виглядали трішки пожовклими. Книга стара, з новою чорною обкладинкою.

Розгорнувши книгу, досить повільно ми обидва побачили латинські назви заклять. Досить незнайомих мені, навіть сам Нейт дивися на них із збентеженням. Перегорнувши декілька сторінок, стало зрозуміло, що окрім заклять в книзі є безліч ритуалів, рецептів приготування зілля.

Декілька хвилин знадобилось мені, щоб усвідомити одну просту річ — книга, яку я шукала, реліквія, що коштувала життя нарешті переді мною в руках темного відьмака. Нарешті я знайшла її. Скільки часу знадобилось для пошуку. Марні численні спроби, невдачі, непідходящі закляття. І ось, коли я найменше очікувала знайти реліквію, вичерпавши увесь ліміт заклять — знайшла.

Не вірю власним очам реліквія, знайдена. Хаотичні думки подальших дій втратили будь-яку логічну послідовність. Перед очима виплили подорож до Флоренції, маю час встигнути, думки про коледж, далі Дзвіночок на моїх колінах, обличчя батька, грайлива посмішка Дон. Я можу повернутись додому. Дім, дім, моя люба домівка. Здається ти зникаєш з моїх спогадів, десь у цьому гидкому Пінсі.

— Віддай мені книгу, — нетерпляче закомандувала я, забувши що знаходжусь в чужому образі.

— Не віддам, ця книга належить родині Меган, ти її не отримаєш.

Істеричні думки поєднанні з роздратуванням Клер повторювали одне й теж в моїй голові. Моя реліквія, це ж моя реліквія. Опануй же себе Меган, — наказала я.

— Ти не можеш залишити цю книгу собі, — намагалась з останніх сили переконати Нейтана залишити книгу бодай в бібліотеці, а не забрати додому.

Хлопець хитнув головою.

— Я збережу книгу на згадку про Меган.

Він дуже швидко зник з бібліотеки, забравши дорогу мені річ. Я продовжувала стояти серед бібліотеки в чужому образі, на високих підборах та темно бірюзовій шифоновій сукні. Паніка, розгубленість, що робити далі?

Я не знала. Реліквія знайдена та втрачена одночасно. Як би Аманда була поряд, то неодмінно сказала: Меган тільки ти здатна на подібне, знайти реліквію та одразу втратити. Вона була б права.

Повільно, відчуваючи певне розчарування, я вирішила повернутись до будинку пані Кемс. Я не хотіла відкриватись Нейтану, з однієї дуже важливої причини. Я стала сильніше в магії, правда. Після моєї смерті мені стали підкорюватись закляття про які можна однозначно сказати, занадто складні. Сховавшись за чужими образами, я продовжила пошук. Досить невдалий з самого початку, затяжний магічний пошук. Я навіть наважилась приміряти образ Клер. Одного я не наважувалась зробити зустрітись з нею особисто, будучи не Майклом Треасом, а залишаючись собою Меган. Я боялась зустрітись з нею, моєю вбивцею. Подумки повторюючи, що ще вона може вчинити? Найгірше зроблено, Клер вбила мене, навіть поховала там на старовинному кладовищі знаходиться моя могила. Підсвідомість підказувала дещо інше. Клер завжди щось придумає, страшне навіть моторошніше за мою смерть. Вона не добра, як Нейтан, і ніколи такою не була. Вбивство людини, використає у своїх цілях. Позбавити життя відьму взагалі в магічному розумінні родини Рейнольдс не є злочином. Тому я боюсь десь на підсвідомому рівні зустрічі з нею, не знаючи чим в кінці кінців все закінчиться. Напевно дівчина ніколи не заспокоїться. Поки я залишатимусь живою, у неї не зникне прагнення позбавити мене життя. Для неї не існувало і не існуватиме Меган у сенсі подруги, для неї я завжди буду суперницею.

Повільно відчиняю будинок пані Кемс. Оминаю оновлені завдяки магії кімнати. Відкриваю двері кухні. З усіх кімнат будинку пані Кемс кухня для мене найбільш принадна. Невеличкий затишок створений мною, доповнений усілякими дрібничками домашнього побуту дає непогану спробу відтворення чогось особливого. Місця, де можна відволіктись від рутинних справ, вмоститись з чашкою кави на стільці та поміркувати над усілякими важливими і не дуже речами. Як раз те, що потрібно. Сідаю на стілець, підгинаючи ноги під вагу тіла. Руками охоплюю голову. Так триває декілька секунд, сиджу нерухомо. Тишу в будинку порушує гуркіт холодильника, стукотіння годинника та моє важке дихання. Я розгублена, сумніви розтинають моє тіло на різні частини. Вчинити вірно дуже важливо, вкрай необхідно, щоб закінчилось все не фатально. Не знаю, що робити далі. Як повернути реліквію, забравши у Нейтана найдорожчу згадку про мене. Важко видихаючи, знімаю туфлі. Розвіюю чари та повертаюсь до власного я. Бути Клер важко, але і бути мною також не просто. Напевно потрібно було краще обміркувати за та проти, перед тим як примірити образ Кейтлін. Цікаво можливо Нейтан щось запідозрить, зустрінеться з подругою, почне говорити усілякі докори пов’язані з сьогоднішньою розмовою в маєтку.

Потім я пригадую думки, Клер. Після моєї смерті, численних сварок, дівчина уникає компанії коханого, даючи час оговтатись від подібної втрати.

Можна видихнути з полегшенням, Нейт не дізнається, що я жива через сьогоднішній необміркований вчинок. Головне не видати себе у майбутньому. Адже я збираюсь використати образ пані Кемс щоб повернути втрачену реліквію.

Глава 19. Викриття

Пані Кемс мирно спочивала на своєму ліжку, докори сумління весь час супроводжували перебування у її образі. Кожного дня я перевіряю стан здоров’я старенької. Не погіршилось воно через закляття. Знаю, що нічого страшного не сталось і статись не повинно. Краще перевірити і переконатись на всяк випадок.

Вимовляю закляття і перетворююсь на Клавдію, знову час обідати у кав’ярні. Довготривалі звички не змінюються, тому сьогодні ж маю спробувати відібрати реліквію, точніше повернути реліквію. Правда, ще не знаю як. Придумаю щось по мірі розвитку подій. Імпровізація не моя сильна сторона, але як показує практика у Пінсі планування подій не діє по усім нормальним законам, завжди виникає якась похибка чи відхилення в результатах. Таки перебування в образах Сесилії та Майкла вплинуло на мене. Що за роздуми, схоже на статистичний аналіз. Сподіваюсь скоро рахунками чи строками з міжнародних новин міркувати не стану. Хтозна?

Дорогою до кав’ярні помічаю містера Барнерсома, чоловік радісно розмовляє з Сесилією, і дає численні настанови. Я проходжу повз них, ледь стримуючи посмішку, адже знаю його помічницю краще ніж він сам, за час їх знайомства.

Проходжу повз столиків, у кав’ярні знаходиться пара відвідувачів. Маленький хлопчик років 6 разом з мамою та дівчинка 8 років. Вони з насолодою споживають мафіни, та п’ють лимонад.

Я поспішаю, важко назвати рух поспішаю в 70 років. Сідаю за знайомий столик. Він здається більш менш затишним, радше звичним. Дістаю фоторамку, обережно ставлю її на стіл. Рудольф дуже гарний чоловік. Намагаюсь проігнорувати раптові болісні спогади. Наступний крок, роблю за завичкою дістаю книгу. «Вілет» занурить у непросте життя Люсі Сноу під час десерту.

Беру меню, та намагаюсь спокійно, без зайвої знервованості обрати страву.

Сьогодні у меню приваблює лазанья з м'ясом та грибами, куряча грудка в вершково-часниковому соусі. На десерт, старенька бажає обрати мафіни, що так з задоволенням споживали дітлахи. Я збунтувалась, чомусь захотілось скуштувати вишневого пирога. Мій перший день у кав’ярні відзначився смачним печивом з шоколадною стружкою та вишневим пирогом. Рагу не буду замовляти, а від склянки лимонаду не відмовлюсь. Лорейн забрала замовлення та чимдуж поспішила до Роуз. Від недавно офіціантка частенько плакалась подрузі. Справа була не тільки у невдалих стосунках, які починались досить непогано та обіцяли бути перспективними. Роуз навіть рекомендувала білизну. Причина крилась і в дечому іншому. Вишневий пиріг з замовлення чомусь нагадав їм про мене.

— Бідолашна Меган, — намагаючись приховати власні сльози, говорила вона, — пам’ятаю, як дівчина раділа нашим стравам.

Роуз була більш міцнішою. Стійкіше переносили усілякі негаразди.

— Чому похнюпилась, подумай сама, сирітка в кращому місці, ніж це.

— Ще б пак! — подумала я. — В кращому. Нічого не маю проти, що залишилась живою, та за місце перебування необхідно поборотись.

Через кілька хвилин запах гарячої лазаньї змусив мене відволіктись від усіляких проблем. Я з задоволенням, тобто величезним апетитом насолоджувалась стравою. Допускаю, що знахідка реліквії посприяла покращенню мого настрою і загального самопочуття. Нехай, поки вона у Нейта, та я її поверну.

Куряча грудка виглядала смачною, ніжне молоде м'ясо приготоване з делікатністю та вишуканими спеціями. Тільки вершково-часниковий соус не до вподоби ні мені, а ні пані Кемс. Сподіваюсь наші смаки співпали не із-за закляття. Бо якщо вся справа в заклятті, то потрібно в подальшому буде відмовитись від образу Клавдії. Занадто довго я перебуваю літньою жінкою.

Що ж поки я вирішила відкласти питання з закляттям образу трішечки подалі, за виробленою звичкою продовжую читати «Вілет». Гортаючи сторінок 5, помічаю як кав’ярню покидають відвідувачі. На зміну ним заходять двоє чоловіків 30 років, можливо трішки більше 30. Один із них займає столик інший направляється до Лорейн. Офіціантка невдоволено зникає в кухні. Роуз не меш яскраво виражає невдоволення та слідкує за подругою.

Потім Роуз виходить, тримаючи у руках два меню. Чоловіки зберігають холоднокровність один з них просить Роуз про послугу, та стримує себе аби не вилаятись. Все ж через декілька хвилин вмовлянь, бере одного за руку і підштовхує в сторону кухні.

— Проходь, — невдоволено бурмоче вона. — Даю вам 3 хвилини, не більше. Гей, ти, — звертається до іншого чоловіка, — я слідкую за вами обома. Зберігайте правила поведінки цього закладу.

Минуло рівно 3 хвилини. Чоловік вийшов з кухні розлючений. Його товариш зробив увічливий кивок, піднявся та направився до виходу. Лорейн не стримувала сліз, попросила подругу виставити її залицяльника геть. Той не став чекати особливого приводу отримати на горіхи від Лорейн, тому пішов якомога швидше. Лорейн заховалась на кухні.

Мені як ні в чому не бувало принесли вишневий пиріг. Сцена у кафе, була обіграна робітницями закладу у вигляді звичайного непорозуміння. Розслаблення пов’язане з сьогоднішнім обідом зникло. Смак страв більше не покращував настрій, впевненість щодо повернення реліквії зникла. На зміну їй з’явилось знайоме хвилювання. Розгубленість не поверталась поки що, але паніка наростала. Нейтан не з’являвся в кафе, значить імпровізувати не має на кому. Залишається змиритись з обставинами. Таке рішення підказує мені життєва мудрість пані Кемс, часом потрібно змиритись, почекати. Чекати невідомо чого — чи дійсно найкраще рішення?

Відрізаю шматочок пирога та наливаю склянку лимонаду. Пиріг нагадав перший день у Пінсу, тоді небезпека тільки починала чатувати на мене. Я була такою наляканою. Нині похвалитись холоднокровністю не можу, все ж зміни відбулись всередині. До кінця не відомо, що та щось змінилось. Змінилась магія, світосприйняття, характер. Цим змінам я завдячую Пінсу.

Доїдаючи останній шматочок, оплачує рахунок. Я витратила чи мало грошей на відвідування кав’ярні. Цікаво звідки взялись гроші у пані Кемс? Вона не працює кравчинею, і не працювала, у її психологічному стані виконувати чиїсь замовлення було б вкрай важкувато. Сумніваюсь, що батьки залишили великий спадок дочці. Марта та Альбер були незаможними.

Я повертаюсь думками у найстрашніші дні Клавдії. Ледве стримуюсь, сльози застигають на моїх очах. Рудольф залишив спадок нареченій. Не знаю, як, коли, він встиг. Залишив нареченій, тобто на ім’я Клавдії Кемс. Дивно, звичайно, подібні документи зіставляються після одруження. Невже чоловік відчував щось лихе? Цього я не знаю. Величезний спадок дістався пані Кемс. Ось чому вона могла спокійно віддатись своєму горю, жити згідно власних уподобань, не замислюватись над нестачею коштів та роботою. Вона стала заможною. Гроші не принесли їй щастя, та все ж полегшили існування. Хвилюватись за несплачені рахунки їй не довелось. Тому Марта, Альберт повністю заповіт склали на користь старшої сестри. Луїза відмовилась від допомоги Клавдії. Вона так і не пробачила образливих слів.

Що ж після завершення пошуку та повернення реліквії, я повинна компенсувати матеріальні витрати літньої жінки. Нехай гроші їй не потрібні, все одно я маю бодай якось віддячити. Подумаю, над кращим способом подяки. Матеріальний бік в будь-якому разі буде залагоджено.

Залишаю щедрі чайові для Лорейн. Пиріг дійсно був смачним. Решта страв не відстають від десерту по смаковим якостям. Гроші пані Кемс не надто потрібні. Тобто в такій кількості, якій вона має. Старенька намагається не надто витрачати кошти. Окрім базових потреб, більше ні на що витрачати. Тому спадок дістанеться її племінникам. Лорейн в чайових знайде хоч якусь розраду. Особливо після такої сцени з кавалером.

Декілька днів проводжу в цілковитому очікуванні. Кав’ярня весь час наповнена якимось клієнтами серед них, не має того хто мені потрібен. Нейт напевно вивчає старовинні закляття. Гортає сторінки чорної книги, поки я гортаю сторінки «Вілету». Залишається декілька глав до завершення.

Наступного дня Нейт не з’явився. Розмірковую над складенням плану. Пам’ятаю вулицю, якою проходила після чаювання з Самантою. Обличчя сестри і матері Нейтана. Тому можу сказати орієнтовно, де він мешкає. Маю декілька заминок. Хлопець мешкає разом з двома жінками, вони також являються відьмами, темними відьмами. Якщо мене помітять, невже доведеться застосовувати закляття проти його родини. Цього я не бажаю робити, до того ж сили будуть тоді нерівні. В можливій бійці 3 проти одного не найкраща комбінація. Заявитись в своєму обличчі, без закляття образу означатиме викриття. Поки що викриття не потрібне мені, простіше переховуватись.

Добре, припустимо, я вирішу непомітно пробратись в їх домівку. То чий образ використаю? Нісенітниця використати чужий образ буде недоречно. Образ Кейтлін також не підійде. Моя власна персона не влаштовує мене. Як бути? План явно не клеїться.

Минуло декілька днів, мабуть цілий тиждень після зустрічі в маєтку. Вічність триває менше, ніж цей тиждень. Замовляю страви без особливого ентузіазму. Помічаю відсутність відвідувачів. Роуз сварить Лорейн на кухні.

— Твоя провина, що сьогодні у нас мало клієнтів. Нічого було з’ясовувати стосунки в переповненому відвідувачі кафе.

Лорейн невдоволено виправдовувалась. Нечітке бурмотіння крізь сльози.

Нічого не розібрати. Бурмотіння ставало чіткішим та перейшло на крик.

— Ця сволота навіть наші інтимні стосунки зробив своїм аргументом для виправдання власної жалюгідної персони. Ненавиджу його.

Тон яким говорила Роуз став м’якішим.

— Не хвилюйся ягідка моя, з цим покидьком ми ще розберемось, маю декілька знайомих, що поспілкуються з ним по чоловічому. Приведи себе до ладу, а я піду принесу замовлення.

— Ого, — подумала я. — Життя у Пінсі бурлить, навіть якщо ти не володієш магією. Скільки інтриг, взяти наприклад містера Барнерсома, його друга Майкла Треаса, Сесилію будь-кого. Життя у провінційному містечку на перший погляд здається тихим, позбавленим особливих турбот. Окрім щоденних пристрастей, тут вирують усілякі сутички, магічні не є виключенням.

Поглинаючи обід, декілька разів оглядаю порожні столики. Сварка була дійсно гучною, адже розігнала відвідувачів. Знаю, що кафе переповнено клієнтами в інший час. Проте відчуваю певну пустоту, гнітючу пустоту закладу. Повертаюсь до читання книги.

В кафе з’явився клієнт. Дивовижно подумала я не відриваючись від книги — хтось з’явився на порозі закладу. Читаю далі, навіть не вважаю за доцільне поглянути на відвідувача. Роуз миттю з’являється з меню у руках, підходить до столика.

Я продовжую читати. Відволікає мене не люб’язність Роуз. Відчуваю присутність потужної енергетики — напевно я втрачу дар мови. Нейтан з’явився.

Моє серце почало шалено калатати. Дихай, дихай, — наказувала я собі подумки.

Тиждень очікування, найдовший та затяжніший період мого життя завершився, він прийшов.

Настав час імпровізувати, що робити, як себе поводити. Якщо я не заспокоюсь закляття образу не допоможе мені. Роблю глибокий вдих та рукою опираюсь на стіл, потираю долонею повіки. Закляття працює безпомилково, тому для початку необхідно зробити найважче відкинути свої емоції та прийняти емоції пані Кемс. Необережний чинок загрожує викриттям.

Нейтан поводиться досить звично. Замовляє страви з меню. Роуз радіє появі клієнта, тому поводиться надто люб’язно. Вчорашня сцена згодом зітреться у відвідувачів. Тільки слово згодом у Пінсі має необмежений часовий період.

Зараз має бути десерт. Страва ніяк не цікавить мене. Знову наступає знайоме відчуття, коли щось їси та не відчуваєш смаку, але потрібно з’їсти до кінця. Неохоче поглинаю мафін, запиваю його лимонадом. Не розумію чому в образі Клавдії хочеться замовити мафіни і лимонад. Потім відповідь приходить сама собою, заглядати в чиїсь спогади не має потреби. Маленькі відвідувачі кафе з задоволенням поглинали десерт разом з мамою. Напевне Клавдія бажала мати щонайменше двох дітей. Дівчинку та хлопчика. Дивовижно на скільки сильно я почала розуміти цю літню жінку. Вже не має необхідності заглядати у її спогади. Досить зважати на емоції, тоді все незрозуміле видається доволі очевидним.

Що ж мій настрій, покращений настрій повернувся до похмурого, дякуючи пані Кемс. Напевно краще поспостерігати деякий час за Нейтаном. Імпровізація надто непередбачувана річ. Тому приходжу до рішення, скласти план дій.

Починаю збиратись, спочатку очікую доки Роуз забере тарілки. Жінка останнім часом з задоволенням обслуговує мій столик. Раніше вона казала, що не витримує обслуговувати цю нестерпну мовчазну бабцю. Тому столиком пані Кемс зазвичай займалась Лорейн. У світлі останніх подій (моєї смерті та використання закляття образу) я підвищила трішки чайові офіціантки. Потім доволі на значну суму підвищила чайові після знаменитої сварки у кафе Лорейн з її кавалером. Кав’ярня мабуть понесе збитків, якщо відвідувачі не будуть приходити. Жителі Пінсу люблять пліткувати, тому їм потрібен час аби наговоритись, а вже потім повернутись до звичного ритму життя.

Побачивши метушню навколо мене, Нейтан перестав їсти. Здається їжа взагалі не цікавила його. Раніше він сідав поряд та недовго говорив. З розумінням та співпереживанням, втрата коханої людини далась не легко для них обох, тому на цьому підґрунті вони мали тему для обговорення.

Він сів поруч, як робив ще до зустрічі в маєтку з Клер (тобто мною). Виглядав хлопець краще, більш пожвавленим. Кожен раз його тягнуло до пані Кемс поспілкуватись. Часом інша думка закрадалась в мене: сподіваюсь, Нейт не зрозуміє, і не розуміє що перед ним я. На що могла спокійно собі відповісти: малоймовірно, закляття потужне.

Нейт не надто довго розмовляв. Він дійсно був схвильований. Я почала ігнорувати його, та потягнулась до фоторамки. Рудольф дивився на мене очима сповненими любові. Тому я швиденько позбулась надто гарного чоловіка, ховаючи фотографію з ним подалі в сумку.

Мій співрозмовник також подивився на фотографію та невимушено додав:

— Добре, що ви маєте на згадку про коханого дорогу річ. Віднедавна я теж таку маю. Згадку про Меган, книгу її родини.

Я ледве не впустила гроші, які дістала для Роуз. Моя рука трішечки почала тремтіти. З величезною обережністю довелось оплачувати рахунок, навіть залишити чайові виявилось не так просто. Не розумію, яку суму маю залишити для офіціантки.

Я продовжувала мовчати. Нейтан же більш натхненно заговорив: хочете покажу книгу. Я бачив вас з величезною купую книг, тому думаю ви знавець в літературному плані.

Важко не погодитись, що за стільки років читання книг літературний смак Клавдії ставав все кращим та кращим. Вона таки могла працювати непоганим літературним критиком, в неї є величезний досвід роботи з різними виданнями. Я бачила сторінки з чорної книги, навряд чи закляття чи ритуали припадуть старенькій до душі. Про що він тільки думає? Розумію одне, мною вже керують власні емоції. Так хочеться побачити реліквію, потримати її у руках.

Нейтан обережно дістає книгу. Чорна палітурка виблискує на світлі. В обкладинці такій прості та водночас загадковій є якась привабливість. Книга лежить на столі. Я зберігаючи частину байдужості, простягаю руку, щоб взяти її. Тремтячою рукою, (мені як не як 70) хапаю книгу. Відчуваю неприємну на дотик поверхню. Біль виникає в моїй долоні. Спочатку невеличкий, потім нестерпний. Я різко кидаю книгу на стіл, стримуючи гучний зойк. Бажання вилаятись не покидає мене. Забираю з величезною гідністю сумку та мовчки покидаю кафе. Нейт продовжує сидіти на місці. Книга знаходиться в його руках. І тримає він мою реліквію безболісно. Не розумію, не розумію, бурмочу собі під ніс, дорогою до будинку старенької. Чому стало боляче тримати книгу в руках, це ж моя реліквія. Вона повинна належати саме мені, а не йому.

Сиджу на улюбленому кріслі пані Кемс та розмірковую. Кімната наповнена темрявою. Світло я не вмикала. Голова надто забита різними чому без відповідей. Важко прояснити бодай щось. Вдивляюсь в темряву і намагаюсь знайти відповідь серед тіней вітальні. Оновлені меблі зберігають повну безмовність. Починаю роздуми від найпростішого. Нейтан тримав книгу в себе тиждень, за цей час він міг щось зробити з нею. Закляття наприклад. Сумніваюсь, що моя родина, яка змусила шукати дурнувату реліквію накладала на неї подібне закляття, не дозволяючи б взяти її в руки. Конкретно мені не взяти її в руки. Нейтан темний відьмак, тому закляття, що він наклав буде важко знайти. Я маю певний досвід з темної магії завдяки перебуванню в образі Кейтлін. Нехай дія закляття образу тривала не надто довго, я встигла побачити достатньо. Щоб бути такою могутньою відьмою недостатньо народитися нею. Це ще й важка праця, засвоїти магічні знання поколінь відьмаків. Кейт старанно працювало вивчаючи закляття, ритуали, зілляваріння. Їй подобалось навчатись у бабусі — найсуворішої вчительки. Порсатись серед спогадів пов’язаних з темною магією надто складно. Останнім часом своїм спогадам невимовно складно дати ладу.

Проводжу не одну годину в роздумах, не витримую голова болить, від усілякого роду темних заклять. Намацую свою долоню, вона починає горіти. На шкірі не має жодного пухиря або найменшого сліду опіку. Та цей біль, неприємний пекучий біль. Спогад про нього нагадав схожу ситуацію.

Колись маленькою, я відчувала схожий біль. Ми з Амандою та мамою ходили в крамницю. Непросту крамницю, це не черговий супермаркет, тут не купиш звичайних речей. Там в крамниці пам’ятаю численні запахи трав. Вони змішувались один з одним, даючи чітке відчуття перебування на відкритій галявині. Залізні коробочки з незрозумілим вмістом. Залишки різних каменів. Крамниця знаходилась майже на окраїні міста. Тому очікувати на незвичних гостей там не звикли, тільки постійні та перевірені клієнти. Мені було тоді 6. Я частенько полюбляла брати речі без дозволу. Подумаєш, що я відьма, в тому віці важко усвідомити таку істину. Поки мама домовлялась з продавчинею, ми з сестрою роздивлялись усілякі речі. Різнокольорові камінці (усіх кольорів райдуги) виблискували схожі на справжні діаманти. Папуги у клітці, радували мене найбільше. Аманда була старша тому шукала більш цінніші речі. Їй сподобалась старовинна шкатулка. Дерев’яна з невеличким замочком, шкатулка чудово слугувала для збереження чужих секретів. Особливо від непосидючої молодшої сестри. Аманда піддалась імпульсу та взяла шкатулку. Потім швиденько, ледь не впустивши поставила на місце.

— В чому справа? — занепокоєно запитала я у сестри, бачачи її збентеження.

— Я не можу тримати цю шкатулку в руках.

— Не може бути, — відповіла впевнено я та протягнула руки до шкатулки.

Нестерпний біль змусив випустити шкатулку з рук. Грюкіт наповнив кімнату.

Мама обернулась разом з продавчинею.

— Вам доведеться купити шкатулку, мем. Ваша дочка пошкодила її.

Я хотіла виправдатись, щось сказати. Раптово моя мама щось прошепотіла до жінки. Ми з сестрою не почули, що саме.

Аманда хотіла, вже казати, що зі шкатулкою нічого не сталось. Купувати річ, яку не можна взяти в руки безглуздо.

Продавчиня розсміялась: запам’ятайте діточки не всі речі, можна взяти до рук. Використавши правильне зілля, та обробивши ним поверхню будь-чого, ви захистите своє майно. Вона опинилась біля нас дуже швидко з флаконом рідини. Нею змочила дерев’яну поверхню шкатулки та дала її сестрі.

— Тримай люба, подарунок від мене, — промовила жінка солодкуватим голосом, метнувши погляд на маму.

Я так нічого не зрозуміла з походу в крамницю. Мама купила необхідні інгредієнти для зілля. Аманда отримала подарунок, а я неприємні спогади пов’язані з пекучим болем у долонях. Розповісти несправедливість дня я вирішила батькові. Він повинен прояснити усі магічні тонкості.

— Меган магічний світ сповнений численних законів, — розповідь починалась чимось схоже на казку. — Дехто з відьмаків використовує захисне зілля. Забезпечити захист світлим відьмакам від темних в рівній мірі потрібно обом сторонам. Тому темні відьмаки можуть обробити важливу річ побуту зіллям, що не дозволятиме світлим відьмакам користуватись нею.

Я продовжувала знаходитись в темній вітальні. Дитячий спогад допоміг знайти відповідь на запитання, що саме Нейт зробив з книгою. Він обробив обкладинку спеціальним зіллям. Світлі відьми та відьмаки не можуть брати до рук книгу. Добре, це з’ясовано. Залишається головне питання, навіщо? Від кого потрібно уберегти книгу. Перша особа, яка спадає на думку Клер. Вона могла б поцупити книгу. Зілля ж у цю підозру ніяк не враховується. Дівчина з темним напрямком магії, тому на неї воно жодним чином не подіяло. Подіяло на мене, світлу магію. Невже Нейтан щось запідозрив? Дивно якось, він давав погортати старенькій жінці книгу з закляттями, ще й оброблену зіллям проти світлої магії.

Звичайно запідозрив, іншого виправдання не має.

Я своєю поведінкою могла погіршити ситуацію. Впевнена якщо Нейт дізнається, що я жива, Клер неодмінно знатиме також. Не від нього самого. Таємниця розкриється, якимсь чином вона дійде і до неї. Це ж Пінс покритий таємницями, які не вміють довго зберігати. Залишається придумати щось з реліквією, можливо застосувати сильні чари, сфокусуватись на ній та спроектувати в будинок пані Кемс. Непогана ідея, яка потребує величезної концентрації та сили від мене.

Відновлення сили я залишила на наступний день. Ніч мала принести спокій та невеличкий відпочинок. Насправді краще не стало. Світанок ось що принесло невеличке полегшення. Зробивши звичайні ранкові процедури, я вирішила сходити поснідати в одне кафе. Воно не настільки популярне як заклад, де працює Лорейн. Та у світлі останніх подій думаю там відвідувачів побільшає. Скандал офіціантки з її бойфрендом, ще довго залишиться на вустах у мешканців Пінсу. Довго означає не більше тижня. Впевнена за цей час з’явиться нова плітка.

Кафе «Домашні страви» давно перетворилось на звичайнісіньку забігайлівку. Замість домашніх страв тут фірмово подавали напівфабрикати. Смачно, недорого та нескладно у приготуванні. Сюди приходили підкріпитись здебільшого одинокі неодружені чоловіки. Навіщо стирчати вдома за плитою, готуючи якісь примітивні страви, коли можна прийти у це кафе поїсти та ще й зустріти співрозмовника. Ще один плюс для неодружених чоловіків молоді офіціантки. З 18 років в закладі працює Джулія, їй вже 26. Вона шикарно виглядає. Тому споживаючи страву, чоловіки насолоджуються виглядом привабливої жінки, вони могли відпустити декілька масних жартів та компліментів у бік робітниць закладу. Ніхто не відреагує занадто суворо. Не заборонить їм відвідувати заклад. Кав’ярня навпаки зберігає певну атмосферу, тому подібна поведінка у закладі, де відвідувачі приходять з дітьми, неприпустима.

Я направилась у цей заклад попоїсти та позбутись гнітючих думок. Замінити їх на інші. В цьому кафе окрім напівфабрикатів є одна страва, що готують власноруч, саме вона і тримає заклад відчиненим не тільки для одиноких чоловіків. Млинці з різним начинками. Справжня смакота, скаже будь-який відвідувач закладу.

Замовляю порцію млинців та чашку кави з молоком. Юна офіціантка моїх років, тремтячими руками записує замовлення у блокнот. Її хвилювання пояснюється масним та недолугим жартом від чоловіка років 40, що сидить за сусіднім столиком. Він голосно регоче з друзями (ще двоє чоловіків того ж віку). Я надто сердита, ще й в образі літньої жінки. Спочатку я невдоволено поглянула у їх бік. Нуль реакції, присоромити цих людей важче, ніж здається на перший погляд. Що їм погляд якоїсь старої. Добре подумала я, застосую магію. Подумки я промовляю закляття, концентруючись на цих трьох. Воно змушує їх забратись із закладу. Зі сторони виглядає, ніби вони присоромлено зникли під моїм спопеляючим поглядом.

Юна офіціантка зраділа, що вони покинули заклад і радісно поглянула на мене. Наївна і справді повірила, що на тих трьох може подіяти невдоволений погляд старої жінки.

Замовляю гору млинців. Клиновий сироп до смаку пані Кемс, та я віддаю перевагу шоколадно-горіховій пасті. Замовляю також запашну каву. Так сказано в меню. Насправді кава нічим не примітна, звичайна розчинна. В порівнянні з кав’ярнею набагато гірша. От млинці дійсно смачні. Навіть шоколадно-горіхова паста в цьому закладі смакує непогано. Попоївши, маю звільнитись від присмаку гіркоти. Кава була надто вже несмачна. Меню містить дуже багато алкогольних напоїв, є мінеральна вода у пляшці. Напевно замовлю мінералку. Офіціантка метушиться довкола мене. Потрібно залишити їй непогані чайові.

Дивно в кафе поменшало відвідувачів. За якісь лічені хвилини кількість їх стрімко зменшилась. Моя енергетика не може на них діяти подібним чином. Я застосувала магію тільки проти тих гидких типів. Відволікаюсь від сніданку та починаю розуміти, що на відвідувачів подіяла чиясь енергетика. Знайома, потужна, рівна. Нейтан не залишає у спокої пані Кемс, точніше мене. Я поклала на стіл гроші для сплати рахунку та чайові. Двері відчинились, вся зала наповнилась потужною енергетикою темної магії. Я зрозуміла навіщо, офіціантки швиденько покинули прибирати столики та сховались за дверима, які ведуть до кухні.

Нейтан підійшов до мого столика, сівши на червоний диван, він подивився на мене, очікуючи якоїсь миттєвої реакції. Я мовчки дивилась у відповідь.

— Думаю, настав час показати справжнє обличчя.

Думаю він правий, Нейтан викрив мене. Тому неохоче позбуваюсь захисного образу. Для початку, я подумки закрила жалюзі на вікнах. Ніхто ззовні не повинен помітити. Заплющую очі та концентруюсь на магії. Простір біля мого столику заповнюється яскравим світлом. Образ старої 70 річної жінки зникає. З’являється Меган, у чорних штанах та коричневій в клітинку блузі. З довгим прямим волоссям.

Нейтан дивиться поглядом сповненим болі та полегшення. Його очі недовірливо оцінюють особу, що знаходиться поряд.

— Я думав, що з’їхав з глузду, приймаючи бажане за реальність.

Мені нічого було відповісти. Тож я мовчки продовжила дивитись на нього.

— Кожного разу мене наче магнітом тягнуло до пані Кемс. Спочатку я знаходив розраду в наших односторонніх розмовах. Декілька слів від неї — нормальним спілкування особливо назвати важко.

Він видихнув, продовжив дивитись не вірячи власним очам.

— Вона могла розділити моє горе. Всі в місті добре знають, про загибель її нареченого. Потім слабка надія забриніла всередині. Божевільна думка, адже я почав відчувати поряд з пані Кемс тебе. Закляття на книзі направлене проти білої магії дало підставу, щоб я припинив вважати себе божевільним.

Я сиділа мовчки. Не знаю, що відповісти. Так я приховувала від усіх, що жива. Збиралась продовжувати це робити поки не знайду реліквію. Реліквія знайдена, тому моє викриття дійсно вчасне.

Ми сиділи мовчки у порожньому приміщенні. Ніхто з відвідувачів не міг з’явитись і порушити безмовність між нами. Я відчувала, що Нейта переповнюють численні запитання. Наприклад одне з них, на яке в мене не має відповіді. Я померла, та ось сиджу жива перед ним. Яким чином я вижила?

Він порушив тишу першим, бажаючи дійсно пересвідчитись що говорить з живою людиною, а не примарою.

— Закляття образу — сильна магія, — знітився Нейт.

— Так, я використала декілька разів, десятків разів закляття образу.

Побачила широку посмішку на його обличчі. Мій голос доводив, що я жива, і не є витвором хворої уяви. Він не з’їхав з глузду, я дійсно жива.

— Цікаво кого саме ти наслідувала, окрім пані Кемс?

— Сесилію, Майкла Треаса та Клер, — на останньому імені я запнулась, не бажаючи вимовити його.

— Коли саме? — зберігав спокій, хоча на обличчі почало проявлятись занепокоєння. Нахмурені брови, стиснута міцно щелепа, напруження грало на м’язах рук.

— В маєтку, то була не Клер, а я.

Запала тиша. Я мовчала, очікувала реакції. Він перепитав: то була ти?

Я повільно кивнула, здогадуючись чим засмутила його. Пригадую подробиці нашої розмови, ритуал Густа жижа, плани щодо самогубства та вбивства Клер.

Наступні слова, від Нейтана прозвучали з величезним звинуваченням, докором.

— Меган, ти знала, що я збирався зробити. Знала як я страждав, але нічого не вдіяла, продовжила ховатись за закляттям образу.

Це був потужний докір в мій бік. Справедливий дуже, та я не відчувала провини за переховування від усіх, за те що все місто подумало ніби я мертва.

— Знала, — тихо відповіла я, — та сховатись було найкращим моїм рішенням.

Нейт відмовлявся вірити почутому. Я здавалась йому ницою, егоїстичною, можливо і так, не має значення.

Він засуджуючи хитнув головою.

Я розсердилась, знаю що моє рішення не праве, та хто підкаже як правильно вчинити за даних обставин.

— Я померла Нейтан. Справді померла. Зілля Кейт подіяло на мене, — майже кричала я, намагаючись донести болісну правду до нього. — Не знаю яким чином, після мого вбивства я повернулась у власне тіло…то були найстрашніші години мого існування. Тому ти не можеш мене осуджувати за рішення сховатись. Я нікому не сказала, що жива навіть Алексу. — Відчуваю, що дарма сказала ім’я ватажка банди. Хлопця, який подобається мені. Цей юнак закоханий в мене. Я занадто заклопотана пошуком реліквії не відкрилась йому, що жива. Ніхто в місті не повинен був знати правди.

— Алексу, — оцінюючи мій вираз обличчя, промовив він. — То чому ти досі в місті не покинула Пінс, ховаєшся? — все сказане звучало доволі грубо та зі звинувачувальним тоном.

— Тому, що маю знайти реліквію. Реліквія — це книга, знайдена тобою в маєтку, чорна обкладинка якої обпекла мені руку.

— Книга, — повторив він. — Вона не зі мною, я залишив її вдома у своїй кімнаті.

— Ти можеш мені її повернути? — запитала я, намагаючись оцінити його настрій. Настрій у мого співрозмовника дедалі погіршувався.

Жодної відповіді. Тому я вирішила благати.

— Будь ласка Нейтан, ця книга коштувала мені життя. Ти ж сама хотів, щоб я якомога скоріше покинула Пінс. Без цієї книги я не можу нічого зробити, залишитись тут самогубство, а повернутись додому неможливо.

— Добре, я заберу книгу, та принесу її тобі. Зустрінемось на пустирі, що знаходиться позаду реконструйованої мерії. Думаю, ти знаєш де це, якщо ні, то пригадай думки пані Кемс.

Так, я знала де це. Повертаючись в спогади святкування, коли Клавдія перший раз вразила суспільство, з’явившись в супроводі Рудольфа.

— Коли саме? — запитала я.

— Близько шостої. Я буду вчасно.

Ображено він піднявся, не дивлячись мені в очі. Нейтан підійшов до дверей, повернувся і ледь чутно запитав: не розумію одного навіщо відьмі зі світлим напрямком необхідно знайти книгу з темною магією?

Він пішов, відповіді на це запитання я не знаю. Сама здивувалась не менше за нього. Я не відкривала тієї книги, то ж не могла знайти. Але дійсно, чому там знаходяться закляття темної магії? Думаю, відповідь на це запитання знає моя родина.

Глава 20. Зустріч

Я ішла назад, ховаючи власне обличчя за каптуром спортивної кофти. Кофту довелось начаклувати. Уявляю перелякані обличчя зустрічних людей, принаймні тих кого я знала. Тих кого не знала, теж налякала б моя поява. У Пінсі новини розлітаються досить швидко. Місто знало про мою смерть, таку раптову несправедливу. Ніхто не міг достовірно сказати чому я померла, знали головне дівчина мертва. Причина смерті — у кожного мешканця здається була своя версія. Серед усіх Лорейн та Роуз найбільше наблизились до розгадки.

Назначена година тягнеться надто повільно. Потрібно розбудити пані Кемс. Закляття спрацює рівно о сьомій годині. В цей час я покину будинок, якщо пощастить, то Пінс також буде десь далеко.

Вічний сон не є дарунком,

Тривале марево, де від нього знайдеш рятунок.

Хай сьома на годиннику проб’є,

Тоді чари назавжди розтануть.

Нічого з того, що було важливим бути перестане,

Магічні сновидіння геть підуть

Та зачарованій особі спокій принесуть.

— Сьома година, — прошепотіла я, — намічаючи можливий час своєї свободи.

Перед тим як покинути Пінс маю поговорити з Алексом. Ранкова розмова з Нейтаном змусила згадати тих, кому моя смерть могла завдати болю. Я не виконала обіцянку. Продаж мого маєтку був фіктивним, тому вручити обіцяні гроші Алексу не маю змоги. Не зважаючи на обставини, мушу поговорити з ним. Не думаю, що він мене зрозуміє, Нейтан не зрозумів чому я ховалась, але Алекс знатиме, що я жива. Цього повинно вистачити.

Сонце почало опускатись донизу. Скоро шоста година. Піду трішечки раніше. Роздивлюсь знаменитий пустир.

Пустир за мерією, найулюбленіше місце усіх розбишак. Безлюдність та віддаленість від небажаних очей, робить цю територію досить популярною для багатьох таємничих зустрічей. Дерева, зарослі кущі, трава — ідеальна місцина, щоб зустрітись з темним відьмаком. Враховуючи топографію Пінсу, подібних таємних місць вистачає. Я думаю це особливе, воно знаходиться близько до центра міста, залишаючись осторонь буденних справ його мешканців, не вписуючись у загальні соціальні рамки забудівель.

Влада обіцяла позбутись такого пустиря, неподалік мерії, тому повинні розпочинатись ремонті роботи. Кажуть скоро виникне невеличкий сад, дерева будуть підстрижені. Квіти акуратно висаджені.

Майбутня розбудова території припадає на кінець місяця. Купа дощечок, незрозумілий будівельний інвентар. Мішок з цементом поряд. Складені обережно дощечки привернули мою увагу. Над ними висів величезний по об’єму казан. Так, я не помилилась саме казан, висів над купою дощечок. Металевий з чудернацьким відблиском. Сумніваюсь, що влада Пінсу на стільки економе кошти необхідні на реконструкцію.

Я повернулась на звук кроків. Я очікую на одну особу. Нейтан ішов повільно, в руках у нього була чорна книга. Зрадівши його появі, я забула про казан. Напевно Пінсу є ще чим здивувати мене.

— Я обіцяв повернути книгу, — з наближенням промовив він.

— Дякую, — пробурмотіла я, не зводячи очей з його рук. Реліквія знаходилась поряд і здавалась напрочуд нереальною. Позаду почувся легкий стукіт підборів. Одночасно ми поглянули в бік джерела шуму. Кейт стояла неподалік величезного казана. Я глянула на Нейта потім на неї, не розуміючи звідки вона дізналась про зустріч, і якщо подумати добряче, напевно прийшла підготовлена. Казан, під ним обережно складені майбутні дрова. Вона щось задумала. Серце моє почало шалено калатати, невже знову зрада. Саманта повністю віддана своїй господині, невже Нейтан відданий своїй подрузі…

— Привіт Меган, ти справді жива, — посміхнулась Клер грайливо. Я поглянула на Нейта з величезним сумнівом та відступила від нього на декілька кроків. Подібна реакція змусила відьму посміхатись ще сильніше.

— Не хвилюйся Меган, Нейт нічого не розповів мені. Це не він зробив.

Всередині відчула певне полегшення, мене не зрадила людина, якій я довіряла.

— То звідки ти дізналась? — втрутився Нейтан.

Клер підвела брови від здивування, запитання здавалось безглуздим для неї. Наступна відповідь присвячена мені одній. Думаю її найкращому другу вона давно відома.

— Пінс моє місто. Ти не уявляєш скільки людей в ньому знаходяться у моїй владі. Чи ти дійсно подумала, що будеш у безпеці розмовляти з Нейтаном, обговорювати вашу майбутню зустріч без свідків.

— Зрозуміло, — похмуро відповіла я. Кафе має свої вуха.

— Меган, нам потрібно завершити деякі незакінчені справи. Вирішити одне питання пов’язане з тобою, — продовжила говорити вже без вдаваної усмішки.

— Нам не має про що говорити. Я забираюсь з міста прямо зараз, — моя рука потягнулась до реліквії. Потім я себе зупинила, очікуючи на реакцію Клер. Відповідь повинна задовольнити надто ревниву відьму.

— Непогана ідея, правда Нейтан. Після її зникнення все повернеться до норми. Ти знову станеш моїм другом, а з часом навіть більше?

Відповіді не пролунало. Нейт стояв нерухомо, не відводячи очей від Кейтлін.

Вона не витримала подібного погляду. Погляду, що пронизував повністю твоє єство, скануючи кожну часточку всередині. Кейт переключилась на мене.

— Сумніваюсь, що твоя втеча щось вирішить.

— Принаймні я можу спробувати, — подумки я повторювала минулого року вашим стосункам моя втеча пішла на користь.

— Втечеш, ні з ким не попрощавшись? — загадково щурячі очі, Клер підійшла ближче до казана. Саме тоді ми з Нейтом одночасно звернули увагу на його вміст. Він здавався порожнім. Ключове слово здавався. В магії бути впевненою на 100 % важко, передусім довіряєш не органам чуття, а власним почуттям, інтуїції. Казан містив якусь рідину, розглядіти яку чомусь не можу. Відчуваю певний магічний блок. Магія, темна магія не дозволяє побачити повний вміст казану.

— Я була здивована дечим, сьогодні, — продовжила вона говорити. Голосно та впевнено. Мене ж починало лихоманити. Така впевненість не грала на мою користь. Відчуття, ніби я знову проґавила її дбайливо вигаданий план. — Дивуюсь тому, як легко в тебе закохуються хлопці, — невеличка пауза. Закоханий в мене не тільки Нейт, але й Алекс. Серце неймовірно закалатало, з ним все гаразд. — Ти ні про кого не хвилюєшся. Спокійно переховуєшся, поки всі довкола вважають тебе мертвою. Нейт не знаходив собі місця, — чергова пауза, підтверджуюча байдужість до нього та його почуттів. Кейт намагається змусити свого друга міркувати подібним чином. — Меган, чому ти не подумала про своїх обожнювачів?

— Алекс, з ним все гаразд? — ледве стримуючи крик, запитала я.

— Більш менш. Цей хлопчисько заявився в маєток сьогодні. Саме сьогодні, коли я дізналась, що ти жива. Він бідолашний не знав правди. Впевнений у твоїй смерті, не знаю на що цей нікчема міг сподіватись. Помститись мені, потужній відьмі.

Нейт стояв нерухомо. В його очах читалось те чого мені не зрозуміти. Він краще знає Кейт, ніж я. Тому раніше зрозумів кінець зустрічі. В моєму серці подовжувала жити невеличка надія. Вона повинна дати шанс Алексу покинути Пінс.

— Де знаходиться Алекс? — нарешті Нейт заговорив, запитання напрочуд вбивало надію.

— Там, де має знаходитись Меган, — міркувати швидко, дуже швидко. Нічого не допоможе змінити сказаного. Де я маю знаходитись? На думку Кейт, вранці дівчина вважала мене мертвою, значить я повинна знаходитись там де мене залишили минулого разу — кладовище Святого Августина.

— Ні, — мотнула я головою, — ти не могла його вбити?

— Придивись уважніше в сторону кладовища, там замість однієї могили дві.

Я боялась поглянути у бік кладовища, там вдалині від усіх інших будівель, при наявності хорошого зору, за умови знаходження на пустирі, дійсно можна побачити кладовище. Використовуючи магію, побачити все що завгодно.

Нейтан напружився, щось пробурмотів, здається він побачив. Я відмовлялась дивитись, натомість, не поглянула ні на Клер і на Нейта, побоюючись дізнатись правду в їх очах. Погляд метнувся до казана, біля якого стояла Кейт. Магія, блокуюча його вміст, перестала діяти, червона рідина наповнювала його. Червона така схожа на…кров.

Не усвідомлюючи до кінця слова про кладовище, я зосередилась на вмісту казана.

— Кров, — я сказала так, не відчуваючи власного голосу. Його звучання видалось незнайомим, приглушеним. Нейтан відразу поглянув на казан і переконався у правдивості моїх слів.

— Так, кров насичена коханням до тебе Меган, — спокійнісінько вимовила кожне слово Клер, відійшовши від казана на декілька кроків. Відьма знаходилась попереду мене, завжди попереду. Вона розтягувала момент, бажаючи зробити мені боляче. Бажаючи помститись за образу, за те що Нейтан закохався в мене, — думаю Алекс стане корисним для виконання ритуалу.

Думками я повернулась в образ Клер. Слова сказані нею продовжували видаватись нереальними напрочуд жорстокими. Чи могла вона вбити Алекса, заради ритуалу густа жижа? Використати його кохання проти мене, позбавивши при цьому життя, чому ні? Одного разу відьма хотіла вбити хлопця, коли той дізнався про її таємницю. Вона безжалісно використовувала зілля Дзвіночок, щоб вбити мене. Вистачить у неї ненависті, злості вчинити вбивство заради помсти? Я знала відповідь.

Клер почала посміхатись, побачивши вираз мого обличчя. Усмішка зникла, коли щось потужне увірвалось на пустир. Темна енергетика, струменем вирувала по моєму тіло. Вперше у своєму житті я захотіла володіти не світлою магією, а темною. Бути злою відьмою, позбавленою милосердя. Ненависть затьмарювала мої думки. Всередині відбулась непомітна зміна. Схоже на клацання вимикача, хтось вимкнув світлу магію в мені, залишаючи місце чомусь невідомому, злісному. Неможливо, я світла відьма, користуватись закляттям темної магії не можу. Байдуже все сильніше та сильніше, звучала сила всередині мене.

Кейт не злякалась, відійшла від казану, подалі, залишивши блок біля нього. Ніхто не зможе наблизитись ближче.

— Ти не повинна була вбивати Алекса.

Вітер здійнявся над пустирем. Дерева почали колихатись від несподіваного натиску. Моє закляття атакувало Кейт, намагаючись пробити її захист. Вона невдоволено посміхалась, явно не очікувала подібного повороту.

Потужний натиск на моє тіло. Загрозлива посмішка нічого не змінила. Кетйтлін також почала атакувати. Підсвідомо я використала закляття блоку. Магія ще ніколи в житті так сильно не керувала мною. Я діяла несвідомо, знаходячись під впливом емоцій. За тривалий час в мені проснулась жага помсти.

Вітер посилювався з кожним рухом тіла. Не важливо, його спричинювала Кейт чи я сама. Природа була неготовою до зустрічі потужних магічних істот. Енергетика моєї суперниці пульсувала, створюючи різні закляття. Вони безуспішно намагалась зашкодити мені. Створивши потужний потік енергії, я спрямувала його намагаючись зашкодити Кейт. Повітря стало наелектризованим. Місцями виникала невеличка блискавка. Емоції весь час додавали сили нам обом. Спільна неприязнь, ненависть створила джерело енергії. Наша боротьба могла тривати і тривати. Я хотіла одного заподіяти їй шкоду. Буря малоефективно атакувала мою суперницю. Тому я вирішила діяти інакше. Використати власну магію Кейт проти неї. Закляття блок охороняє казан від наших штормових дій, та його можна направити на саму Клер. Змусити тиснути на неї. Поки дівчина ліквідуватиме власне закляття, що вже діятиме не так, то я направлю свою лють у потрібне русло.

Зосередившись якомога старанніше, вичікую момент. Я почала реалізовувати свій план. Нічого довкола більше не існувало окрім Кейт. Дівчина вже почала відчувати дискомфорт від закляття блоку. Ось вона чинить точно так як повинна, намагається позбутись власної магії, яка працює проти неї. Дезорієнтована та ослаблена, щоправда ненадовго Кейтлін стала легкою мішенню. Вітер, здійнявся під моїм поглядом почав куйовдити її волосся. Я відчула, що можу тиснути на тіло суперниці. Хоча вона опиралась моїм діям, я розуміла, що скоріш за все це тимчасове протистояння. Тому за бажання, можу покінчити з усім прямо зараз, цієї миті, не потім.

Відчуваючи слабкість Кейт, я почала тягнути момент перемоги. Раптово чиясь рука занадто міцно стиснула мою. Я відволіклась та втратила контроль над ситуацією. Хтось вивів мене з під магічного трансу та повернув у реальність. Нейт, ми з Клер не звертали на нього уваги, поки займались з’ясуванням власних стосунків. Він схопив мене за плечі, намагаючись повернути до свідомості. Тим часом моя суперниця звільнилась від чарів, та змогла знову повернутись до звичної магічної непохитності. Я занадто добре запам’ятала почуття абсолютної сили, яку важко зупинити. Відчуття зникло, та за бажанням його можна повернути.

Магія Нейтана стояла поміж нами. Хлопець відійшов на декілька кроків. Це був не просто звичайний хлопчина, а потужний темний відьмак. Не слабший за Клер. Закляття розділило нас, таким чином, що ми не могли атакувати одна одну, не завдавши шкоди йому.

Непогана спроба, — подумала я захоплена власно силою. — Потім навіть силі всередині мене довелось відступити перед думкою, непогана та дієва спроба. Я не хочу зашкодити цьому хлопцю, він врятував життя Алексу та завжди захищав мене, сварячись з Клер. До того ж чи правильно зашкодити людині, яка кохає тебе?

Залишається невеличке, але — він зупинив мене. Я мала нагоду помститись Клер, знищити її. Він зупинив мене. Чому? — я запитально поглянула на нього. Магія, яка розділяла нас з Клер перестала діяти. Нейтан заговорив: ти маєш відпустити Меган додому, залишивши назавжди у спокої.

Пропозиція непогана для мене. Реліквія знайдена та я не можу повернутись додому просто так. Вона вбила Алекса, цього я їй не пробачу.

Клер вагалась у власних рішеннях, відпустити після того що сталось, після численних марних спроб мого вбивства, раптового сплеску сили та такої близької поразки для неї.

— Відпустити звучить гарно, надто гарно, — почала театрально розмовляти, бажаючи показати хто контролює ситуацію. Не збираюсь чекати милості від неї.

— Знаєш Клер, ти мене ревнувала до Нейтана. Труїла, за те що він має почуття до мене. Я ж за весь час не давала тобі реальної підстави аби вбити мене. Щоб твоя безкінечна ненависть мала справжнє підґрунтя, настав час змінити ситуацію.

Бажаючи завдати болю якомога більше, я підійшла до Нейта. Взяла його руку, якою він декілька хвилин тому стискав мою долоню. Здивований хлопець, не розумів, що я збиралась робити. Клер також очікувала розв’язання нашої сьогоднішньої зустрічі. Я поцілувала Нейта, легенько доторкнувшись його вуст. Поцілунок був напрочуд коротким. Дія його виявилась доволі ефективною. Я намагалась не дивитись в обличчя Нейта після поцілунку. Швиденько відвівши очі, я встигла помітити збентеження хлопця, такого розвитку подій ніхто не очікував. Свій погляд я все ж націлила на Кейт. Вона палала люттю. Роздратована відьма злісно підступила ближче. Її цілю виявилась не я — казан. Дощечки під ним загорілись яскравим полум’ям. Помітно, що це незвичайне полум’я, магічне.

Я стояла в очікуванні наступного кроку мого ворогу. Невже, вирішить використати ритуал? Яка різниця подумала я тоді. Страх більше не панує наді мною. Досить боятись, коли твій ворог знаходиться перед тобою.

Рука Кейт метнулась різкувато у бік казана, той відразу відреагував. Весь його вміст червона рідина полилась у полум’я. Заворожена дією темної відьми, я продовжувала дивитись на кров. Життя Алекса покинуло тіло разом з цією рідиною, яка загасила магічне полум’я. Як це несправедливо втратити життя щоб загасити полум’я, лише полум’я. Клер нічого не сказала. Не проронивши жодного слова, вона пішла. Це все? — відразу подумала я, більше ніякої битви. Вона візьме і просто піде. Та дійсно мій ворог пішов, але не просто пішов. Життя Алекса зникло разом з кров’ю. Його кров тепер має загасити моє життя, як те полум’я. Я подивилась навколо. Нейтан дивився співчутливим поглядом. Щось незрозуміло було в виразі його обличчя. Він проводжав поглядом Кейт, ніби їх зустріч була прощанням назавжди.

Їдкий дим піднімався невеличким стовпчиком. Залишки полум’я продовжували тліти. Нічого не відбувалось, тому я вже хотіла забрати книгу, аби нарешті володіти своєю реліквією. Раптом дискомфорт від будь-якого руху заполонив моє тіло. Я відчула важкість не схожу на темряву. Важкість спричинена змінами всередині мого тіла. Щось змінилось, кров почала уповільнювати свій рух. Серце важко гупотить, намагаючись прискорити повільний рух крові, повернутись до нормального режиму праці. Марні зусилля серця спричинили болючі відчуття, від яких я скривилась. Я не відчувала ніг, вони здається заніміли. Дихати стало важко, головне дуже боляче. Замість крові в моєму тілі опинилась рідина, занадто густа і не придатна для транспортування кисню. Відчуття агонії розповсюджувалось занадто швидко. Терпіти важкість в поєднані з болем стає нестерпно. Я впала на землю, відчуваючи що мої тортури тільки розпочались. Чиїсь руки швидко наблизились до мене. Нейт, невже він намагається допомогти? Ритуал густа жижа діє безпомилково. В мене не має шансів вижити цього разу. Темна, світла магія не має різниці ритуал вб’є будь-кого. Порятунку від нього не має. Здається Нейтан підняв мене на руки. Це дійсно важко, моє тіло мабуть важить не менше тони. Чи це мені так здається? Куди він взагалі збирається віднести мене? Можливо краще повернути туди, де я повинна бути, на кладовище Святого Августина.

Реальність перестала існувати. Замість неї виникали моторошні картини. Розлючена Клер побачила Алекса. Він намагається напасти. Помста єдине на що він спромігся. Неважливо чим все закінчиться, головне помститись Клер, за мою смерть. Я була жива весь час, мабуть тепер потрібно змінити цю невеличку аномалію. Ритуал схоже довершить розпочату минулого року справу Кейтлін.

Закляття дуже швидко позбавило Алекса життя. Так швидко, якась секунда він мертвий. Його не має, бачу незворушне обличчя вбивці. Темна магія диктує зовсім інші правила. Вбивство розглядають, як засіб досягнення власних цілей. Родина Рейнольдс знає ціну сили. Сила забезпечує владу, а влада дає контроль.

Нісенітниця якась, вже нічого не розумію. Бліде обличчя Алекса, поряд чаша в якій зберігається кров. Вся до найменшої краплини, ритуал потребує багатьох зусиль. Зібрати всю кров непроста справа. Саманта не проронила сліз, побоюючись накликати гнів господині. Тремтячими руками вкладає Біблію у руки хлопця, чиє життя згасло назавжди. Біблія, запалена свічка, бліде обличчя Алекса, сумний вираз обличчя Саманти продовжують атакувати мене. Біль від буття в тілі затьмарювався душевним болем. Я продовжувала переживати смерть людини, яка була мені небайдужа. Ріхард стоїть нерухомо, оцінюючи вчинок Кейт: хлопець заплатив сповна за свої дії. Нарешті він очистився від того тягаря, яким було переповнене його життя. Кохання до тієї нечистої істоти. Меган, так ви її називаєте, отруювало існування. Клер зробила благородний вчинок, позбавивши бідолаху душевних мук, спричинених діями закляття. Саме закляття змусило його покохати відьму, викликало сумнів у власних почуттях, затьмарило ясний розум. Він намагався завдати шкоди Клер, не контролюючи себе, знаходячись під магічним впливом.

Я ледве дихала ритуал, тривав, а з ним зникало моє життя. Біль фізичний не відрізнявся від душевного. Два види болі такі різні тиснули з обох боків, роблячи благородну справу — світ має позбутись надприродної істоти.

Година тортур має добігти кінця. Мої видіння також близяться до логічного завершення. Поховання Алекса, могила біля моєї могили, служба у капличці. Швидко Клер вміє замітати сліди власних злочинів. Кладовище — сумна місцина, сповнена тиші. Відтепер стане місцем спочину, вічного спочинку для нього. Численні надгробки є вимушеними свідками драматичних подій. Вони збережуть тугу за молодим хлопцем. Земля назавжди забере його тіло. Тишу кладовища порушує вітер, якийсь незвичний за звучанням.

Меган, ти не втечеш від своєї участі. Смерть стане порятунком для тебе, поки твої гріхи не захлиснули твого життя, — голос Ріхарда здавався примарним, різким. Відлунням, його слова звучали повсюди, підсилюючись у декілька разів, повертались знову і знову. Благовісний страх, обличчя Саманти, невідомі голоси змішались в одну єдину людину Клер. Її посмішка була на стільки дивовижна, як і вона сама.

Глава 21. Реліквія

Судома охопила моє тіло. Я намагалась поворухнутись, звільнитись від неприємного почуття. Важкості не було. Замість неї фізична втома, ніби після виснажливого тренування, голова трішки болить. Нестерпним біль не назвеш, тому нічого страшного. Я підвелась на лікті, не розуміючи де знаходжусь. М’яка рожева ковдра, огортала моє тіло. Рожеве ліжко, подушка того ж кольору, м’які простирадла. Занадто багато рожевого. Підвівшись трішки більше, помічаю невеличкий туалетний столик. Парфуми, косметика, засоби особистої гігієни акуратно виставлені у відповідному порядку. Спершу найнеобхідніші речі ранкового туалету, потім декоративна косметика, а під кінець парфуми. Над столиком висіло дзеркало в пластмасовому оздобленні. Поверхня відображала решту кімнати. В ній без різких рухів я мала змогу оглянути, те що знаходилось за моєю спиною. Невеличкий комод, вішак, металева скриня. Метнувши погляд у бік скрині, відчуваю різкуватий біль. Силуюсь піднятись з ліжка. Помічаю, вікно так і кортить відчинити його. Відчути свіжий потік повітря, тепле сонячне проміння.

Роблю поспішні кроки на зустріч вікну. Тіло продовжує тремтіти, ледве тримаючи на собі вагу. Підходжу до вікна, та хапаюсь за нього. Дерев’яна рама та підвіконня дозволяють тримати баланс. Відчиняю основне джерело світла в кімнаті. Дихаю, дихаю, жадібно ловлячи найменший рух повітря. Не можу заспокоїтись, ось я стою слабка, змучена, знову жива. Пересвідчившись у тому, що жива доволі легко. Як би я опинилась у кращому місці, то воно не виглядало б подібним чином. До того ж краєвид здається напрочуд знайомим. За вікном пожвавлено йдуть робітники, метушаться заміжні жінки, робота по домашньому господарству — безкінечна справа.

Повертаюсь до рожевого ліжка. М’яка постіль знову манить у свої обійми. Я пам’ятала подробиці марева ритуалу. Впевненість, що смерть забере мене була висока. У мене не було ніяких шансів. Не розумію в чому справа. Космічна аномалія, Клер не може довершити розпочатого — позбутись нестерпної конкурентки. Спочатку невдалі спроби з зіллям дзвіночок, ритуал Густа жижа. Думки про ритуал змушують пригадати найстрашніші подробиці смерті Алекса. Він помер через мене, намагаючись помститись Клер. Пав жертвою нашого конфлікту. Хлопець повинен жити, мати нормальне життя. У нього повинно було бути життя без магії, Пінсу, банди. Нормальне життя, якого взагалі тепер не має. Не має нічого окрім землі, вічного спочинку. Бліде обличчя Алекса вирізнялось яскравим фрагментом з усіх моїх спогадів. Я більше не побачу його гарних очей, білявого волосся, впевненої місцями занадто самовпевненої посмішки. Боляче від усвідомлення власної безпорадності в даній ситуації. Магія не всесильна, повернути до життя померлу людину нонсенс. Хоча останнім часом я порушую усілякі магічні закони, та думаю на це повинно бути якесь логічне пояснення.

Лягаю на ліжко, заплющую очі, декілька секунд доводиться лежати нерухомо. Потім пам'ять грає зі мною, прокручуючи ритуал у зворотному напрямку, починаючи обличчям Клер та Ріхарда, зупиняючись на похованні Алекса. Клер вбила його, та я також винна. Не я виконала те смертельне закляття, проте моя бездіяльність підштовхнула до прірви під назвою кладовище Святого Августина.

Бажання навідати кладовище з’являється частенько, щось підштовхує вчинити імпульсивно. Перш за все моя повільна діяльність послугувала причиною смерті людини. Я розплющую очі, намагаючись сховатись від правди, усвідомлення власної провини. Подібний тягар переслідуватиме мене все життя. Я мала мислити раціонально, перестати ховатись, почати діяти, сповістити своїх обожнювачів, як їх там назвала Клер, про те що жива. Захистити хлопців від душевних мук. Головне слово мала зробити. Нажаль не зробила. Навіть знаючи наслідки, я напевно вчинила б так само егоїстично, сховалась. Я не хотіла, щоб через мене бодай хтось постраждав, але після чаювання з Самантою єдине моє бажання було зникнути. Сховатись подалі, залишити все дороге моєму серцю. Життя на якийсь час втратило первісний сенс, перестало існувати. Я була готова іти далі у невідомий світ потойбіччя, раптово хтось або щось, якась сила повернула мене назад. Не скажу, що не зраділа поверненню до життя. Навпаки я була приголомшена тим, що жива. Як і зараз приголомшена тим, що в черговий раз вижила, не докладаючи до власного порятунку особливих зусиль.

Декілька годин я лежала нерухомо на ліжку. Тіло реагувало неприємними відчуттями на мою бездіяльність. М’язи просили руху. Душа спокою. Весь час я поглинута власними думками. Намагаюсь зібрати спогади пов’язані з Алексом. Їх виявилось не так багато. Хочу зберегти кожну мить у своїй пам’яті. Скласти цілісну картину. Дивовижно, як тісно пов’язані наші долі. Він встиг закохатись в мене зовсім не знаючи справжню сутність моєї натури. Я жалкувала, що мало знала про нього. Яким видом спорту він захоплювався, улюблений колір чи фільм? Мої мізерні знання про Алекса легко помістити в один невеличкий аркуш паперу. Ватажок банди, зовнішність, натура, зустріч з Кейт, бажання покинути Пінс, кохання до мене. Навряд чи всього цього достатню, щоб повністю зрозуміти хто був Алекс. Я знала одне, ця людина небайдужа мені, має добре серце. Напевно більшого знати не потрібно. Все одно нічого не зміниться від цього. Якщо наприклад використаю магію, проникну в думки хлопців банди, побачу їх друга чужими очима. Дізнаюсь те, що не повинна знати. Тоді що? — знання відзначаться нестерпним болем. Вони не зможуть заповнити порожнечу втрати, тільки змусять відчути несправедливість магічного світу. Жорстокість обставин в яких опинився юнак, що намагався досягти справедливості.

Я продовжувала лежати на ліжку, ігноруючи тіло та його фізичні потреби. Найважливіше вгамувати біль, зібратись та повернутись до реального життя я залишила на потім. В цю мить мають значення мої почуття. Розпач, злість, ненависть, обурення, розчавленість, меланхолічність змішались в дивний коктейль, створили нестерпний настрій.

— Алекс, — повільно вимовила я, наче намагалась звернутись до нього, попросити пробачення, пообіцяти вчинити правильно по відношенню до його вбивці. Мій монолог, порушив стукіт.

— Ти впевнена, що вона прокинулась? — запитав жіночий голос.

— Так, впевнена. Ще декілька годин тому. Ти повинна відчути світлий потік магії, — обурено відповів більш дзвінкий голос.

Довелось піднятись з ліжка, підійти до дверей та відчинити. Легке запаморочення, неприємне тремтіння у кінцівках можна проігнорувати.

За дверима стояло двоє осіб. Обличчя обох виявились досить знайомими. Напруживши мозок, пригадую вулицю Ламбре, осудливі погляди, перешіптування. Мама та сестра Нейтана.

— Як ти себе почуваєш Меган? — звернулась мама Нейта до мене, голосом сповненим занепокоєння.

— Нормально, — сконфужено відповіла я. В мене було безліч запитань, про які хотілось поговорити з її сином. Тоді я вирішила дізнатись ім’я незнайомих-знайомих людей. — Ми знайомі?

— Твоя правда, — схаменулась жінка, — мене звати Керол, а це моя дочка Айрін. Сестра Нейта посміхнулась без усілякого збентеження.

Сконфужена, дезорієнтована, поглинута власними думкам я не представляла собою гарного співрозмовника. Добре, що ніхто не потребував співрозмовника. До мене поставились дуже доброзичливо. Керол виявилась справжньою матусею. Подумаєш, вона темна відьма з сильною магією. Роки практики зробили з неї дуже впливову та сильну відьму. Магія ніколи не заважала їй бути люблячою матір’ю. Навпаки темний напрям магії слугував стержнем сили, необхідним для захисту родини. В місті ніхто не намагався нашкодити Нейтану чи Айрін. Під словом нашкодити потрібно розуміти дещо інше. Пінс невеличке місто, жителі якого полюбляють пліткувати. Діти Керол росли без батька. Тому жінка мала діяти. Злі язики постійно пліткували про них, дітлахи брали приклад з батьків, вони з осудом почали відноситись до малого Нейта та Айрін. Тоді Керол вирішила: діти в жодному разі не страждатимуть через відсутність батька. Вона зуміла зібратись, затулити усім рота. Ніхто в місті більше не пліткував. Так, жінка використала магію. Таким чином, що мешканці Пінсу відчули благовісний острах перед нею та її родиною. Звісно, ніхто не наважився образити їх тепер. Але ціна магії була доволі високою. Хто тепер захоче товаришувати з дивними дітьми, яких однолітки побоюються. Звісно бажаючих не знайшлось, окрім відьомських родин. Відьмаки залюбки прийняли родину Керол у своє коло. Мабуть саме тоді зародилась дружба Нейтана і Клер.

Історію життя родини мені розповіли за столом. Переді мною поставили домашні віденські вафлі, склянку молока, шоколадне печиво. Не гірше на смак, чим у Естель. Навіть краще. Поки Керол мовчки поралась по господарству, Айрін розповіла історію їх родини. Не думала, що мені можуть довіритись так швидко. Особливо така дівчина як Айрін. Подруг, справжніх подруг в неї не має. Звичайно дівчина не одиначка, може знайти з ким провести вільний час. Все ж вона розуміє, це не щирі стосунки. Багато хто намагається товаришувати з нею заради особистої вигоди. Знайомство з Айрін допоможе наблизитись до Клер, істинної володарки міста. Дівчина сама заявила мені Пінс — це її місто. Так потрібно сфокусуватись. Спілкування з Айрін важливіше Клер, в цей момент.

Айрін говорила дуже жваво, без усіляких застережень. Вона не боялась сказати щось зайве видати магічний секрет. Ми обидві відьми, тому знаємо про світ магії. В розмові з сестрою Нейта відчувалось ще щось, здається вона знала мене краще, чим я її. Думаю, потрібно подякувати Нейтану. Одна згадка про брата змусила Айрін посміхатись. Мовляв він дістав її, постійно говорить про мене, даючи їй привід покепкувати з нього.

— Він і сам розуміє на скільки безглуздо говорити про дівчину, яка не розділяє його почуттів. Та з коханням нічого не поробиш. Ми з мамою подумали, що все минеться. Тебе не було цілий рік. Де там, і нарешті ти повернулась.

Запнулась Айран тільки, тоді коли згадала мою смерть. Найтяжчий період з життя її брата. Добре, що Керол приєдналась до нас. Мовляв мені пора відпочити. Розумію, це тільки був привід позбавити мене від зайвих балочок, пов’язаних з почуттями Нейтана. Я була вдячна жінці за проявлену лояльність, не хотілось збільшувати власний тягар провини.

Айрін проводжає мене до своєї кімнати. Так ось чия це рожева кімната. На останок я запитую в неї: де твій брат?

— Не хвилюйся скоро з’явиться. У нього деякі справи.

Повернувшись в рожеву кімнату, таку назву вона отримала від мене за особливе ліжко, намагаюсь зосередитись. Моя слабкість повертається, спочатку я не зважала на легеньке тремтіння ніг, загальну виснаженість, запаморочення. Я дійсно втомилась, пора поспати. Ліжко таке приємне слово, швидко викликає дрімоту. Напевно дія ритуалу не закінчилась. Ритуал нагадав Клер. Цікаво як вона відреагує дізнавшись, що чергова спроба позбавити світлу відьму життя провалилась. Пригадую закляття образу, час коли вдавала Кейтлін. Деякі закляття промайнули в голові, особливо одне зілля. Схоже на зілля у світлій магії. Мама також використовувала снодійне, спеціально приготоване та додавала його в молоко. Виявляється незалежно від напрямку магії наші з Нейтом матусі в дечому схожі.

Я провалююсь в сон. Згадка про маму, повернула мене додому. Домівка видавалась напрочуд реальною. Кольори яскравими, запахи сильними, магічна енергетика дієвіше. Сон тривав дуже довго. Час застив на місці. Стрілки годинника не рухались. Я бачила маму зі сторони. Як вона порається біля плити. Кухню наповнив аромат кориці, здається готує десерт. У ві сні я захотіла наблизитись до неї, обійняти. Сказати, що сильно сумую. Цей порив емоцій відразу змінився іншим. Я пригадала пошук реліквії та відсторонилась. Мама змусила шукати реліквію. Образа заполонила моє серце.

Довелось шукати батька. Він займався конструюванням моделей літаків. Це хобі з’явилось у нашому домі нещодавно. Я не наважилась підійти до нього. Навіть розуміючи, що це сон. Просто сон був надто реальним, злякавшись власних ілюзій я попрямувала сходами на другий поверх. Відчинила двері своєї кімнати. Там на ліжку мене очікував невеличкий сюрприз, Дон спала вмостившись калачиком разом з Дзвіночком.

Декілька хвилин я милувалась найгарнішою дитиною у світі. Дон завжди була найкращою. Природа поєднала у ній вроду обох батьків, і нагородила делікатністю Стівена та сердечністю мого батька. Характер Аманди поки не проявлявся у малечі. Я могла простояти декілька годин, дивлячись на неї та Дзвіночок. Раптом, я захотіла погладити її по маківці, підійти ближче. З усієї родини, тільки маленька Дон заслуговує теплого ставлення до себе.

Сон обірвався від різкого звуку. Я розплющила очі відразу, побачивши темряву. Виявляється до кімнати увійшла Айрін. Вона має повне право зайти до своєї кімнату, яку тимчасово населяю я. При вигляді Айрін, що поралась в пошуку, чогось важливого в мене виникло бажання, прикинутись сплячою. Повільно заплющивши очі, я перевернулась намагаючись вдати цілковите розслаблення. Мій план спрацював не надто добре. Айрін важко провести. Що до орієнтування в чужій енергетиці вона — першокласний знавець. Все одно, не хочу ні з ким говорити. Керол напоїла мене снодійним. Хоч це думаю було з найкращих намірів (моя мама вчинила так само по поверненню з Пінсу минулого року), вона тим не менш повинна була запитати. Я вже не маленька дівчинка, яку мучать жахіття. Достатньо доросла, тому можу дозволити собі боротись з негараздами.

Залишена наодинці в кімнаті, я повернулась до роздумів. Година проведена таким чином, змусила мене підвестись з ліжка. Спочатку я поткнулась до невеличкого світильника. Тускле світло наповнило кімнату. Хтось дбайливо зачинив вікно, яке я з величезними зусиллями відчинила. Годинник на туалетному столику показував 7 годину вечора. Сон вдень наганяв загальну апатію на моє тіло. Єдине бажання зараз повернутись до сну.

Важкість роздумів змушує поволі рухатись. Мою увагу привертає скриня. Металева з надписом здається на латині. Хай живе вогонь. Я прочитала назву, скриня не відчинилась. Дарма, темна магія мені не під силу. Бувають виключення, наприклад сутичка з Клер. Коли перемога над нею була поряд. Потім ритуал густа жижа. Ритуал, чому він не вбив мене, це питання необхідно з’ясувати.

Тож я покидаю кімнату. Повертаюсь до вітальні. На жаль нікого не має. Айрін, Керол, ніби розчинились. Вирішую використати магію, сконцентруватись на енергетиці Нейтана. Спочатку відчуваю незначні перешкоди, потім два різні потоки темної магії. Третього поки що не має. Куди ж він подівся? — замучено думаю я. Невідомо звідки з’являється Айрін. Переповнена радості вона не випускає планшет. В руках у неї декілька пакунків. Судячи по лейблам там знаходиться одяг.

Дівчина радісно простягає мені пакунки: Меган поки ти спала, я дещо замовила тобі в Інтернет-магазинах.

— Дуже швидка доставка, — зауважила я, розглядаючи вміст пакунків.

— Облиш, магія повинна приносити користь.

— Одяг чудовий, але думаю це зайве.

Айрін з розумінням кивнула. Звичайно я вирушу додому. Особливо у світлі останніх подій.

— Не хвилюйся тобі знадобиться, думаю ти зостанешся у Пінсі ще декілька днів. Після пережитого ритуалу декілька днів відновлення не завадять.

Заперечувати Айрін я не стала. Така нав'язлива пропозиція залишитись, не сподобалась мені. Але і справді в чомусь вона права. Необхідно трішки набратись сил перед тим, як помститись Клер. Дівчина зобов’язана відповісти за смерть Алекса.

— Де Нейтан? — я знову повернулась у теперішній час, мислення наперед відриває з реальності.

— Повинен бути у своїй кімнаті.

— Кімнаті? — перепитала я. Здивована тим, що не відчула енергетики хлопця.

— Так у кімнаті. Прямо, а потім ліворуч. Якщо тебе так хвилю мій брат.

Айрін швиденько спустилась по східцям. Я ж попрямувала заданим маршрутом. Спочатку постукала у двері. Дивні емоції переповнили мене. Я у будинку темних відьмаків. Світла відьма серед осередку темної магії, занадто надприродне явище. Нейт відчинив двері. Він явно здивований моїм пробудженням. Я зайшла у його кімнату. Простору з величезною купою речей. Спортивний інвентар акуратно складений у кутку. Величезне залізне ліжко, декілька м’яких крісел. Мабуть Клер неодноразово перебувала тут. Сиділа на кріслах. Навпроти ліжка стоїть письмовий стіл. Купа книг, ноутбук, декілька ручок. В кімнаті є невеличка шафа, з фотографіями сноубордистів.

— Твої кумири? — запитала я, поглянувши у бік шафи.

— Радше моя мрія. Зажди хотів навчитись кататись на сноуборді.

— То в чому проблема? — запитала я, відволікшись від головної причини візиту.

— Я ніколи не покидав межі міста, — зітнув він плечима. Невеличка пауза повисла у повітрі. Нейт виглядав втомленим. Одягнутий у просту білу футболку та спортивні штани. Його волосся було нерівним місцями тирчало. Обличчя відображало недавнє пробудження. Тоді я дуже швидко запитала: я розбудила тебе?

— Майже, — він посміхнувся та сів на край ліжка. Я сіла поряд. Адже відчувала Клер неодноразово була в будинку, цій кімнаті. Перед моїми очима так і проминав її силует. Величезні підбори, дорога шифонова сукня, хвилясте темне волосся. Вона граційно сидить на кріслі, почуває себе в кімнаті не гірше за маєток Рейнольдс.

— Бачу ти поспілкувалась з Айрін, — пакунки в моїх руках. Забула про одяг.

— Так звісно, — я не знала як підступити до головного питання, та здатись нечемною. Зараз зі мною поряд знаходиться людина, яку моя смерть вразила надто сильно. Алекс загинув через те, що я довго ховалась, перебуваючи під дією закляття образу. Нейт також міг загинути, хіба він сам не зізнавався у бажанні покінчити з життям. Провина перед ним чомусь розчиняється у моїй вражаючій логіці. Я не могла вчинити по-іншому, бо померла. Світ видавався чужим, нічого важливішого окрім реліквії для мене не існувало.

— Думаю, ти хочеш дізнатись яким чином залишилась живою?

Я повільно кивнула. Нейтана важко було провести, власне його сестру також.

Він дістав, неохоче якусь темну книгу. Звісно, я знала що це за книга. Чорна палітурка, без ілюстрацій, авторів, будь-яких назв.

— Вона належить тобі, — протягнув руку разом з реліквією. Я побоялась взяти її, адже пригадала нашу зустріч у кав’ярні. Образ Пані Кемс тоді трішки постраждав.

— Не бійся тепер вона безпечна для світлої магії, — ось його рука доторкнулась моєї. Нарешті реліквія опинилась в мене. Гладенька палітурка. Приховує безліч таємниць. Розгортаю першу сторінку. Там написані ініціали М.С.Е. Знайомих з цими ініціалами в мене не має. Перше сторінка написана повністю латинською. Потім йдуть різні незнайомі візерунки. Ритуал здобуття чужої магії, (необхідно зробити жертвоприношення), закляття зміни реальності, закляття втрати голосу. Декілька сторінок з описом найсмертельніших трав у світі.

Vancouveria chrysantha Greene Ванкувер золотистий

Cupresus macrocarpa Hartweg Кипарис великоплідний

Fritillaria liliacea Lindl Рябчик лілієцвітний

Lewisia cotyledon Robinson Льюїс сім'ядольний

Claytonia lanceolata Pursh var. chrysantha Клайтонія ланцетова

Franklinia alatamaha Marshall Франклін алатамаха

Lilium martogon Лілія кучерява

Myrica gale Вощанка болотна

Lunria rediviva Луннік оживаючий

Gentiana lutea Тирлич жовтий

Colchicum laetum Пізньоцвіт яскравий

Euonymus nana Бересклет карликовий

Galanthus bortkewitschianus Пролісок Борткевича

Leucojum aestivum Білоквітник річний

Astrantia major Астранція велика

Viola incisa Фіалка надрізана

Ніколи не подумала, що ці рослини можуть зашкодити комусь.

Детальний опис ритуалів. Помста ворогам, наклик бід, хвороб. Багато смертельних заклять. Що це подумала я? Реліквія справді моя, чи Нейтан навмисно підмінив книгу. Така річ не може належати нашій родині.

Занадто вже моторошна, просякнута історією. Їй не менше 100 років. Поки я гортаю сторінки, Нейтан не зводить з мене погляду, уважно вивчаючи вираз мого обличчя.

Продовжую гортати. Закляття відкриває двері, наступне будь-які замки. Думаю, не просто двері та замки. Кожна сторінка жахливіша за попередню. Сповнена точних вказівок моторошних ритуалів. Книга являє собою добрячий шматок темної магії.

— Як саме книга, — тремтяче промовила я, — могла врятувати моє життя? Серед всіх ритуалів, заклять зіль, не має жодного направленого на порятунок. Єдине, що я бачу згуба, покарання, смерть.

Нейт забрав книгу з моїх рук. Я не сперечалась, навпаки воліла віддати книгу йому назавжди. Подібна реліквія належить відьмаків з темним напрямком магії. То ж нехай Керол збереже її у себе.

Хлопець гортав книгу дуже обережно, виявляючи терплячість та акуратність необхідну старій речі. Його пальці дуже делікатно шукали відповідну сторінку. Він зупинився, повертаючи мені книгу. Зілля повинно знешкодити ритуал.

— Неможливо, — повторювала декілька раз підряд одне й теж. — Людське життя найбільша жертва в темній магії. Ось чому ритуал Густа жижа такий небезпечний. Не має способу врятуватись, бо що можна протиставити у відповідь. Кров завжди була джерелом життя, кохання найпотужніша річ, поєднання у злих руках — невідворотна смерть. Тут написано зварити зілля, рецепт не надто складний. Зілля блокує твою енергетику, тому ти втрачаєш свою сутність на певний час. Через годину, максимум дві ритуал перестає діяти… — я запнулась, порятунок здавався дуже простим.

— Так, але діяти потрібно дуже швидко. Меган ти майже не дихала. Я ледве встиг врятувати тебе.

— Але ж встиг, — раптово я замовкла, захотілось змінити тему. Нейтан врятував моє життя. Не дарма протримав у себе вдома реліквію, за якою вівся невблаганний пошук. Вивчав, гортаючи сторінки зміст книги. Він провів безсонну ніч, слідкуючи чи не стало мені гірше. Це припущення легко пояснюється його зовнішнім виглядом та нещодавнім перерваним сном.

— Звідки у твоїй родині могла взятись подібна книга? — почав розпитувати Нейт. Вдало відвівши нашу розмову від надто гострих кутів. Я була вдячна, не зважаючи на мій егоїзм, що звів Алекса у могилу, який міг забрати і його також, він залишився вірним власним почуттям. Продовжив ставитись добре до мене, я відчула себе ніяково дуже ніяково. Починаючи усвідомлювати, що завдячую цьому хлопцеві життям. Відчуття тривало недовго, я можу звинувачувати себе у егоїзмі, та згадуючи той час розумію, не могла вчинити по-іншому. Занадто вже життя здавалось дезорієнтованим, значення мав пошук.

— Меган, ти мене чуєш? — я дуже сильно занурилась у власні думки. Тому продовжувала сидіти мовчки.

— Ця книга не може належати нашій родині, принаймні не повинна. Вона більше підійде такій родині як… — захотілось прикусити язика, бо ображати свого рятівника, та його родину думаю занадто вже невдячно.

— Моя родина, — продовжив речення. Нейтан розумний і проникливий, їх з Айрін важко обдурити. Під час спілкування з дівчиною, розумієш багато чого. Наприклад, вона звертає увагу на факти, деталі. Сказані тобою декілька слів мають продовження у її голові. — Звісно книга переповнена темною магією. — Слово переповнено не сподобалось мені. Точніше було б сказати книга є темна магія. Кожна сторінка увібрала в себе силу закляття, ритуалу. Історія виникнення темної магії, її найяскравіші прояви були зосереджені в невеличкій книзі з чорною палітуркою. Міць, що приховувалась в латинських назвах, давня темна магія направлена на щось величне. Думаю, Клер сподобалась би подібна реліквія, яка допомогла ще більше занурити мешканців Пінсу у благовісний страх та посилити її авторитет. Нейт обережно підійшов до іншого запитання. Воно цікавило його з моменту нашої зустрічі з Клер.

— Я добре відчуваю твою магію. Ти світла відьма, але там на пустирі, коли ви з Клер влаштували своєрідний магічний двобій, здалось що поряд були тільки відьми з темною силою. Можливо?

Я почервоніла. Запитання викликало зацікавленість й спогади зустрічі. Нейт завадив нанести удар Кейтлін, коли нарешті з’явилась змога. Тоді моє бажання завдати болю Клер, поцілунок. Знаю, неправильно було вчинити з мого боку нечуване зухвальство, що потягнуло злісну реакцію Кейт. Я досягла свого високою ціною, не подумавши про почуття Нейта. Можливо я дала йому надію, шанс сподіватись на щось більше. Дивлячись на нього, не скажу, що він сподівався на щось більше. В наших з ним стосунках не відбулись якісно нові зміни. Окрім однієї, хлопець врятував моє життя.

— Мені також здалось, — почала розмірковувати над відповіддю. Запитання порушує усілякі магічні закони. — Напевно Клер своєю енергетикою вплинула якось на мою, або навіть перевершила її. Я точно знаю, яким напрямком володію.

— То ти світла відьма? — хотів переконатись юнак.

— Так, погодилась я, з усією впевненістю, що могла зібрати на той момент.

Ховаючи книгу в один з пакунків з одягом, хотілось сховати дещо більше, ніж просто книгу. Дивовижно скільки коштувала реліквія, її пошук занадто дорого обійшовся.

Нейт спокійно спостерігав за моїми діями. Він видавався заспокоєним. Можливо буря між мною та Клер стихла тимчасово. Думаю, ми обидві бажатимемо продовження. Але зараз, саме зараз все гаразд. Айрін та Керол займаються буденними справами. Я жива та знаходжусь поряд. Можна сміливо перепочити, бодай трішки. Цікаво, він хвилюється через Клер? Я не розумію, які стосунки їх пов’язують дружба з боку Нейта та всепоглинаюче кохання з боку Кейтлін? Думаю, є шанс з’ясувати у Айрін деякі подробиці.

Покидаючи кімнату Нейта, з пакунками у руках я кинула погляд на хлопця. Він повертався до сну, та здавався доволі милим в оточенні ковдри. Айрін ніби чатувала на мене, поза межею кімнати. Дівчина відразу почала розпитувати усілякі деталі пов’язані з одягом, бажаючи відвести від себе компрометуюче звинувачування у підслуховуванні. Що ж я піддалась. Ми пішли у її кімнату (мою тимчасову кімнату) розглядати на планшеті численні марки одягу. Думки мої переповнювали купа запитань, відповіді на яких ще потрібно знайти. Чи я використовувала закляття темної магії там на пустирі? Нейту можна збрехати, але собі не збрешеш. Здається так, чи ключове слово здається. Звідки у нашої родини книга з потужними закляттями? Нейт сказав, що не зустрічав більшості з них. Тому з величезною цікавістю розглядав книгу. Про тортури, які взагалі не існують в світі магії. Колишній володар книги явно надпотужний відьмак або відьма. Відповісти на ці запитання повинна моя родина, більше ніхто не здатний розвіяти занавіс таємниць. Відтепер розпочнеться інший пошук не реліквії, а відповідей. До цього пошуку незалежно від мого бажання додалось запитання: де був Нейтан вдень? Невже ходив зустрітись з Клер?

Айрін показала мені усілякі тонкощі використання магії та Інтернету. Таке поєднання дозволяло мати одяг по низьким цінам майже задарма, у короткий термін, дуже короткий (декілька хвилин максимум). Я намагалась осягнути методику, але намагалась звучить надто добре, для такої неуважності. Думки були десь далеко поза межами кімнати, удавана посмішка, декілька стандартних запитань не надто вдало приховували мене від проникливої співрозмовниці. Мої думки відправлялись далеко за межами Пінсу у пошуках відповідей. Реліквія, так важко отримана, викликала занадто багато запитань.

Глава 22. Темна магія

Покинути Пінс для мене виявилось доволі складною задачею. Я не поспішала з поверненням додому. Хоча родина Нейта як і він сам дізнались, що мені є куди повертатись. Я розповіла Нейту про свою родину згадала усіх найдорожчих моєму серцю людей: маму, тата, Дон, Стівена, Аманду. Навіть не забула про Дзвіночок. Дивне співпадіння ім’я моєї кішки таке ж як і рослини, яка може загнати у вічний спокій. Не буду збільшувати список запитань, адже відповідей я так і не знайшла. Залишивши під кінець будь-які розпитування власної родини. До них і власної домівки, я прагнула повернутись, дуже сильно. Минулого року ледве витримала розлуку з домом. Перебування у Пінсі здавалось позбавленим усілякої надії, безбарвним, безрадісним, самотнім, сповненим страху. Цього року перебування у місті виявилось не кращим темнішим, порожнім, болючішим. Не дивлячись на все це, я тягнула з поверненням додому. Величезна купа питань могла почекати, відповіді на них здавались не надто важливими. Вони не могли змінити багатьох речей. Тут в Пінсі я могла змінити дещо. Але мені потрібен був час аби прийняти вірні рішення. Вчинити дійсно правильно, не жалкуючи. Для цього потрібен час. Багато чиї долі потребували уваги.

Поки я розмірковувала, то мала змогу познайомитись ближче з Айрін. Ми не стали близькими подругами. Дівчина відчувала легку неприязнь до мене. Це зрозуміло, вона сподівалась, що я маю почуття до її брата. Я ж ніяк себе не показувала. Брат страждав через мене цілий рік, і от я продовжую мучити його живучи в їх домі, — думаю не найкраще підґрунтя для дружби. Тим не менш, Айрін вивчала мене. Вивчала доволі правильно підібране слово. Їй було цікаво поглянути на світлу магію у своєму прояві. Дівчина не спілкувалась зі світлою відьмою, тому подібне знайомство носило якийсь освітній характер. Вона з наполегливістю спостерігала чари, що виявились їй недоступними, світла магія відсторонювала темну. Кожен раз, намагаючись повторити елементарне закляття ставались дивні речі. Бився посуд, чудернацькі звуки та запахи могли заповнювати кімнати, речі інколи змінювали кольори. Керол щоразу нарікала дочці. Така її наполегливість не принесе нічого хорошого. Я швидко виснажусь (по словам Керол), і дім може постраждати. До того ж вона не може практикувати світлу магію, такі правила. Я дивувалась деяким власним відкриттям. Айрін, не дивлячись на досить юний вік, володіла дуже потужною магією, темною магією. Тому наближення темної відьми до світлої завжди спричинювало якісь наслідки. Дивно маленька Дон ніколи не приносила мені таких турбот. Племінниця спробувала прості закляття, нехай вони могли не спрацювати, та не перевертали дім, влаштовуючи хаос в кімнатах.

Одного разу Айрін хотіла змусити мене випробувати власні сили. Спробувати закляття темної магії. Я категорично відмовилась, головний аргумент — Керол не зрадіє такому використанню магії у своєму будинку (та хаосу що може виникнути). Айрін не здавалась, долучила брата до численних спроб. Їй було цікаво чи почне будинок «здригатись» від моїх невдалих темних заклять. Нейт підтримав сестру з іншої причин більш поважної, закляття можуть вдатись. Він не забув про зустріч з Клер на пустирі.

Під подвійним тиском я все-таки наважилась випробувати закляття. Нічого складного пуста забавка. Змусити зів’янути квіти. Айрін навіть купила спеціальний вазон та букет ромашок. Купила гучно сказано, замовила через Інтернет. В її руках планшет в поєднанні з Інтернетом та магією становить небезпечну зброю економічного масштабу. Дівчина могла дозволити собі будь-які речі. Головне, щоб Керол не довідалась про них. Звичайно круту спортивну автівку не можна було дозволити. Та брендовий одяг, прикраси, парфуми легко проминали крізь двері рожевої кімнати.

Від мене потребувалось небагато зусиль, заплющити очі та промовити:

Яка б не була на подвір’ї пора,

Весна, літо, осінь, зима,

Обпадіть пелюстки легенько,

Зійдіть на ниць барви швиденько,

Стебло пожовкни, втрать міць назавжди,

Зав’яньте квіти, перетвориться на бур’ян,

Залиште свій прекрасний стан,

Лиш на згадку залишіть одну красиву мить.

Пам’ятаю в маєтку стояла повна тиша після моїх невдалих спроб знайти реліквію завдяки магії. Будинок також заполонила тиша.

— Нічого, — невдоволено пробурмотіла Айрін, навпаки я зраділа, припущення Нейта і мої також явно були хибні. Я не займаюсь самообманом, просто, відкидаю неможливі речі. Айрін змусила мене повторити закляття декілька разів, сподіваючись на вдалий результат. Коли ж їй набридло, то вона показала майстер-клас. Дзвінким голосом промовила кожну строку, останні слова прозвучали і квіти дійсно перетворились на засохлий залишок минулої краси.

Подібні спроби Айрін продовжувала декілька разів. Я невдоволено повторювала різні закляття, знаючи хто є справжнім ініціатором — Нейта не переконала моя спроба з квітами.

Минав час, я набиралась сил. Так казала Керол, що потрібно набратись сил перед поверненням додому. Мої батьки мають побачити здорову і неушкоджену доньку.

Вдячність переповнювала мене в такі моменти. Керол піклувалась не тільки про своїх дітей, а й про світлу відьму, непрохану гостю в її домі. Часом я помічала, що Нейт кудись зникає. В такі моменти Айрін ставала моєю співрозмовницею. Намагаючись відволікти від того факту, що брат зникав поговорити з мою вбивцею. Нейтан навідував Клер. Їхні стосунки, видавалась мені дивними. Я ненавиділа його найкращу подругу. Вона забрала життя Алекса, якимсь чудернацьким чином я ще жива. Про що вони можуть говорити за таких умов. Знаючи, що Нейт проводить час з Клер, я починала сердитись на нього. Тоді здавалось його кохання до мене, неправдою, вигадкою. Адже вів він себе неправильно. Я звинувачувала кохання Нейта в усіх моїх проблемах, мовляв якби не він Клер ненапосілась би на мене, і не було б всього жаху через який довелось пройти. Алекс був би живий, цього літа Пінс не побачив би мене.

Потім я думала ще про дещо. Нейтан не зобов’язаний мені нічим. Він врятував моє життя, та нічого не казав, що попри спроби Клер знищити так звану суперницю перестане з нею спілкуватись. Йому непотрібно помститись за життя Алекса, який був для нього лише звичайним ватажком банди. Подібні роздуми чергувались, змушуючи зазирнути всередину себе та пошукати істинну причину гніву. Айрін в таємниці сподівалась, що я ревную. Або відчуваю себе ображеною. Я ж відчувала щось незрозуміле, до кінця неясне, самій собі.

Керол розділяла мою позицію щодо Клер. Занадто вже вона могла обмежувати свободу її сина. Це не сподобалось матері. Я ж раділа, що в ненависті до Клер маю союзницю. Як би там не було, я реагувала вороже. Нейтан повертаючись після зустрічей з Клер, ішов до своєї кімнати та займався усілякими звичними справами: читав книги, практикував магічні закляття, виконував різні вправи, вивчав італійську. Поводив себе, ніби сходив в гості до друга. Мабуть, він і сам так вважав. Я з ним не розмовляла, поки лють не вгамовувалась і бажання використати декілька простих (але досить дієвих заклять) темної магії не минала. Саме тоді, занурена у власну лють, я відчувала неймовірну силу. Саме тоді мені здавалось темна магія ставала на мій бік. Напевно неправильне почуття, яке було схоже на буревій, що викликали мої емоції минулого разу при зустрічі з Клер.

Зачинившись у своїй кімнаті, Нейт увімкнув музику та займався прибиранням. Я зачинилась у рожевій кімнаті, ігноруючи Айрін. Її кімната щодня відкривала безліч переваг перед собою. М’яке, величезне ліжко, купа косметики, таємне відділення у стіні для інтернетних покупок.

Ще дещо особливе знаходилось в кімнаті. Скриня. Раніше надпис латинською не дозволяв відчинити її. Потім Айрін відчинила скриню, показавши вміст. Книги темної магії, різні трави, баночки зі звареним зіллям, магічні ножі. Усіляка всячина нагадала походи по крамницям разом з мамою та Амандою. Ми завжди з захватом розглядали магічні приладдя необхідні для створення дивовижних речей.

Вміст скрині допомагав створити не дуже дивовижні речі. Його володарка могутня молода темна відьма. Тому розгортаючи черговий мішечок з травами, я поводжусь дуже обережно. Світла магія може проявити себе, а темна завдати шкоди.

Заняття з речами Айрін, заспокоює мене. Поки Нейт вдає, що заклопотаний справами, я переводжу пар, розглядаючи обрядові приладдя. Засохлі листки полині, гілочку ялівцю, шматочок граніту, амулет з нефриту. Ці речі в умілих руках створять потужне закляття руйнування будинку, землетрусу, каменепаду.

Стукіт в двері змусив мене швиденько заховати вміст скриньки назад. Керол проявила занепокоєність моєю поведінкою. Останнім часом, по її словам я занадто часто усамітнювалась в кімнаті. Нейт також поводить себе дивно. Поступово жінка підібралась до головного: Клер вся справа у ній.

— Не розумію, він продовжує з нею спілкуватись, не дивлячись ні на що. Вона вчинила стільки жахливих речей, але їхня дружба існує та продовжує існувати. — Керол видихнула та сіла поряд зі мною. Рожеве ліжко легенько скрипнуло під новою вагою.

— Меган, ти знаєш моє ставлення до Клер, особливо, — вагаючись декілька секунд, — після того як вона ледь не вбила тебе. Біль, яку спричинила твоя загибель, назавжди змінила Нейта. Та все ж вони друзі, найкращі друзі.

— Не розумію, якась історія пов’язує їх обох.

Жінка глянула на двері, ніби очікувала появи Айрін, а потім вагаючись повернулась поглядом до мене.

— Меган, ти права їх пов’язує історія.

Розлючена, я була байдужа до історій, яке мені до них діло. Змінити історію минулого неможливо. Я вдала, що надто засмучена. Хоча насправді стримувала гнів усередині.

— Напевно, ти повинна знати. Айрін же вважає навпаки, мовляв сам Нейт може розповісти тобі.

Я застигла в очікуванні. Чергова історія, таємниці мешканців Пінсу знаходять мене краще, ніж я могла знайти реліквію.

— Я повинна повернутись в не найкращі часи для нашої родини. Айрін було тоді тільки 5 років, вона пам’ятає все. Але не так чітко. Одразу після розлучення з чоловіком, Пінс перетворився з милого та затишного містечка, на жахливу діру. Кожен куточок нагадував про щасливе минуле. Я з чоловіком виросла у місті, в ньому пройшли наші дитинство та юні роки. Тому після розлучення споглядати будь-яку доріжку, якою ми частенько гуляли вдвох чи навіть будівлю, було за межею моїх сил. Я подумувала над перспективою покинути місто. Містер Барнерсом запропонував за будинок непогані гроші. Ріелтору подобалась вулиця Ламбре. Він завжди говорив: певна чарівність цієї скромної вулички захоплювала мене з дитинства.

Я вирішила подумати. У Нейта розпочались негаразди в школі. Постійні сварки з однолітками. Діти багато в чому схожі на батьків. Так би мовити маленькі копії нас самих. Я не думала, що з часом Пінс перетвориться на огидну місцину. ЇЇ жителі, що з першого погляду входять в твою довіру справжніми лицемірами. Пінс не таке ж провінційне місто.

Керол розповідала досить спокійно, впевненість не покидала її голосу, лише певна тяжкість думок надавала сумного відтінку словам.

— Я була надломлена розлученням. Зломити мене збиралось саме місто. Як би не діти, я могла здатись. Покинути Пінс, та переїхати кудись подалі звідси. Та я вирішила залишитись. Зібравши емоції віднайти свою колишню силу та могутність.

— Ви звернулись по допомогу до магії? — запитання не являло собою нічого особливого. Так, вносить деякі корективи в розмову.

— Темна магія має безліч недоліків. Могутність з якою стикаєшся легко змінює життя. Багато питань вирішуються без особливих складнощів. Та більше магія входить в твоє життя, тим більше вона впливає на тебе. Змінює твій характер світосприйняття. За нормальних обставин відьма своїми емоціями впливає на магію, темна магія навпаки здатна створювати настрій. Необмежені можливості відкриваються перед тобою. Ти можеш впливати на людей поряд, володіти різними цінностями, контролювати речі, створювати власні правила.

— Темна магія в ваших вустах виглядає занадто привабливою. Я бачила ціну влади, людське життя… — згадавши Алекса, я ледве стримувала сльози. Плакати подалі від дому, прояв слабкості, яку дозволити собі не можу. Занадто довгий час я була слабкою. — Коли з останньою краплиною крові життя покинуло мого друга (акцент на слові друг зроблений випадково), а його кохання послугувало пальним в ритуалі густа жижа, тоді варта темна магія усіх здобутків?

— Меган дії Клер продумані, бездоганно. Проблема чому вони не спрацювали.

— Ви так легко говорите? Схоже на те, що я приготувала вам сніданок дітки, тепер займусь приготуванням отрути для сусідської відьми, — образити Керол не входило в мої плани. Жінка не образилась. Мої слова заділи її не більш, ніж звичайнісінька підліткова істерика. Відреагувала без жодних зайвих емоцій. Вибачатись не довелось.

— Меган, я тебе розумію, ти світла відьма. Ваша магія занадто мирна, позбавлена активних заклять. Основна сила з якою ви виступаєте в бій доброта. Але її замало.

Я хитала головою, намагаючись захисти власний напрямок. Керол вирішила утриматись від дискусій. У неї були власні переконання.

— Думаю, краще повернемось до мого сина. Дружба з Клер була нашою початковою темою, — посмішка на її обличчі знищила усі гострі кути. Я кивнула на знак згоди.

— Темна магія потребувала великої концентрації, обережності. Я зуміла впоратись з собою, власними бажаннями. Якась частина мене завжди говорила, ти можеш досягти більшого жити краще, використай закляття зміни це. Ти можеш бути більше, ніж домогосподаркою, дружиною, матір’ю. Ось спокуса використати магію більше за потреби. Чоловік завжди стримував мій порив, діти також допомогли. Після розлучення бар’єр проти темної магії зруйнований. Намір поліпшити життя власних дітей, перетворився з доброго на злий. Моїх дітей почали уникати однолітки, побоюючись. Вони звісно не знали правди, страх же підказував їм щось неладне з цією родиною. Нейт разом з Айрін впав у депресію. Він дуже любив батька, сумував за ним. Замінити його не в силах жодна магія. Порожнеча заповнила нашу родину. Тоді наша родина розклеювалась по частинам, ми не були цілими, лише залишками чогось грандіозного.

За таких умов залишатись доброю матусею важко. Темна магія почала поглинати мене, даючи можливість втекти від порожнечі. Тривало так недовго, я познайомилась випадково з батьками Кейт. Ця зустріч стала вирішальною, змінивши назавжди життя нашої родини.

Батьки Кейт показали власне ставлення до магії. Темна магія була під їх контролем. В моєму житті все було з точністю навпаки. Темрява контролювала мене, стираючи Керол.

Закляття образу схоже діяло на мене, тому уявлення про втрату самої себе я мала.

— Спілкування мого сина з Клер розпочиналось, як звичайнісінька дружба. Вони разом навчались магічним закляттям, грались, ходили до школу. Думаю, Кейтлін закохалась в Нейта поступово, оцінюючи його по своєму. (Рекламувати сина не властиво для Керол). Щодня вони проводили купу часу разом. Я була щаслива адже бачила сина в хорошій компанії. Ідилія тривала недовго. Відразу після смерті батьків Клер змінилась вольова, сильна, непідступна такою дівчина почала здаватись оточуючим. Батьки завжди могли контролювати запальний настрій дочки. Стосунки між ними також змінились. Клер втратила найдорожчих людей, тому відпускати єдину дорогу її серцю, вона не збиралась. Загарбницькі вона поводилась по відношенню Нейта. Почала проводити все більше часу з ним, витісняючи небагаточислених шкільних друзів. Дівчата зі школи проявляли знаки уваги хлопцям. Нейтан виявився в їх числі. Але Клер зробила усе можливе, щоб не тільки однокласники, а й мешканці Пінсу повірили у те що вони пара. Утиски Нейта проводились поступово, таким чином, що я сама не помітила, коли почала втрачати власного сина. Мій, хлопчик не змінився. Не втратив себе під натиском темної магії. Це мене тішило. Ось тільки спілкуватись з ним як раніше ставало важкувато, Клер завжди була поряд. Нейт не міг надовго залишатись сам. Дозвілля проходило в її оточенні, навчання, магія, маєток Рейнольдс тільки вершечок плану Кейт. Я знала, вона закохана та кохання не може означати обмеження. Ти намагаєшся зробити все і навіть більше для коханого. Вона ж утискувала свободу мого сина. Якби це просто були материнські ревнощі, то з часом я могла заспокоїтись. Інтуїція підказувала щось недобре. Нейт відноситься до неї як до сестри, подруги, не розуміючи яку частину життя Кейтлін займає для нього.

— Можливо, він любить її? — терпіти постійні утиски свого простору можна лише з любові.

— Меган, любов та кохання різні речі. Як би він покохав її, то я б назавжди втратила сина. Нейт би належав тільки Кейт.

Я видихнула, розуміючи частково, материнську тугу. Керол хвилюється за сина, в цьому не має нічого дивного. Ось тільки стосунки між нею та сином стали трішечки віддаленими, і причини чому Клер займає таке місце у житі Нейтана вона не знає. Історія коротко розказана відкриває початок їх стосунків. Найцікавіші моменти пройшли повз мене. Щось явно сталось після смерті батьків Кейтлін, щось сталось під час знайомства з родиною Рейнольдс, відчуваю важливі факти були випущені з розповіді навмисно.

Подальша розмова з Керол завершилась досить швидко. Секрет жінки не дозволяв їй бути достатньо щирою. Натомість я не поспішила ділитись власним. Ніхто не знав, яка істинна причина мого перебування у Пінсі. Том в цьому плані, стосовно секретів, ми явно були квити.

Керол поспішно покинула рожеву кімнату. Вони з Айрін збирались піти пройтись по крамницям. Незвичайним звісно, адже планшета могла зробити справжні дива під вправною рукою дівчини.

Я залишилась сама в будинку. Нейтан знову кудись зник. Тому маю час розмірковувати над помстою. Подальші мої дії дуже неясні. Гнів затьмарює мозок, темна магія будинку впливає на мій настрій. Хочеться сховатись та найти віддалене місце. Кімната Айрін такою не є. Це її кімната тому вона може заходити сюди в будь-який час. Цікаво чому мене вирішили посилити саме сюди?

Залишившись наодинці, я відмовила собі у розвазі порозглядати вміст скрині. Вмостившиь у рожеве ліжко, відчинивши вікно, нарешті віддаюсь на поталу власним думкам. Клер заслуговує смерті, скільки ще життів має згаснути, поки хтось наважиться зупинити відьму? Життя Алекса згасло навіки. Я не залишу в спокої його вбивцю, поки помста не настигне її. Ріхард та Саманта також мають заплатити, творити зло під маскою доброчинності, стало звичним для Пінсу.

Розробка плану помсти не клеїться з іншими людьми, чиє життя завдяки магії переплелось на деякий час. Закляття образу відкрило з іншого боку пані Кемс. Я буду вдячна їй. Час досить велика цінність, яку я так просто відняла у неї, зануривши в сон.

Деякі думки частково формують певний план дій, але вчинити правильно дуже важко. Одне рішення впливає на решту. Помста перекриває всілякі вчинки. Добро вже не грає великої ролі, злість керує моїми думками. Нарешті розумію чому, спокій в будинку порушений. Енергетика, яка визвала сплеск емоцій знаходиться поряд. Я вийшла у вітальню, неохоче покидаючи рожеву кімнату. Певна привабливість рожевого створює безтурботний настрій.

Нейтан вдав, ніби не помітив моєї появи. Я вирішила прямо запитати. Його право не відповідати.

— Ти можеш поговорити зі мною? — здивований погляд, чого він очікував. Товаришувати з моїм ворогом, не означає теплих стосунків між нами.

Спокійний тон його голосу, ще більше розлютив мене.

— Звичайно, думаю ти достатньо зміцніла, тому з легкістю повернешся додому.

— Покинути Пінс не входить в мої плани, поки що. Хотілось дізнатись, чому ти відвідуєш маєток Рейнольдс.

— Думаю, ти знаєш відповідь.

— Так, знаю, ти спілкуєшся з Клер. Але навіщо?

— Ми обговорюємо нинішню ситуацію.

— Цікаво дізнатись подробиці?

— Я говорив з Клер про тебе. Обіцяв їй, що ти покинеш місто, все повернеться до норми. Ви забудете про існування одна одної. Ваша сутичка на пустирі, не сподобалась їй. Та за таких умов, що ти ніколи не наблизишся до Пінсу, а тим паче до мене, вона могла б погодитись. Проте важко щось конкретне обіцяти. Клер дуже розлючена більше ніж завжди, твій поцілунок, — голос різко обірвався.

Купа питань одночасно атакували мій мозок. З них найнеочікуванішим стало те, що допомогло відкоригувати курс розмови, уникаючи теми поцілунку: зізнайся собі, Нейт ти маєш почуття до Клер. Дні минають, а ти прожити не можеш без зустрічі з нею!

Своїм запитанням я хотіла з’ясувати пробіли історії Керол. Мабуть, Нейтан не захоче відповідати. Я звинуватила його, тому не шкодую про свій вчинок.

— Ти знаєш, що я маю почуття до тебе. Якби мав до Клер, повір мені всієї цієї історії не було. Твій друг був би живий, а ти могла спокійно приїжджати у Пінс, — його думки повторювали мої власні, тому жодного аргументу проти.

— Тоді поясни причину твоїх візитів до неї? Ще я хочу дізнатись вашу історію дружби, — версія Керол випустила головне.

— Клер з’явилась в моєму житті, коли я перестав вірити в людей. Дружба втратила будь-який сенс. Мій найкращий друг покинув мене, зруйнувавши нашу родину. Я говорю про свого батька. Батько був завжди взірцем для мене. Він потужний темний відьмак, нарешті міг знайти спокій у сімейному колі. Та як він сам зізнався мені, покидаючи нас, що цього було не досить. Магія давала відчути неймовірну силу. Влада могла наповнити його життя змістом, дозволити бути значним та важливим. Сім’я не давала йому самореалізації, так він сказав. Слово самореалізація, ти повіриш у це Меган? — очі Нейта стали темнішими, злоба відобразилась на обличчі. Натомість я зберігала спокій проводячи аналогію зі своєю родиною. Мій батько завжди був поряд. З ним навіть легше порозумітись чим з мамою, а у світлі останніх подій тим паче.

— Самореалізація, — повторила я.

— Найгірше те, що самореалізація відбувалась за участі жінки. Розпитувати хто вона, яким чином познайомилась з моїм батьком я не став. Мені було тільки 8 років. Багато чого тоді здавалось незрозумілим, таким же залишається і до нині.

Жорстоко продовжувати розпитувати далі, травмуючи старі рани. Інформація щодо Клер була ціннішою за почуття Нейта. Мабуть, я безсердечна, та відчуваю, що повинна дізнатись правду. Якимсь чином правда допоможе помститись відьмі, а цього я прагну більш за все.

— Клер, — нагадала тему нашої розмови.

— Звичайно, — повернувся до реального часу Нейт. Я не проявила до нього жодної краплини співчуття. — Родина Рейнольдс найповажніша в місті, стала взірцем того, якою могла бути наша родина. Магія не заважала розвитку стосунків. Кохання батьків Клер створювало у маєтку гармонію. Там панувала любов, взаємоповага, підтримка. Такими якостями моя родина давно перестала володіти. Мені захотілось відчути себе частиною родини Кейт.

— Ти хочеш сказати, що маєш братерські почуття? Сумніваюсь, після смерті батьків Клер, у неї більше нікого не залишилось окрім тебе, — моя думка наштовхнула іншу думку, створивши ланцюг певних дій. Помста нарешті почала визрівати в моїй голові. Правильна та зрівноважена.

— Наші стосунки з Клер стали особливими. Вона підтримала мене у найтяжчі часи. Мама перестала бути собою. Дати лад власним емоціям, контролювати магію було не під силу для неї. Це все забирало її з реальності. Здавалось втративши батька, ми з Айрін втратили і маму. Знаю, звучить якось безглуздо. Можливо трішечки неправдиво. Та саме так я почувався в той момент, ніби втратив одразу обох батьків. Адже пробачити батька я не зміг, не можу і до нині. Він обрав магію, проміняв маму та нас на інше життя, а мама потребувала допомоги більше, ніж ми з сестрою. Тому у світлі таких подій, коли від родини залишились лише друзки, я відчув підтримку. Клер знаходилась поряд і це було важливо. З часом я зміг відплатити подібним ставленням, коли померли її батьки. Тоді Клер дуже змінилась. Її ставлення до мене також змінилось, але ми залишались друзями. З нею я завжди почувався комфортно, міг бути темним відьмаком, не вдавати когось іншого як перед однокласниками.

— Все одно не можу дещо зрозуміти, — я знала чогось не вистачає, історія має продовження, — що вас пов’язує, окрім дружби.

— Нас пов’язує магія, темна магія Меган. Ми обидва дуже сильні відьмаки. Рід Рейнольдс славився своєю силою, а я свою отримав від батька. Тому контролювати темну енергію, в будинку, де твоя мати намагається не зловживати магією — звучить, мов залежність — досить необачно. В маєтку я почувався вільним від усіляких заборон, тому міг спокійно вивчати закляття, ритуали. Думаю, це все, — обірвав розповідь Нейт.

— Ні не все, твої спроби залагодити наш з Кейт конфлікт марні. Вибач я знаю, ти хотів вчинити найкраще, даючи шанс спокійно повернутись додому. Та я не можу.

— Ти хочеш помститись? — я не відповіла, відповідь було надто очевидна.

Реакція Нейтана мене здивувала. Він не збирався відмовляти від неправильного рішення. Зовсім навпаки схоже, ніби хлопець змирився з моїм рішення. Нейт вирішив, що достатньо часу провів зі мною у вітальні, тому заметушився піднімаючись з дивану. Я тільки спостерігала, поглинута новим планом дій. Я раптово затримала погляд, темні очі привернули мою увагу. Чорняве волосся нагадало Стівена. Доброта душі віддзеркалювалась в ньому. Темна магія була частина відьомської сутності та не впливала на решту.

Захотілось змінити тему, обговорити щось нейтральне. Поспілкуватись нормально без усіляких звинувачень, розпитувань догадок. Я не могла цього зробити. З’ясувати ще одне запитання було важливо (знати детальніше ворога також).

— Ти сказав ви з Клер обговорювали мене, — хлопець обернувся, він намагався покинути вітальню.

— Правда, хочеш знати деталі. Я запитав у Клер яким напрямком магії ти володієш? — моє серце почало шалено калатати що значить яким? Повторювати в черговий раз, світлий напрямок — мій напрямок безглуздо. Тому очікую відповіді. — Відповідь тобі давно відома.

— Мені так, проте Клер сказала що ти темна відьма. Вона завжди вважала тебе темною відьмою, — стримувати свої емоції було важко, подібна заява зчинила бучу всередині мене. Я думала внутрішній конфлікт може спричинити втрату глузду. Один погляд Нейта привів мене до тями, він надто спокійно тримав себе у руках.

— Ти знаєш Клер неправа, я світла відьма, — маю виправдовуватись, захищати своє відьомське походження. Нарешті розумію що магічний пошук більше, ніж просто знайти реліквію. — Пам’ятаєш нашу розмову в кав’ярні, — я запнулась. — Навряд чи могло щось змінитись?

— Дещо таки змінилось.

— Не може бути, Нейт ти відчуваєш, мою енергетику для тебе я світла відьма?

— Я не відчуваю тебе, як світлу відьму, взагалі. Моя мама та сестра кажуть зворотне. Власні почуття змушують погодитись з Клер.

Глава 23. Плата за рахунками

Погодитись з Клер, нісенітниця. Нейт неправильно відчуває от і все. Краще відкласти магічний напрямок в довгу шухляду запитань, залишивши моїм рідним привід замислитись над нашим життям.

Перед поверненням додому в мене купа нагальних справ. Напевно розпочну з найпростішої. Решту буде зробити важче.

Будинок Теда Барнерсома прокидався дуже рано. Сесилія зуміла вивчити головний принцип боса: хочеш багато встигнути, починай зрання. Використовуючи магію, я легко проникаю в дім. Застосувати закляття образу не входить в мої плани. Я проминаю кімнати, знаходячи робочий кабінет ріелтора. Чомусь кімната змінилась. Невеличкий ремонт, шпалери темно фіолетового кольору, стеля більш світлішого відтінку. Нова модель комп’ютеру, планшет, принтер досить акуратно влаштувались серед комп’ютерного столу. Фотографії все так же прикрашали стіну кабінету. Замість старого столу з’явився новий. Тільки назва новий йому не підходить. Справжній раритет з потаємними шухлядами, лампою в стилі 30-х років. Дерев’яний стіл мав збоку ім’я та прізвище. Ножем обережно вирізано Тед Барнерсом. Я провела рукою відчуваючи зазубрену, невже ріелтор сам працював з ножем. Прізвище вийшло трішечки краще імені.

Крісло Теда також змінилось, замість нього ще більше масивніше. Запах шкіри змішувався разом з запахом дерева. Нещодавно зроблена на замовлення полиця зберігала безліч документів. Зміни обійшли стороною сейф.

Я сіла в очікуванні господаря будинку. Новенький невеличкий шкіряний диван був мені менш привабливішим за рожеве ліжко Айрін. Очікування тривало декілька хвилин. Чомусь я не хвилювалась. Подумаєш, майже все місто вважає мене померлою включно з Тедом. Чоловіка може схопити серцевий напад від побаченого. Хоча думаю, він на багато міцніший. Майкл Треас витримав би, тому я не хвилююсь.

Тед невдоволено гримнув дверима, телефонувала його дружина. Їх розмова нагадала йому старе нікчемне життя.

— В чому справа Тед? — мої руки були схрещені на грудях. Обличчя випромінювало впевненість, легка посмішка доповнювала передчуття майбутнього здивування та страху ріелтора.

— Меган… — ледве стримував тремтячий голос чоловік, — ти померла… — важко дихаючи промовив він.

— Вибачте містер Барнерсом, пояснення заберуть забагато часу. Такий чоловік, як ви знає цінність часу.

Очікувати коли Теда схопить серцевий напад, або він вибіжить з лементом, я не збиралась. Закляття навіювання в моїх вустах змусило його думати що все гаразд. Розмовляти зі мною звичним тоном, відповідаючи на всі без виключення запитання, без жодного остраху, виконуючи всі мої доручення. Мій тато явно був би розчарований таким використанням магії, корисливим. Що ж засоби характерні обставинам.

— То що хотіла ваша дружина? — поцікавилась я.

— Привітати мене з народженням онука, — Тед сидів у власному кріслі, наливаючи чарку бурбона. Він відкинувся на спинку крісла, вмостився більш зручніше. Атмосфера в кабінеті нагадувала дружні посиденьки Теда разом з Майклом.

— Ви хіба не раді, у вас народився онук? — хотілось зрозуміти роздратування Теда.

— Меган, сонечко, давай краще перейдемо до справ, порожні балачки про родину займають багато часу. Вони покинули мене, заради нормального життя. Ти думаєш мій син поцікавився, як там ідуть справи в моєму бізнесі, — роблячи поспішний ковток, — о, ні. Їм байдуже, тому я не повинен вдавати, що мені менш байдуже. Дружина почала нарікати, безсердечний, черствий, але я не хочу повертатись до цієї теми.

— Ваша справа. Можливо ви могли допомогти матеріально родині, маючи величезні статки? — я не могла вгамуватись, байдужість Теда дратувала.

— Не хвилюйся, мій син заробляє досить пристойні гроші. Вони давно перестали залежати від мене в матеріальному плані, — ще один ковток подіяв розслаблююче на ріелтора. — То чим я тобі можу допомогти?

— Я хочу дійсно продати свій маєток. Точніше, забрати гроші за маєток. Майкл Треас виписав досить щедрий чек. — Мої слова наповнювались закляттям більше, ніж потрібно. Тед просто кивнув.

— Частину грошей ти можеш отримати готівкою, якщо забажаєш, частину взяти у вигляді чеку. Така кругла сума на одному папірці, виглядає дуже небезпечною для молодої дівчини.

Мушу погодитись з Тедом. Частина грошей у вигляді готівки дійсно знадобиться. Дивовижно закляття спрацювало надто добре. Ріелтор дійсно знав, чим мені допомогти та готовий був зробити будь-що.

— Тед, виконайте одне важливе доручення, відправте цього листа разом з грошима. — Я протягнула всю готівку (половина вартості маєтку) через стіл поближче до нього.

— Мабуть краще власноруч доставити цінне послання.

— Абсолютна правда, — видихнула я, важко промовляючи останні слова, — місіс Ернандес, матері Алекса.

— Меган, я займусь твоїм дорученням негайно.

Я метнула головою. Розуміючи, що час доставляння листа має співпадати з моїм від’їздом.

— Там зазначений чіткий час.

Тед тільки кивнув, розглядаючи конверт. Чорною ручкою був зазначений час 7:30. Написання листа виявилось натяжкою задачею для мене. Що можна сказати матері, які слова підібрати?

«Місіс Ернандес!

Написати цього листа зі зверненням до вас було дуже тяжким рішенням. Материнська біль не може порівнятись з іншим болем. Ви втратили свого сина. Алекс був хорошим хлопцем, дійсно хорошим хлопцем. На жаль трагічні обставини перервали його життя. Тут є частково моя провина. Не знаю, яка офіційна версія гибелі 18 річного юнака. Я хочу щоб ви знали, його вбила Клер, бо він намагався помститись за мою смерть. Передати всі подробиці чому я жива, займе надто багато часу, та і не думаю що в змозі пояснити чому й досі жива.

Подальше моє прохання не аби як здивує вас, ви маєте право ненавидіти мене чи Клер, але просто зобов’язані виконати останню волю вашого сина. Незадовго до цих моторошних подій, ми з ним зустрілись. Я пообіцяла йому допомогти покинути Пінс раз і назавжди. Алекс знав на скільки небезпечне це містечко, хто керує ним, і чому його мешканці готові зрадити дружбу один одного. Він добре знав, яка небезпека чатує, тому у нас був план. Я повинна продати свій маєток і фінансово допомогти з реалізацією втечі. Алекс мав покинути банду, переїхати в інше місто, мати нормальне життя.

Як ви знаєте цього не сталося, вже нічого неможливо змінити. Алекс спочиває на кладовищі Святого Августина, а я напевно вічно остерігатимусь Клер. Ваша родина повинна мати нормальне життя, подалі звідси.

Прошу вас, отримавши цього листа, візьміть гроші та покиньте Пінс негайно. Не витрачайте дорогоцінний час. Залиште будинок, продасте згодом, через ріелтора. Суму він перекаже вам на ваш банківський рахунок. Зберіть найнеобхідніші речі та їдьте, не оглядаючись.

Я знаю, що гроші не замінять вам сина, та будь-ласка дайте шанс вашій родині жити повноцінним життям без остраху. Алекс прагнув цього найбільше у світі.

Меган».

Лист не міг загладити моєї провини. З’явитись перед місіс Ернандес, я також не могла, поглянути в її очі сповненні болі та втрати. Слова застрягли б в моєму горлі, я ж мала дати чіткі інструкції. Тому написати листа було оптимальним варіантом, принаймні для мене.

Я забрала чек, дивуючись тому, як легко продала власний маєток. Майкл Треас нарешті стане його повноправним власником. Мрія чоловіка здійснилась по справжньому, нехай насолоджується вдало придбанню будівлею. Невеличкі корективи в закляття легко залагодили будь-які труднощі в купівлі-продажі маєтку. Байдуже, що моя родина скаже мені. Продавати маєток — Аманда власноруч би довершила справу Кейтлін замість неї. Я прямувала вже до знайомого будинку, в якому провела достатньо часу в Пінсі. Цікаво дізнатись, як почуває себе пані Кемс, прокинувшись від тривалого сну. Чи сподобався їй новий інтер’єр будинку?

Я постукала в двері очікуючи, появи старенької. Ми повинні з нею познайомитись. Сподіваюсь в неї не буде серцевого нападу, містер Барнерсом доволі тяжко переніс би мою появу, добре що закляття навіювання спрацювало.

Повільна хода пані Кемс, змушує напружити слух, через декілька хвилин, легке човгання наближається до дверей. Пані Кемс неспішно відчинила двері. Вона поглянула на мене, без тіні страху. ЇЇ обличчя переповнило здивування. Без краплини страху.

— Меган? — не вірячи власним очам, запитала вона. Нас офіційно ніхто не знайомив. Ми знали одна одну через Лорейн. Моторна офіціантка своїм довгим язичком зуміла представити нас краще, ніж будь-хто. Неодноразово Лорейн розповідала в присутності старенької про бідолашну сирітку Меган, тому не дивно, що ми знаємо одна одну.

Я посміхнулась. Посмішка єдине, що можна дозволити собі в цю мить. Хвилювання змусило моє серце калатати, а обличчя пашіло червоним. Цій людині я вдячна прихистком в дуже темний час мого життя.

Клавдія поспішно запросила мене у будинок, не очікуючи відповіді. Ми повільно пройшли у вітальну, яка була заставлена свіжими букетами. Обидві сіли на диван. Декілька хвилин вивчали вираз обличчя одна одної. Кімната особливих змін не зазнала. Моє втручання пішло їй на користь, оновлений інтер’єр тішив око. Нарешті пані Кемс, вирішила заговорити: ти жива чи прийшла сюди у вигляді янгола смерті, щоб забрати мене?

— Перше. Я жива, — не думала, що викличу подібну реакцію у старенької. Вона видихнула з певним розчаруванням. Більшість людей видихнуло б з полегшенням. Клавдія не належить до більшості людей.

Я вирішила розповісти Клавдії правду. Відкрити свою таємницю — я відьма. Зізнатись, що переховувалась в її образі, обманюючи всіх навколо. Змусила зануритись в довготривалий сон. Крала дорогоцінний час. Єдину подяку, яку змогла придумати для неї — це ремонт будинку.

— Довгенько я так не висипалась, — посміхнулась старенька, поправляючи ажурну накидку. — Будинок потребував оновлення вже давно, — вона замовкла, і я знала небезпечність цього мовчання. Ховаючись у власних спогадах, закриваючись від решти світу, Клавдія намагалась захистити своє серце. Місце у ньому було вдосталь, та зачинено воно надто давно. Рудольф єдиний хто залишився у ньому. Розмовляти зі мною пані Кемс не збиралась, більше не збиралась. Обличчя жінки виражало безмовне запитання, коли я покину її. Я вирішила пробитись далі, спробувавши поговорити. Вона не може так легко закритись від мене, я знаю її краще будь-кого. Я була нею певний час.

Ажурна накидка ставала дедалі цікавішою. Пані Кемс жваво розпрямляла квіти, поправляючи пелюстку за пелюсткою.

— Коли використовуєш закляття образ, то воно дозволяє заглянути в спогади, відчуття людину яку копіюєш, — старенька на мить завмерла. — Я чудово розумію вас, вашу втрату. Біль пронесений через все життя. Рудольф ваше знайомство заручини з ним, — здалось Клавдія нарешті цілковито відірвалась від накидки. — Люди можуть казати мені шкода, але вони не зрозуміють, пізнати вашу сутність було виснажливо. Постійна туга стала моєю супутницею.

— Ти бачила Рудольфа? — посміхнулась вона. — Він був би хорошим чоловіком.

— Так я знаю, — жінка повернулась до ажурних накидок. Я взяла одну в руки розглядаючи їх детально, потім пригадала покликання Клавдії. — Ви шиєте?

— Час від часу. Здоров’я вже не те, але допомагає розрадити себе, — її погляд став доволі ніжним. Материнська нереалізована любов огорнула обличчя. — Я засмутилась почувши новину про твою смерть. Ще я хвилювалась за цього чорнявого хлопця. Він такий закоханий у тебе Меган. Побачивши вас разом у кафе, я згадала себе та Рудольфа. Ми також бути молодими, наївними повними сподівань. Не втратьте ваш шанс. За нагоди з вас вийде чудова пара.

Я зашарілася, пані Кемс говорить мені про кохання. В її устах це звучало настановою мудрої бабусі, що знає життя краще за мене. Пораду, якої ігнорувати не потрібно. Вона продовжила говорити, вихваляючи Нейтана, без згадки Клер.

— Хлопець добре тримався цілий рік. Після твого від’їзду він трішки змарнів та згодом став таким, як колись. Тільки певна порожнеча наповнювала його очі. Я зрозуміла, що він по вуха закоханий у тебе, а враховуючи наявність злої подружки поряд, — перша згадка Клер наближала мене до найважливішої частини плану. — З впевненістю скажу між вами кохання з першого погляду.

Слова прошили мене, немов електричний розряд.

— Я не кохаю Нейтана, — різко зазвучав мій голос, наповнюючи кімнату.

Кладія розчаровано поглянула в мої очі. Розчарування змінилось болем: я думала ваша пара схожа на нас з Рудольфом. — Дивлячись на неї, захотілось миттєво забрати свої слова назад.

— Я не впевнена, тобто не знаю, що відчуваю до Нейта. — Клавдія з надією поглянула в мій бік.

— Юність найпрекрасніша пора, ми самі до кінця не відаємо власних почуттів.

Правда полягає в тому, що мої почуття до Нейта залишаються туманними. Він дуже хороший, в багатьох якостях нагадує Стівена. Я б сказала, що краще Стівена. Хіба цього досить, особливо для кохання. Є люди яких бачиш декілька разів, перекинешся з ними кількома словами, нічого особливого, але вони залишають слід у твоєму серці. Як Алекс, моє серце защемило. Він подобався мені, дуже сильно. Позначити власні почуття до Нейта було складніше. Юнак врятував моє життя, кохає мене. Відповісти чимось йому, не можу. Навіть не скажу чи подобається він мені?

Час невпинно спливав. Пані Кемс запропонувала покинути вітальню. Ми перебрались в мою найулюбленішу кімнату — кухню. Сонячне проміння грало в приміщенні. Світло осяювало кожен куточок кухні. Букет айстр прикрашав стіл.

Старенька запропонувала випити лимонаду, подавши численні солодощі. Печиво, цукерки, пиріг з лимонною цедрою, вафлі. З задоволенням вмостившись за стіл, Кладвія продовжила нашу бесіду. Вперше, після смерті коханого її серце відчинилось для когось. Спілкуватись було до вподоби нам обом. Пані Кемс могла довіритись мені, адже я чудово знала біль, який супроводжував значну частину її життя. Моя таємниця — щодо надприродного походження з легкістю могла поміститись в голові нової подруги.

Нарешті наговорившись вдосталь, обличчя Клавдії спохмурніло.

— Маю відчуття, що бачу тебе в останнє.

Я знітилась, знаючи правду.

— Сьогодні я покину Пінс назавжди. Можливо, якби ви жили в іншому місті, наприклад в будинку сестри, то я могла б навідуватись до вас. Але в Пінс я не повернусь.

— Моя люба, — вона поклала долоню поверх моєї, легенько стиснувши руку, — дуже люб’язно, сердечно з твого боку, запропонувати мені покинути Пінс, перебратись поближче до родичів. Вибач, я не можу покинути власного дому. В Пінсі з усіма його недоліками пройшло моє життя. Я народилась тут виросла, зустріла кохання. Мої батьки спочивають на одному кладовищі, неподалік Рудольфа, якихось декілька років і я приєднаюсь до них.

Відмова стала неприємною новиною. Я очікувала врятувати більше людей. Родину Алекса, пані Кемс. Цю стареньку, що доживає свій вік у повній самотності. Подякувавши їй за перебування в будинку, використання образу пані Кемс, компенсувати вкрадений час.

— Невже ви нічого не хочете змінити? Прожити декілька років подалі від міста. — Вона тяжко видихнула. Між нами запала тиша. Потрібно починати переходити до помсти Клер. День не триватиме вічність. — Я хотіла подякувати вам, особливо за втрачений час.

— Ти нічого не винна мені Меган. Кожен рік наближає мене до зустрічі з Рудольфом. Я була мужньою, зберігаючи власне життя. Вчинити самогубство було б тяжкою втратою для моє матері. Твої чари дозволили зменшити життєвий тягар прожитих днів. Тому не переймайся, ти надала мені найціннішу послугу.

ЇЇ слова змусили мене тремтіти. Подібне ставлення до життя я не відчула, коли була нею. Почувши вперше подібне зізнання, невимовно здригаюсь.

— Ви б зраділи якщо янгол смерті забрав би вас сьогодні? — моє запитання не здавалось мені дивним навпаки закономірним після усього почутого.

— Скоріше не зраділа б, просто відчула полегшення.

Настав час попрощатись, назавжди. Я обійняла пані Кемс та в останній раз поглянула в її сумні очі. Окинувши поглядом будинок, запитую ще раз: невже не має того щоб я могла зробити для вас?

Пані Кемс посміхнулась своєю щирою посмішкою, переді мною виникла Клавдія з минулого. Хоч і старіша: ремонту в будинку більше, ніж достатньо.

Проходячи повз кімнати, я хочу запам’ятати побільше деталей. Зупиняюсь на книзі, що розгорнута. Палітурка рік видання свідчили, що книга не нова. Ідея прийшла мені в голову.

— Можливо таки є щось, що я можу зробити для вас, — я заплющила очі, Майкл Треас не побіднішає позбувшись бібліотеки в маєтку. Прошепотівши декілька слів, пані Кемс здивовано оглядає спочатку мене, потім вітальню. Декілька полиць розмістились по всьому будинку. Книги акуратно розставлені тепер належатимуть пані Кемс. Літературний смак якої дозволить в повній мірі оцінити всі шедеври зібрані на протязі багатьох років моїми родичами.

Старенька нічого не відповіла. Вдячність світилась у очах. Ми посміхнулись одна одній. Вона обійняла мене, та сказала: зустріч з тобою, найбільший подарунок. Прикро, що наше спілкування тривало недовго.

Покинувши будинок пані Кемс, я ледве стримувала сльози. Відійшовши на значну відстань, я сховалась в тіні сусідніх будинків. Сльози потекли по щокам. Я повинна була вгамувати власні емоції, перед ти як дістати Клер.

Трішки заспокоївшись, маю змогу перейти до найголовнішої частини плану.

Помста солодке слово, коли подумаю про мою вбивцю. Вона заслуговує на страждання. Заслуговує відчувати біль, постійно. Клер вбила Алекса, бажаючи позбавити мене життя. Труїла мене зіллям Дзвіночок. Цього виявилось не досить. Бажання позбутись мене, знищити ніколи не зникне допоки існуватиму я. Моя труна повинна бути з тілом, моїм тілом. Я повинна мирно спочивати на кладовищі, де спочивають більшість мешканців Пінсу та Алекс…Він помер у боротьбі з Клер, знаючи що сили нерівні. Бідолашний Алекс.

Клер не заспокоїться, допоки не почує мого останнього видиху, останнього серцебиття не переконається в смерті мого тіла. Вона буде шукати можливість позбавити мене життя. Нехай такий пошук триватиме вічно. Я відчуваю всю ситуацію вбити мене їй буде не так просто. Щось всередині змінилось. Я стала іншою. Полишаючи обійми смерті раз по разу, я розумію, що в таких труднощах для Клер є певна причина. Я обов’язково з’ясую це. Згодом. Зараз я розумію Клер також має остерігатись. Оцінюючи власні сили розумію, що можу сама легко вбити її. Зламати зсередини її тіло, мов тендітну пір’їнку. Подумки направивши потужну енергетику до серця Кейтлін зупинити назавжди. Так легко за бажанням перервати чуже життя. Тепер я не безпечніша, ніж вона. Саме Клер має боятись зустрічі зі мною. Ця відьма не усвідомлює на скільки сильною я стала, і що можу заподіяти. Будь-яке закляття в моїх руках стане потужною зброєю. Одна лише думка і Кейт перестане існувати.

Що тоді…Нічого. Меган також перестане існувати. Замість неї з’явиться інша особа, вбивця. Нічим не краща від Клер. Я не можу так вчинити особливо знаючи, що Алекс помер, намагаючись помститись за моє вбивство.

Повільно видихаю, тримаючи у руках ще один лист. Зупиняю першого зустрічного хлопця, років 11.

— Знаєш, де знаходиться маєток Рейнольдс?

Хлопчик перелякано поглянув на мене та кивнув.

— Бажаєш заробити непогану суму грошей?

— Я не проти… — ледь чутно вимовив хлопчина.

— Тоді залиш цього листа на порозі будинку, та поспіши забратись якомога швидше. Якщо тебе встигнуть помітити скажи, що лист для Саманти. Вона передасть його кому потрібно.

Хлопчина на мить засумнівався, я повторила: залиш листа на порозі будинку.

— Я хочу отримати за послання 500 доларів.

— Не має проблем. Гроші не мають значення.

Хлопець схопив листа та побіг так швидко, що за декілька хвилин заховався за найближчим будинком.

Довго очікувати на повернення мого посланця не довелось. Він повернувся за грошима. Я віддала йому банкноту та запитала як усе пройшло.

Задоволений собою він пробурмотів: Саманта забрала лист.

Втікаючи додому, хлопчик недовірливо поглянув на банкноту. Це були найбільші зароблені ним гроші.

В листі зазначалося наступне:

«Кейт, ми з тобою так і не дійшли згоди в питанні мого життя. Хочу нагадати тобі, що ритуал густа жижа зазнав невдачі. Думаю варто обговорити подальші спільні дії, пов’язані з вирішенням даної проблеми. Зустрінемось на місці ритуалу. Будь одна.

Меган».

Пустир почав перетворюватись, поступово заповнюючись насадженнями. Після останньої зустрічі на цьому місці, багато чого змінилось. Пустир скоріше нагадував невеличкий квітник. Сонце грайливо підсилювало яскравість кольорів новостворених алей, клумби. Зелень штучно насаджена гармонічно вписувалась в загальний пейзаж. Вітерець дунув, нагадуючи головну причину присутності в Пінсі, чому я ще не забралась додому. Пора попрацювати, використовуючи магію проти Клер. Вона не завжди повинна бути на крок попереду.

Встигнувши завершити всі приготування, я вдивляюсь в даличинь, яскраво помаранчева шифонова сукня, високі підбори туфлів, чорне розпушене волосся. Кейтлін виглядала ефектно для подібної зустрічі. Хода дівчина показувала впевненість, наближаючись до мене, Клер скривилась. Відраза грала на її обличчі. Я набридла своїм постійним виживанням від заклять, навіть ритуалів.

Підійшовши ближче до мене, відчуваю пильний оцінюючий погляд. Мій одяг не був таким розкішним як у неї. Волосся потребувало кращого догляду, шкіра була блідою. Зовнішньо Клер виглядала яскравіше, значить привабливіше. Заклопотаність останнього дня в Пінсі не дозволила привести себе в надто розкішний вигляд. Мама могла нарікнути мені за подібне. Зовнішність відьми в її розумінні має не менш цінне значення, ніж сама магія.

Блискучий підбор Кейтлін торкається потрібного місця, спеціально приготованого годину тому. Зварене зілля потай від родини Нейта в купі з закляттям, от-от вступлять в силу. Ще один крок, віддаляє від задуманого. Неохоче відьма наблизилась ще ближче, тим самим прискорюючи дію мого плану.

— Цього разу тебе нікому захистити Меган. Бачу ти залишила Нейта вдома.

— Тобі більше знадобиться допомога Нейта, пригадай краще минулу зустріч, — повний спокій. Такому самоконтролю можна тільки позаздрити. Перейду до основного плану. — Ти більше нікому не зашкодиш Клер. Я позбавила тебе магічної сили.

— Такого не може бути? — замотала головою дівчина.

— Може, тому поміркуй будь-ласка над тим як ти повернеш свою силу, — дівчина зрозуміла про що я говорю. Існує потужне зілля в поєднані з закляттям дуже дієва та темна магія.

— Я звернусь по допомогу до родини. Вони допоможуть повернути мені магію.

— Поки ти це зробиш я встигну забратись з міста.

— Бідолашна Меган, невже ти не хочеш мені помститись за власне вбивство, і того шмаркача Алекса.

Моє серце заболіло. Алекс став жертвою випадково, він повинен був жити.

— Я зроблю тобі болюче.

— Тремчу від страху, — на обличчі Кейт не було тіні страху.

— Повір мені існує біль гірший за смерть. Ти втрачала дорогих серцю людей, тому цей вид болі буде знайомим тобі. Я заберу Нейта подалі з Пінсу. Ти його більше не побачиш.

Деякий час Клер перебувала в ступорі, розмірковуючи над моїми словами. Оцінюючи значення сказаного, вона навіть трішки засмутилась. Вираз жаху затьмарив обличчя. Тимчасова слабкість змінилась гнівом. Біль зник замість нього з’явилась залізна маска байдужості. Невдоволення доповнювалось грізним виразом, здається моїм словам не надали належного значення.

— Ти не зробиш цього, — ледь вимовила вона слова, видавлюючи звуки. — Нейт не зможе покинути матір, сестру, рідний дім.

— Мабуть, ти досі думаєш, що я не варта всіх цих жертв?

— Звичайно не варта, — ковтнувши комок в горлі, вона продовжила випромінювати впевненість. — Не забувай, він не може вчинити точнісінько, як його батько.

— Зв'язок між цими двома ситуаціями різний.

— Бажаю якомога швидше пізнати розчарування.

— Це ми ще побачимо, — я розвернулась в протилежному напрямку. Відшукавши дорогу, що не веде на вулицю Ламбре. Вона навпаки дозволяє повернутись до знаменитого місця знаходження каплиці, шатра. Поблизу яких видніються надгробки кладовища Святого Августина.

Проходячи повз численні надгробки, вдивляюсь в кожний надпис. Сірі непримітні, час жартома поглинув їх міць. Залишилось невеличке відчуття твердості каменю. Мох, пожовкла трава свідчать про те що життя у цьому місті підкорюється певним правилам. Я повільно тягнусь до могили, яку знаю найкраще. Серед усіх поховань вона виділяється великим насипом землі, хрестом. Моя могила знаходиться не так далеко. Рішення вибрати саме довшу дорогу виникло раптово. Я знала, що повинна попрощатись, попросити пробачення. Та відчуття провини не було занадто сильним. Мої дії — моя відповідальність, але я не подумала, що від них буде залежати ще чиєсь життя.

Минаючи численні поховання, підходжу до своєї могили. Ніяких табличок, вказівок хто ж спочиває на цьому місці. Поряд там, де вказувала Клер знаходиться ще одна могила. Свіжо нагорнута земля, дерев’яний хрест. Невеличка табличка з Алексовим ім’ям. Дата народження та смерті, внизу жодних скорботних слів.

Я стояла незворушно вдивляючись в ім’я. Переді мною було більше за ім’я. Образ життєрадісного самовпевненого хлопця, який хотів жити. Підійшовши поближче, хочу переконатись в невідворотному. Ритуал густа жижа показав смерть Алекса у найдрібніших деталях. Побачити його могилу потрібно заради того, щоб попрощатись назавжди.

Відчуття поєднались з магією надто сильно. Тіло Алекса знаходиться під шаром ґрунту, а я й досі відчуваю енергетику. Таке буває сильні особистості завжди залишають більший енергетичний слід. Тіло багато чого зберігає.

Нахилившись над могилою, відчуваю, як на землю впала краплина. Дощу не передбачалось. Небо звичайно наближалось до заходу сонця, і все ж ніяких хмар. Тому звідки взялась краплина? Відповідь проста, моя сльоза впала непомітно прокотившись щокою. Я намагалась триматись емоційно — це один з найважчих днів всього мого життя. Маю, що сказати на останок.

— Привіт Алекс, — видихаю я, стримуючи сльози. — Ми повинні були зустрітись за кращих обставин. Однозначно кращих, ти ризикнув життям заради помсти, шкода сили були нерівні. Ти знав, що це самогубство, але пішов до кінця, — мої слова видались мені надто жорстокими. Вони ж були чистою правдою, ритуал показав все це. — Пробач, я мала сказати тобі, Нейтану, що жива. Захищаючи власне життя, не подумала про інших. — Витримавши деяку паузу, я продовжила. — Твоя мама прийме мою пропозицію, вона розумна жінка і не захоче втрачати свою родину. Шкода, ти назавжди залишишся в Пінсі, місті яке ненавидів. Вибач, за те що не можу залишитись, це прощання. Я не зможу навідуватись на твою могилу приносити квіти, говорити з тобою. Доки жива Клер це буде неможливо. Вона ж буде жити довго, і їй не судилось померти від моїх рук. Тому це прощання. — Я видихнула з надією. Пінс залишатиметься в минулому, однозначно хороша новина. Ніщо більше не тримає мене у межах міста, тому час покинути привітну місцину.

Останній раз кидаю погляд, спрямовуючи його на ім’я. Губами шепчу останнє слово, замість вибач говорю прощай. Сонце наближається до заходу. Відчуття дивні, певний спокій огортає моє серце. Алекс мирно спочиває з ним все гаразд. Подібне відчуття жахає та заспокоює водночас. Він більше не житиме у страху перед темною магією, або магічним світом та його проявами.

Використовуючи магію, повертаюсь до будинку з вулиці Ламбре. Айрін виглядає занепокоєною, сестра Нейта має не дуже хороше передчуття. Вона знала, що я збираюсь повернутись додому. Рано чи пізно повернусь, тільки повернення до додому відбудеться прямо зараз, і я хочу запропонувати Нейту скласти мені компанію. Клер має заплатити по рахункам.

Глава 24. Знайомство з родиною

Політ в літаку видався нудним. Я не могла заснути, тому весь час поринала у власні думки. Поряд сидів Нейт, дивовижно спокійний. Для нього це перша подорож поза межі рідного містечка. Прощання з його родиною виглядало дуже дивно. Керол поводилась як завжди, Айрін навпаки доволі різкувато. Весь час намагалась завадити своїми зауваженнями. Обіцянка привезти їй сувенір з мого міста викликала у неї ще більше невдоволення. Ніхто не збирався її дурити. Я могла придбати дещо в антикварній крамниці. Отож, обіцянку виконала б, в будь-якому разі.

Скло ілюмінатора показувало численні краєвиди. Будиночки, нечіткі авто смуги, зливались воєдино, погода стала похмурою. Ми з Нейтом мало розмовляли. Перекинувшись декількома словами, знову продовжували сидіти, займаючись кожний своєю справою. Я міркувала весь політ, а він слухав музику. Здається, що поряд зі мною сидів турботливий наглядач, нянька звучить недоречно. Принаймні, так пояснили ми з ним необхідність відвідати мою родину, мовляв безпечніше для мене. Всередині я знала істинну причину, Клер повинна подумати, що втратила Нейтана назавжди. Поки мій план помсти працює. Як би Нейтан знав істинну причину, то нізащо не відправився зі мною у мандрівку. Хоча можливо б все одно відправся. Він постійно дивиться на мене. Нічого не говорить, тільки його погляд. В ньому більше тисячі слів. Кохання, всепоглинаюче, нерозділене тяжкий вантаж для 18 річного юнака.

Таксі дуже швидко мчить дорогою. Вперше шкодую, що не має пробок. Таким чином я дістанусь дому за хвилин 25, максимум пів години. Нейтан трішки нервує, передчуваючи знайомство з моєю родиною. Цікаво, якими він уявляє собі білих відьмаків особливо у світлі останніх подій, коли моя власна магія здається йому темною. Думаю, Стівен знайде легко в ньому друга. Все ж темний напрямок магії об’єднує.

Хвилювання певною мірою проявляється легким прискоренням серцебиття. Я хочу побачити власну родину. Я сумувала за ними, можливо якби не купа незрозумілих обставин ми взагалі не зустрілись більше. Та я не можу забути нашого прощання, байдужість Аманди, коли вона говорила про повернення до Пінсу, підліткові забаганки Меган. Безпорадність батька, який скорився маминій волі. Він завжди безкомпромісно погоджувався з нею, вважаючи ніби її рішення найкращі, найправильніші для родини. Звичайно жорстокість мами, ляпас, що був яскравим доказом важливості магічного пошуку. Для неї магічний пошук виявися надто важливим. Декілька разів я повторювала подумки одні й ті ж слова. Уявляла момент радісного повернення. Насправді, ніяке воно не радісне. Алекс мертвий, Клер мій найбільший ворог, я незрозуміло хто. Потужна відьма з аномальним проявом магії?

Таксі зупинилось, що довелось перервати внутрішні дебати. Нейтан дістав готівку та розплатився з водієм, даючи йому щедрі чайові. Я хотіла завадити своєму другу втрачати гроші. Тепер я володію чеком від імені Майкла Треаса. Папірець з кругленькою сумою, потребував відвідин банку. Поки що цей захід знаходився десь наприкінці важливих справ. Напевно доведеться повернути гроші мамі. Маєток належить родичам по її лінії. Посміхаюсь перед виходом з авто, уявляючи вираз обличчя Аманди, коли вона дізнається про мої витівки.

Ми з Нейтаном попрямували кам’яною доріжкою. Акуратно вистрижений газон прикрашали численні декоративні насадження. Оновлення, що з’явилось за часу моєї відсутності. Я йшла сповнена впевненості, Нейтан ніс наші речі. Його хода уповільнювалась, погляд зупинявся на численних деталях інтер’єру. Я вирішила пожартувати, сказати щось дотепне наприклад, як тобі будинок світлих відьмаків, надто вже світлий. Слова застрягли десь всередині, болісні спогади викликали апатію. Спокійним рухом я постукала у двері. Сподіваючись, на появу батька. Можливо вдома тільки мої батьки, Аманди, Стівена та Дон не має.

Сподівання виявились марними. Двері відчинила Аманда. Вона трішки вкоротила власне волосся. Така зміна зачіски відразу кинулась мені в очі. ЇЇ сяюча посмішка з’явилась в ту мить, коли вона помітила Нейта, що стояв поряд, тримаючи наші речі. Сестричка, оцінюючи глянула спочатку на мене, потім на нього. Одягнута я була в подарунок Айрін. Темно сині джинси, світлу блузу того ж кольору. Нейтан також одягнутий в джинси (та сама марка, Айрін постаралась забезпечити нас схожим одягом), коричнева футболка, спортивна кофта.

Аманда закінчила оглядини, повертаючись до коридору. Широко відчинені настіж двері говорили замість неї, проходьте в дім. Наступне звернення трішки роздратувало мене: мам, вгадай хто нарешті завершив магічний пошук?

Я різко відповіла: хто тобі сказав, що я завершила магічний пошук. Можливо чергова невдача настигла бідолашну Меган. Аманда нічого не сказала, грайлива посмішка осяяла її обличчя, і вона потягнула нас прямо у вітальню.

Аманда ось так просто заговорила про магію в присутності незнайомця. Вона повинна була відчути його енергетику. Я перестала думати про сестру, побачивши маму. Вона не змінилась зовнішньо. Легке хвилювання охопило мене при вигляді найдорожчої людини для мене.

Мама підійшла привітатись до нас. Доволі стримане привітання переросло у розмову, що стосувалась Нейта. Вони з мамою швидко знайшли спільну мову. Аманда тим часом вислизнула з кімнати. Поглядом простеживши її маршрут, зрозуміла порається на кухні. Невеличка бесіда між Нейтом та мамою завершилась словами: ви голодні? Напевно стомились, поки дістались сюди?

Я хотіла заперечити, запитання які давно ставила собі потребували відповіді. Проігнорувати ввічливість пов’язану з гостинністю, моя родина не хотіла. Довелось відмовитись від пропозиції попоїсти, відпочити. Ми з Нейтом поїли в одному з кафе та домашні страви ні з чим незрівняні.

— Мам, Стівен також вдома? Дон, тато, де вони?

— В саду, — зніяковіло відповіла мама. — Невже ти не відчуваєш їх енергетику?

Мої почуття змінились, я не можу адекватно реагувати на багато звичайних речей, тому магічне відчуття дуже часто дає збій. Я намагалась ігнорувати запитання. — Вони граються в саду. Можеш піти туди, побачиш, яку красу твій батько збудував для Дон. Справжній дитячий майданчик. Заодно познайомиш Нейта.

Пройшовши через вітальню, я відчинила скляні двері, що ведуть до саду. Перше враження склалось казкове. Невеличка дерев’яна башта, гірка з численними східцями, канатна дорога, маленька пісочниця. Будиночок на дереві, поряд годівничка для птахів. Нові насадження квітів та карликові дерева. Справжній дитячий світ. Дон радісно гасала посеред дерев, хапаючи руками мильні бульбашки, коли її маленькі рученята торкались бодай кінчиками пальців тонкої плівки, відразу ставало ясно, що у моєї племінниці магічна забава. Мильні бульбашки ляскали, перетворюючись на різнокольорові об’єкти. Пісок в пісочниці міняв колір. Квіти при попаданні води перетворювались на льодяники. Канатна дорога обростала ліанами, а верхівка башти вкривалась прапором. Магія, світла магія мого батька наповнила сад. Атмосфера від цього стала дещо розрядженою. Скоро має піти дощ. Магічні закляття дозволили перетворити звичайні речі. Тепер просто дитячий майданчик став осередком різних чудес.

Стівен перший помітив мою присутність. Він продовжував слідкувати за дочкою, та все ж почав дивитись на мене. Ми з Нейтаном попрямували до них. Маленька Дон помітила погляд свого татуся. Вона перестала бути для нього в центрі уваги, тому така зміна відразу добре помітна. Дон перебирала своїми ніжками так швидко, що я побоялась за неї. Не вистачало, щоб моя племінниця впала через появу своєї тітки. Я нахилилась до неї та обняла дуже міцно. Дон єдина з усієї родини на кого я не серджусь. Стівен підійшов до мене з обіймами, потім тато. На мить здалось, що нічого не сталось, жодного пошуку не було, я вдома там, де повинна бути. Потім, я повернулась до реальності. Я зовсім забула про присутність Нейта.

— Знайомтесь це Нейтан, мій друг, — друг надто голосно сказано. Ми явно не друзі. Особливо, враховуючи його почуття до мене.

Тато потиснув руку моєму «другу», Стівен також пішов на контакт з ним. Дон взагалі зраділа появі нової людини, перед якою не потрібно приховувати магію. Стівен постійно пояснює дочці складні правила. Чому не можна користуватися магією перед іншими людьми, тими хто не володіє жодними магічними здібностями.

Мама підійшла непомітно. Непомітно для мене. Я не відчула її енергетики. Вона запропонувала піти в дім. Аманда вже приготувала кімнату для гостей, туди помістили речі Нейта, а мої давно чекають у кімнаті. До того ж відмова поїсти, перетворилась на пропозицію випити чаю та поближче познайомитись.

Я зітхнула, розуміючи, що маю піти на поступки. Нейт не виглядає втомленим, але позбавити його комфортного перебування у моєму домі із-за власної нетерплячості є верхівкою невдячності. Він врятував моє життя. Керол та Айрін піклувалась про мене, оточивши усім необхідним. Тому настав час відповісти люб’язністю на люб’язність.

Звичайне чаювання перетворилось в дещо грандіозніше. Мама, Аманда накрили стіл повний десертів. Магія суцільна магія допомогла створити подібний стіл. Почну перераховувати десерти від найулюбленіших: груші в шоколаді, медово-яблучні млинці, паннакотта з полуницею, сирний чізкейк, шарлотка з яблуками, мигдалево-сливовий пиріг «догори дригом» зі спеціями, маффіни з ягодами, алжирське печиво з мигдальною начинкою і апельсиновою водою.

Декілька сортів чаю знаходилось в заварничках. Кава по-віденськи, тато обожнює цей напій. Скатертина тітки Агнес, я її могла бачити тільки за особливої нагоди. Ось перше, що я помітила. Далі пішли нескінчені розмови. Стівен розповідав магічні особливості полірування авто. Магія без порушення правил. Нейт навпаки згадав сестру. Особливий метод шопінгу якої надто вже грандіозний. Чай нагадав мені про Пінс, взагалі я ненавиджу чаювання. Мої думки штовхали мене поговорити, з’ясувати більш важливіші питання.

Аманда прошепотіла мамі: а він симпатичний, та хитро посміхнулась. Чаювання ніяк не завершувалось, триваючи досить довго. Моя родина вдавала, ніби нічого не сталося. Мама поводилась звичайнісінько. Уникаючи зорового контакту зі мною, вона постійно перешіптувалась з Амандою. Їх розмова, завдяки окремо почутим фрагментам нагадувала спілкування пліткарок. Тато розважав Дон, розповідаючи казки, головними персонажами яких виступали десерти. Королівство солодощів так називається ця історія. В дитинстві вона була моєю найулюбленішою серед усіх. Мені подобалось слухати казку, сидячи за святково вбраним столом, численні десерти робили оповідь більш цікавішою та додавали апетиту. З яким захопленням я насолоджувалась після почутого вершковим кремом (він слугував одним з інгредієнтів для будівництва замку, або плитами шоколаду. Вони зажди вкривали дороги, які ведуть до замку). Стівен охоче ділився магічними секретами, темна магія слугувала основною темою розмови між ним та Нейтом. Нарешті я вирішила порушити таку ідилію, заговоривши про пошук.

Невже, ніхто не хоче побачити знайдену мною магічну реліквію? — всі погляди сфокусувались на мені.

— Мила, ми знаємо що ти повинна була знайти, — спокійно промовив тато.

— Дійсно знаєте, одна я не знала, може хтось пояснить мені…

— Охолонь, та почекай до завтра. Важливіше, те що у нас зараз гість. — Аманда невдоволена моєю поведінкою. Вона ще не знає про продаж маєтку.

— Я не збираюсь чекати до завтра, — мій голос став різкуватий. — Я маю з’ясувати дещо, думаю Нейтан не образиться. — Я піднялась із-за стола, покидаючи нескінченне чаювання. Невдоволені коментарі Аманди посипались градом. Грюкіт стільця означав, що сестричка хоче поспілкуватись зі мною, ще один рух більш м’який мама, також покинула гостя.

Я попрямувала за реліквією. Чорна книжка зберігалась в моїй сумці. Я поставилась до неї безвідповідально, кинувши в заповнену усілякими речами сумку. Діставши реліквію, я спустилась донизу. Відчинений батьківський кабінет та численні голоси з нього, вказували на присутність там мами та сестри.

Я тихенько зайшла, зачинивши за собою двері. Величезний дерев’яний стіл вже оточувала Аманда та мама. Я глянула на сестру: що ти тут робиш, можеш приєднатись до свого чоловіка.

Аманда проігнорувала мене. Мабуть вперше, подібна різкість по відношенню до неї відкинута дужим аргументом. Мама заспокійливим тоном голосу попросила сестричку поводити себе добре.

Я присіла на один зі стільців. Стовбичити в кабінеті не надто приваблива ідея. Переліт літаком, проїзд в таксі, взагалі дорога додому трішки вимотала мене.

— Меган, що ти хотіла запитати? — Аманда посміхалась, стримуючи власну самовпевненість.

— Багато чого, — намагалась я зберігати спокій. — Насамперед пошук, книга яку я знайшла сповнена заклять темної магії. Сповнена це м’яко сказано, вона просякнута темною магією.

— Викладай всі запитання одразу втрутилась сестричка, — довго залишатись осторонь їй не по зубах.

— Не знаю з чого почати. Можливо з того що я померла, — мої слова налякали маму, тільки Аманда зберігала холоднокровність, в дечому вона нагадала мені вираз обличчя Клер, сповнений ненависті та позбавлений жалощів.

— Як би ти була мертва, то не сиділа перед нами в кабінеті, а була похована на кладовищі та лежала б у труні, — мамин погляд метався між нами поки Аманда закінчувала говорити, її очі сповнились сльозами.

— Можеш перевірити, в Пінсі є старе кладовище Святого Августина. Там знайдеш мою могилу. Насип з дерев’яним хрестом, без будь-яких ініціалів. Дороговказом слугуватиме ще одна свіжо насипана могила хлопця на ім’я Алекс.

— Не розумію, Меган про що ти говориш, ти жива… — ледве стримуючись, говорила мама.

— Тоді поясніть мені чому я жива, коли маю бути мертвою. Я була мертвою, принаймні деякий час. Моє серце не билось, тіло було позбавлене будь-яких ознак життя. Пояснять будь ласка, чому я вижила після зілля дзвіночок і чому власне взагалі воно подіяло на мене, коли не мало діяти? Чому Нейтан відчуває мене темною відьмою, хоча я добре знаю яким напрямком магії володію? Останнє чому, скажіть хто відповість мені, здається я використала закляття темної магії, хоча це навіть теоретично неможливо?

Моє невдоволення закінчилось. Тирада слів справила заспокійливе враження на маму, вона подивилась сповнена розуміння на обох свої доньок. Тільки Аманда дивилась без особливого ентузіазму, мамина присутність заважала їй виказати неповагу та позіхнути в моїй присутності.

— Розумієш, — почала виправдовуватись мама, підбираючи необхідні слова. — Ти…

Аманда сказала швидше: ти темна відьма.

— Мені не почулось я темна відьма. Так вона сказала.

Мама мовчала, натомість Аманда продовжила говорити: ну, не зовсім темна. Скоріше наполовину темна.

— Неможливо! — голосно лементувала я, розуміючи, що сказане не має сенсу. — Ніхто не може володіти обома напрямками магії. Це всім відомо. Ти можеш володіти лише одним напрямком магії, своїм.

— Облиш цитувати історію магії Меган, ніхто не говорить, що ти можеш володіти одночасно обома напрямками магії. Та ніхто не сказав, що ти не можеш бути світлою та темною відьмою.

— Неможливо, — прошепотіла я, в очікуванні, що мама нарешті затулить рота моїй божевільній сестричці, яка говорить повну нісенітницю.

— Магічний світ побудований досить примітивно два напрямки магії: темна та світла, — мама заговорила, її голос був таким м’яким оксамитовим. Вона ніби намагалась розповісти казку. — Але для того щоб бути і темною та світлою відьмою, потрібно народитись такою.

— Народитись? — перепитала я, не зовсім розуміючи зміст її слів. — Тобто ми з Амандою народились такими. Як це можливо?

— Хороше запитання, бажаєш почти лекцію пов’язану з репродуктивною анатомією. — Амнда не хотіла стримуватись. — Добре. Я поясню, — заспокійливо поглянула на матусю. — Для цього потрібно мати батьків, які були б могутніми, надзвичайно могутніми відьмаками протилежних напрямків магії.

— Тоді поясни будь ласка, яким чином це можливо, наш батько володіє світлою магією. Я впевнена в цьому, залишається мама, — останнє слово так різко зірвалось з моїх вуст, що я не встигла до кінця зрозуміти його значення. Я поглянула на маму, очікуючи пояснень. Вона подивилась байдуже, новина не сколихнула її рівноваги.

— Прикидатись світлою відьмою було так ганебно. Стільки років я вдавала перед вами ту, якою ніколи не була, — от і пояснення її слабкості у світлій магії. — Я завжди була темною відьмою. Моя родина належить до відьмаків з темним напрямком.

Повірити у її слова було не важко, це багато чого пояснювало. Реліквія сповнена темної магії, наші чудернацькі походи до крамниці з усілякими відьомськими принаддями, або нездатність начаклувати дуже елементарних заклять, що змушувало батька взятись за наше навчання. Та все одно виходить тоді мама брехала нам все життя. Про те ким вона є, навіщо прикидалась? Мов прочитавши мої думки вона продовжила говорити: я мала вагомі причини Меган. Виховавши вас до певного віку, як відьом світлого напрямку, я оберігала вас від власної сили. Намагалась захистити від темної магії. Цей вид магії дуже небезпечний, а володіти обома видами магії занадто великий тягар.

— Ти намагалась нас захистити, приховуючи правду хто ми є насправді, але я не розумію деяких речей. Я жива, після зілля дзвіночок.

Мама тяжко видихнула, маю припущення: це зілля діє тільки на темну магію. Зілля спрацювало на тобі як і повинно було спрацювати за нормальних обставин. Тебе врятувала твоя світла магія, і той факт що ти все життя вважала себе світлою відьмою, тому жодного разу не користувалась темною.

— Тобто виходить, якби не світла магія, то я б померла. Бідолашна Клер вибрала неправильне зілля, — коли вона використала зілля вдруге, його ефект був сильніший. Велика концентрація рослини відправила мене подалі з цього світу. Тільки довершити справу не вдалось, в останню мить спрацювала моя світла магія. Я повернулась до власного тіла, так не покинувши межі шатра, а разом з ним не відійшовши назавжди.

— Тобі не вистачило пояснень? — іронічно посміхнулась Аманда, поправляючи зачіску. Вона схрестила руки, імітуючи позу мерця. Таким чином, вона намагалась піддразнити мене. Я ігнорувала її, залишалось з’ясувати значення магічного пошуку.

— Сенс магічного пошуку відкрити мені мою сутність? — подібне припущення більш менш логічно вписувалось в загальний хід пояснень.

— Сенс пошуку зовсім інший, — мама раптом почервоніла, а Аманді набридло розтлумачувати елементарні речі.

— Вся справа не в темній магії, або пошуку тієї старої книги, головне, що ти знайшла Нейтана.

— Нейтана? — одна новина ще більше шокувала за попередню. — До чого тут він?

— Мам, поясни більш делікатніше. Здається, я не надто хороший знавець родинної історії.

— Я краще дам прочитати Меган щоденник дідуся, — помах руки, легкий поштовх, повітря наповнилось запахом пергаменту. Батьків стіл, що здавався звичайнісіньким і не містив жодних потаємних шухляд, на разі мав одну. В ній знаходилась книга дуже схожа на мою реліквію, чорна палітурка без жодних назв. Я миттю потягнулась до книги. Відчуваючи різкий запах пергаменту. Сторінки книги були неушкодженими, злегка пожовклими. Знайомі ініціали, їх я бачила на реліквії, виявляється вони належать моєму дідусю.

Перший запис, який кинувся в очі звучав наступним чином.

«Стільки років виявились марними. Я нікчема, який намагався все життя знайти щось грандіозне, а виявилось що нічого у світі так і не привабило мене більше чим…» Наступні строки були закреслені. Чорний шрифт, яскраво виділявся на фоні сторінок. Час не був владний над цими словами.

Я перегорнула далі, закляття, ритуали, це все не те. Я шукала щось інше. Розумію, нарешті прокинулась моя магічна інтуїція. Через сторінок 10 натрапляю на запис.

«Життя виявилось марно прожитим. Магія не забезпечує тебе нічим. По суті в наш час не має значення ким ти народився простою людиною чи відьмаком? Магічне обмеження повинно зрівняти нас у правах зі звичайними людьми. Не розумію, що за нісенітниця. Народитись відьмаком найбільший скарб, який могла подарувати матінка природа. Магія відкриває перед тобою нескінчені можливості. Чому ми повинні бути рівними з тими, хто має нас боятись. Люди давно забули про давні закони. Відьмаки завжди правили слабшими. Страх ось один із засобів тримати юрбу під контролем. Тільки дурні вирішують пристати на рівність у правах. Мабуть обмеження вигадали світлі відьмаки, вони завжди були недалекими…»

Запис знову обірвався. Перегортаю сторінку, невеличкий куточок заповнений словами.

«Влада завжди полонила мене. Я навіть не відчуваю чіткої різниці між владою та магією. Вони доповнюють одна одну. Обидві п’янкі змушують почуватись важливим».

«По суті я відкидаю будь-які правила, шукаючи нових способів запровадити старий порядок. Роки досліджень трав, зілля варіння, створення нових ритуалів дали свої плоди. Мене бояться в світі темної магії. Та все ж це не те, що я шукаю. Я один чекати допомоги не має від кого, більшість темних відьмаків покинуть мене за найменшої небезпеки. Світлі за жодних обставин не приєднаються. Їх здолати важче, ніж відьмаків мого напрямку. Щось в їхній магії незрозуміле. Так, вони слабаки та бовдури, але є ще щось…»

Майже істерично починаю гортати сторінки в пошуках продовження. Усвідомлюю, що слова мого діда стануть ключем до розгадки всього цього непорозуміння, яким стало моє життя за останній рік. Аманда схрестила руки, сильно, пригадуючи щось зрозуміле тільки їй, мама також очікувала коли я завершу прочитання книги.

«Довелось тікати з міста. Подумаєш сутичка зі світлими відьмаками закінчилась трагічно, загинула кілька тих недоумків. Відразу підняли паніку, мене визнали ворогом. За моєю персоною відправились у своєрідне полювання на вбивцю. Спочатку нехай спіймають. Я знаю багато способів затаїтись…»

Шок відразу пробіг моїм тілом. Усвідомлення того, що мій дід вбив безневинних людей тяжко відлунювало усередині. Я читаю щоденник якогось монстра. Хоча розумію, що забуваю на скільки темна магія відрізняється від світлої.

«Світлу магію здолати важче, ніж я думав. Перед усім необхідно вивчити матерію з якою маєш справу. Розгадати особливість цього напрямку стало моєю ідеєю фікс. Численні дослідження виявились безрезультатними. Одного разу зустріч зі старим відьмаком у пабі змінила все. П’яничка виявився світлим відьмаком. Цей бовдур не відмовився говорити зі мною, навіть знаючи хто я такий — темний відьмак. Йому було необхідно, дуже необхідно випити. Річниця втрати песика, виверження вулкана, економічна криза, падіння літака причин вистачає. Алкоголь розтікся тілом старого так швидко, що його мова перетворилась на набір слів. Нечітка позбавлена будь-якої логіки. Я теж дурень, навіщо замовив стільки випивки, боявся що він дізнається про мої злочини або боявся, що не розв’яжу цьому відьмаку язика? Серед нечіткого лементу, не було чутно жодних нормальних слів. Моя голова почала розколюватись, коли він перейшов на латинську. Старий мабуть вирішив познущатись, кожне слово було змінено до невпізнанності, з втратою будь-якого сенсу. Потім довелось доставити свого товариша додому, така дивна будівля. Надто вже охайна як на людину, що страждає алкозалежністю.

— Подякуй за хороший вечір. — Саме так він сказав? Мені хотілось крикнути: хороший, та ти божевільний. Я стримався, за що отримав нагороду слова, які дали зрозуміти багато чого. — Доброта тільки доброта, — прошепотів він. Я нахилився розпитати його та він вже відключився…»

Я стрималась, щоб не вилаятись. Осудження ніколи не було моїм пріоритетом. Але ця особистість зі сторінок не краща за Клер. Навіть гірша. Повільно гортаючи далі, я сумнівалась чи варто знати правду. Невідомо, що приховують в собі наступні записи.

— Сміливіше, — Аманда помітила мою розгубленість. Що ж не буду зайвий раз дратувати сестру. Врешті-решт я сама наполягала, хотіла одного скоріше дізнатись правду. Тому необхідно прийняти значення написаного хай би там що.

«Реалізувати план по досягненню влади, виявилось не так просто. Хто міг сказати мені, що я закохаюсь, у звичайну дівчину. Вона не відьма, працює офіціанткою у кафе. Кожен вечір я проходжу повз в намаганні побачити Елеонор. Знаю, що поводжусь нелогічно. Дівчина полонила мене своєю вродою. Білявка, з величезним зеленими очима, тонким станом, мелодичним голосом. Мабуть, в коханні є своя особлива магія про яку ми не знаємо…Це ж потрібно було закохатись з першого погляду, ще й так до нестями на все життя».

Бабуся вплинула на життя діда. Продовження містить опис його залицянь, далі написано про народження мами. Інформація, яка не містить особливого значення в плані пошуку. Сторінки присвячені Елеонор їх тут дуже багато. Бабуся була неймовірною жінкою, якщо зуміла так вплинути на людину, принаймні тимчасово. Найбільше мене зворушило розшифрування ініціалів М.С.Е — моє серце Елеонор.

Наступний лист, який був згорнутий та приклеєний до сторінки. Доторкнувшись до паперу, відразу тримаю в руках невеличкий аркуш. Чорнила на ньому проявляються тільки від дотику темної магії. Не просто будь-якого темного відьмака, а кровно пов’язаного з адресатом листа.

«Моя люба Даян тобі сьогодні виповнюється вісімнадцять років. Ти стала гарною, розумною, доброю дочкою. Я не мріяв мати родину та ось маю. Вдячний Елеонор, що вона дала мені шанс розпочати все заново, твоя мама надто критично поставилась, дізнавшись хто я насправді. Темна магія завжди лякала її. Але твоє народження змінило нашу новостворену родину. Пам’ятаю коли вперше побачив тебе, маленький янгол на руках в іншого янгола. Я був щасливий маючи таку чудову дружину та дочку. Щастя не може тривати вічно, саме тому сідаю за написання цього листа. Сподіваюсь цей лист ніколи не потрапить до тебе в руки. Якщо так я сам винен, був не надто сильним. Не зміг прожити, постійно переховуючись. Мене знайшли світлі відьмаки, що прагнуть помсти. Повір є за що мститись. Я вчинив не досить гідно та темна магія не терпить компромісів. Світла інша навпаки має безліч альтеративних варіантів. Тобі ще доведеться з нею зіштовхнутись, якщо ти звичайно вибереш мій шлях. Я довго шукав джерело сили, що допомогло б повернути відьмакам колишню могутність перевернути світ та встановити власні закони. Прості люди мають жити під нашою владою. Ми ніколи не були рівними з ними. Знаю мої слова можуть налякати тебе, тобі вирішувати як вчинити.

Наша слабість в тому, що ми не можемо володіти світлою магією. Повір це також сильний напрямок магії. Тож я довго думав і вирішив перехитрити природу. ЇЇ логічний закон, ніби ніхто не може володіти одночасно обома напрямками магії. Одночасно звичайно ні, але чому б не містити у собі обидва напрямки?

Звучить надто просто. Зробити важче, ніж я думав. Ти маєш знайти собі сильного чоловіка, сильного в магічному плані. Його напрямок має бути протилежним твоєму — світлим. Тоді ти матимеш шанс народити дитину, яка володіє надзвичайно потужною магією і може використовувати обидва напрямки. Якщо тобі дійсно вдасться це зробити, то ти матимеш надзвичайно сильних нащадків. Наш рід поверне колишню славу та впливовість.

Звичайно твої діти зобов’язані продовжити розпочату справу. Для цього їх «другі половинки» мають бути сильними темними відьмаками. Твої онуки мають побратись зі світлими відьмаками. Таке чергування магії забезпечить народження особливих дітей. В світі їм не знайдеться рівних. Уявляю на що вони будуть здатні, адже вони порушують своїм існуванням будь-які магічні закони.

Ми на порозі грандіозних подій, які здатні змінити світ. Дякую тобі з мамою, за те що змінили мій. Я завжди недооцінював значення родини, не повтори моєї помилки. Будь обережною у власних рішеннях. Пам’ятай компроміс містить у собі неприємне слово але, тому ти достовірно не зможеш спрогнозувати подальший план дій. Довірся почуттям вони найкращий вказівник.

З любов’ю тато».

Аманда напружилась, побачивши як я дочитую листа. Вона нарешті різко поворухнулась, адже намагалась зберігати спокій, дати мені можливість ознайомитися з новою інформацією. Мама очікувала подальшої реакції, одного слова чи якихось дій. Сестричка мене випередила для неї це було звичкою.

— Розумієш, навіщо знадобився пошук, ти мала привезти Нейтана познайомитись з нашою родиною, — я похитала головою.

— Хіба, я думаю що навпаки сама тільки-но познайомились з родиною.

Глава 25. На порозі грандіозних подій

Лист заплутав мене, оскільки в ньому містилось занадто багато інформації, яку потрібно миттєво переварити. Аманда намагалась пояснити мені ще раз своїми словами. Замість неї нарешті заговорила мама відповідаючи більш м’яко, вона намагалась пояснити необхідність магічного пошуку.

— Давай, з’ясуємо ще раз все що тебе цікавить, — мамин голос трішечки тремтів, все ж вона змогла опанувати себе, дуже швидко повернувши собі контроль. Лист від батька сколихнув струни її душі, які довго спочивали. Спогади про зруйновану родину, втрату батька, змінили мамине ставлення до магії.

— Згідно з листа, я маю одружитись з темним відьмаком, але до чого тут магічний пошук реліквії?

— Магічний пошук реліквії необхідний для того щоб знайти твого майбутнього нареченого. Реліквія лише прикриття.

— Хочеш сказати Нейтан мій наречений, — істеричний смішок від мене прозвучав непереконливо. Аманда пирснула, намагаючись тримати себе в руках, ще більш напружившись, змінила позицію сидіння. Мама не відповіла, очевидна річ. — То як це повинно працювати знайомство з нареченим, наші стосунки? Взагалі магія, яким чином може допомогти знайти кохану людину.

Мама видихнула розумієш: магія не створює почуттів, ти про це прекрасно знаєш. Але існує закляття що допомагає зайти правильну другу половинку. Точніше сказати, закляття знайде сильного відьмака, що пасуватиме тобі, і який скоріш за все закохається в тебе з першого погляду.

— У випадку з Амандою, пошук відбувався в антикварній крамниці, а в моєму в Пінсі, — я починала розуміти, і від цього розуміння ставало гидко.

— Подумаєш, закинуло тебе в інший штат, ти все одно знайшла Нейта. — Аманда таки не втрималась. Сказане нею Нейт розлютило мене ще більше. Цього відьмака називає так декілька людей його родина, я та Клер. Асоціація з Клер виникла після того, як слово Нейт прозвучало в устах моєї любої сестрички.

— Як би я знайшла реліквію і просто повернулась додому, не зустрівшись з моїм так званим нареченим? — напруження всередині мене зростало, кожна відповідь додавала масла в огонь. Вогонь повільно ріс, загрожуючи перерости в пожежу. Мабуть, скоро вибухну зсередини. Істина, яка не накладається на мою свідомість.

— Закляття продумане до найменших дрібниць. Ти не можеш відшукати реліквію. ЇЇ зможе знайти лише потрібний відьмак.

— Тобто, я весь час марно порсалась в тих книжках, не маючи шансу знайти реліквію.

— До тебе дійшло, — посміхнулась Аманда. — В антикварній крамниці, я приводила години за розглядом усіляких старовинних скарбів. Допоки не з’явився Стівен, а разом з ним і моя реліквія. — Я проігнорувала сестричку, звернувшись радше до самої себе.

— Пошук дійсно був ретельно спланований. Мій від’їзд до Пінсу, легенда про сирітку Меган, відсутність магії всередині маєтку, неможливість знайти реліквію без потрібного відьмака. Чудовий план, — я сплеснула в долоні.

Аманда піднялась зі стільця, мабуть подумала, що розмова завершилась. Я також встала, кабінет здався мені затісним, стіни почали в буквальному сенсі тиснути на мене.

— Ти чимось незадоволена доню, все так добре склалось, ти повернулась, привезла реліквію, Нейтан поряд з тобою… — мама почервоніла згадуючи ім’я мого так званого нареченого. Мабуть, в її голові пролунали весільні дзвони, марш Мендельсона, з’явилась біла сукня.

— Дійсно добре, ви створили ідеально продуманий план пошуку, не врахувавши що у темного відьмака виявиться дівчина?

— Стає цікаво, — Аманда витягнулась, приготувавшись слухати, — ти відбила чужого хлопця?

— Вони з Клер не зустрічались, — злісно відповіла я, думка про це мене розлютила. — Ви не подумали, про те що існує така відьма, що запросто не віддасть своє кохання. Клер ладна була вбити мене за Нейтана. А я до останнього моменту не розуміла чому вона так казиться, — іронічний сміх, приглушений гнівом зсередини видався коротким і звернув увагу моїх рідних. — Мама ваш план не врахував мстиву темну відьму, що кохає Нейтана з дитинства.

— Такі дрібниці, — почала говорити Аманда. Я перебила її здіймаючись на крик. Мій голос миттєво заповнив усю кімнату.

— Дрібниця, я померла двічі через зілля дзвіночок. І ледь не померла через ритуал Густа жижа, Алекс загинув, намагаючись помститись Клер за мою смерть.

— Алекс, навіжений ватажок банди, так ти за ним сохла весь рік? — сестричка розізлилась, але я була готова сперечатись з нею.

— Твій пошук ніщо в порівняні з моїм, — я говорила надто впевнено, злість стримувала внутрішнє тремтіння від усвідомлення однієї важливої дрібнички. Принаймні для родини моє життя виявилось дрібничкою.

— Минулого року Клер намагалась вбити мене, я врятувалась через всю цю аномальну здатність володіти двома напрямками магії. Я залишилось живою… Та не думаю, що побувавши на іншому боці все зостанеться так як і було. Тієї Меган більше не існує.

— То в чому справа? — знизила плечима моя сестра, дійсно не розуміючи нарікань.

— Частина мене назавжди померла, вона похована глибоко під землею.

— Не драматизуй сестричко, ти перебільшуєш. Думаю, ти навпаки подорослішала завдяки магічному пошуку. Тому краще подякуй нам.

— Дійсно я маю бути вдячною вам. Ви знехтували моїм життям заради забобонів старого.

— Меган, не смій так казати про мого батька. Він бажав кращого своїй родині і ти повинна бути вдячною йому, ви з Амандою єдині в світі володієте таким видом магії.

— Мама, як ти можеш таке казати. Посилаючи мене повернутись до Пінсу ви добре знали, що там небезпечно, — я схопилась руками за голову, здавалось моя родина, ніби чужа. Вони говорять якусь нісенітницю, злість змішалась з болем, розчаруванням. — Скажи, будь ласка тато знав? — запитання було ледь чутно, адже я притишила голос. Почути відповідь не обов’язково. Адже звичайно він знав, попри все він був і буде з мамою заодно. В якусь мить стало шкода Клер вона як і я стала жертвою грандіозних планів родини. Бідолашна відчула відразу загрозу від моєї персони. Я сама не знала про те що вчиню, так як бажає моя родина, і що для них все складеться найкращим чином.

— Якби ви втратили мене назавжди, то прийняли подібну ціну магічного пошуку? — мама промовчала, її прикладу прослідкувала Аманда.

— Доню, ти не розумієш для нашої родини важливо бути сильною. Звичайно ми не хотіли ризикувати твоїм життя. Пінс провінційне містечко, яке видавалось надто вже примітивним.

— Вибач, що не погоджуюсь з тобою. Та ти не одна хто теж так думає, вони поплатились за свою легковажність.

— Меган бажає письмових вибачень перед нею, подорож до Пінсу потребувала компенсації.

— Зачекай Амандо, Меган має право виговоритись. Я повинна вибачитись за ляпас, брехню. Та магічний пошук єдине за що просити вибачення не має сенсу. — Ми могли б розмовляти вічність обговорюючи власні образи, вчинки. Голова моя переповнена думками. Емоції зашкалюють, зрозуміти родину, її поведінку складно. Влада породжена магією має надто високу ціну. На кону було поставлено більше, ніж просто знайти «нареченого». Грандіозні події можуть статись, якщо наша родина почне діяти зростаючи унікальних дітлахів. Сумніваюсь, що це може закінчитись пануванням тотального характеру, та однозначно це означатиме переворот у світі магії.

Тиша захопила кабінет. Кожна з присутніх замовкла, потупляючи погляд одна в одну. Мама і сестра, знали що я досі переварюю інформацію, яка лавиною накрила зсередини усі почуття.

— Не розумію, — я намагалась з’ясувати щирість маминих почуттів, — якщо ти хвилювалась за мене, то чому змусила повернутись до Пінсу. Тоді родина знала небезпечність Клер. Але ви пропустили повз вуха прохання залишитись вдома, перенести пошук в інше місто.

Аманда відвернулась, наступна відповідь стосувалась тільки неї.

— Закляття трішечки помилилось. Стівен сильний відьмак, але Дон народилась темною відьмою, тому схибити з тобою було неприпустимо, — мама говорила швидко, оцінюючи навантаження кожного слова.

— Зрозуміло, вибачте, що розчарувала першого разу, померла другого і взагалі Аманда права щодо компенсації.

Очі моєї сестри розширились від здивування. Ницість навряд чи пасувала її вічній суперниці.

— Я продала маєток!

Наступні хвилин 15 я почула нарікання від мами, Аманди. Таких гострих слівець стіни таткового кабінету явно не чули. По правилам моралі я мала повернути чек. Мама заспокоїлась, коли я пообіцяла, повернути гроші їм, точніше збрехала, що чек знаходиться в моїй кімнаті разом з речами. Насправді він зі мною, в кишені. Родина вже планувала навідати Пінс, ріелтора Теда Барнерсома. Я тільки мовчки кивала, розробляючи власний план дій.

Виходячи з кабінету, я поглянула на маму. Серце болісно стисло, моє життя варте пошуку, збереження сімейної настанови її батька. Так вона вирішила, поставивши пріоритет над моїм життям і завершенням справи батька. То хто в цій родині погодиться зі мною? Аманда, яка радіє появі симпатичного нареченого сестри, Стівен, який підтримає дружину. Чи тато, який безповоротно прийняв правильність написаного в листі моїм дідом? Залишається Дон, яка буде сумувати за мною. Принаймні деякий час, більшого я не очікую.

Я вийшла з будинку, шукаючи Нейта. Скляні двері, що вели до саду, приховували окрім дерев мою племінницю. Вона бігала, граючись в піжмурки. Тато вдало заховався. Стівена вже знайшли. Тільки Нейта чомусь не видно. Ось нарешті я його помітила. Настав час вирішити всі запитання пов’язані з ним.

Ховаючись за кроною дерева, я підійшла непомітно, стримуючи власні емоції. Важко видихаючи, я запропонувала поговорити наодинці. Нейт покинув забавку та попрямував у вказане мною місце. В дитинстві я любила ховатись перед фасадом будинку. Там є декілька величезних старих дерев. Тому помітити бодай когось в тіні або за стовбуром важкувато.

— Кепсько виглядаєш, — Нейт відчував певні емоції що охопили моє тіло, — розмова була дуже непростою.

— Не хвилюйся я зроблю життя моєї родини більш простим, — вираз обличчя Нейта говорив сам за себе, він очікував більших пояснень. — Я покидаю дім в якому виросла, родину. Сюди я більше не повернусь.

— Ти впевнена? Адже не знаю, що сталось між вами, до твого прибуття в Пінс чи після або навіть пів години тому, хочу запитати ти дійсно наважишся зробити такий крок?

— Раніше я ніколи б не наважилась покинути тата, маму, Дон, Стівена, Аманду, кішку Дзвіночок. Дім, в якому народилась, в цих стінах пройшли найкращі роки мого життя. Та це було раніше. Події пов’язані з Пінсом назавжди змінили мене.

— Коли ти покинеш родину? — запитання було гострим. — Ти маєш попрощатись з ними. Впевнений вони погано відреагують, почувши твою новину. Я спілкувався з твоєю сім’єю, можливо вони неідеальні та все одно люблять тебе.

— Недостатньо люблять, — прошепотіла я. — Розмова між нами стосується скоріше нас.

— Нас? — перепитав Нейт, розцінюючи сказане «нас».

Я хотіла розповісти про помсту, яку обіцяла Клер, забираючи від неї найдорожчу людину. Хотіла розповісти грандіозність плану моєї родини, створити унікальних в магічному плані відьмаків. Нарешті зізнатись, що мої почуття до нього дуже заплутані. Так я відчуваю симпатію до нього, та навряд чи цього вистачить.

— Мабуть правильніше, тобі повернутись в Пінс, до Айрін. Керол зрадіє твоєму поверненню, навіть не зважаючи на радість Клер.

— Не розумію минуло декілька годин по нашому прибуттю в твоє рідне місто, а ти відправляєш мене назад до Пінсу? — його руки обережно торкнулись моїх долонь. — Я не сподіваюсь побачити музеї, театри, не очікую екскурсій…

— Нейт, я могла б попросити тебе зникнути разом зі мною. Зникнути це означає сховатись від усіх кого я знала, розпочавши нове життя. Якщо ти зникнеш разом зі мною, то теж саме очікує тебе. Я не можу про таке попросити, знаючи якого болю це завдасть Керол та Айрін.

Просити в моєму випадку було зайвим. Нейт погодився, не зважаючи ні на що. Підтвердженням цього став поцілунок. Його губи повільно торкнулись моїх, відкриваючи можливість для мене переоцінити власні почуття. Даючи змогу зрозуміти, певну різницю між захопленням та коханням.

Зникнути назавжди без компромісів, я вирішила використовуючи закляття. Воно перенесе нас у будь-яку точку задану мною. Збирати власні речі не має потреби. Чек у моїй кишені забезпечить існування позбавлене матеріального дискомфорту. Що ж окидаючи оком рідну домівку, подумки заглядаю в майбутнє, враховуючи ту інформацію, яка звалилась сьогодні на мене.

Я повинна назавжди прийняти темну магію. Навчитись контролювати її, щоб в майбутньому не підкоритись власному єству. Піддатись такій спокусливій магії дуже просто. Занадто багато перспектив відкриваються без найменших зусиль. Аманда встигла пояснити в батьковому кабінеті про нашу сутність, що магія для нас схожа на монету, яка має два боки. Лише бажання змусить перевернутись монету у потрібний бік. Бути одночасно і тим, і іншим можна. Не можна одночасно використати два напрямки магії, темну та світлу.

Грандіозність останніх подій величезна. Додому я більше не повернусь. Я покидаю дорогих серцю людей без прощання розуміючи, всю тяжкість власного рішення. Я змінилась, стала в дечому жорсткішою, безжалісною. Намагаючись зберегти власне я, повернути колишню Меган піддала ризику не одне життя. Алекс назавжди залишиться в моєму серці. Пані Кемс, ця старенька змусить будь-кого цінувати кохання. Зустріч з нею показала, що таке справжня життєва стійкість та вірність почуттю. Майкл Треас та Тед Барнерсом можливо зустрінуться з моєю родиною, та за відсутності чеку переконати їх повернути маєток колишнім власникам, реалістично тільки за допомогою магії. Родина Алекса покине Пінс, я це відчуваю. Вони будуть жити нормальним життям, без страху перед Клер. Цю відьму мені навіть трішечки шкода, я забрала в неї кохання усього життя. Такі речі просто не прощають. Та я в жодному разі не віддам Нейта. Попереду нас очікує нове життя. Пройдуть роки, перед тим, як Кейтлін трішки схаменеться. Вона не проведе решту життя, самітницею. Навіть за умови, що я відібрала у неї кохання усього життя. Дівчина в жодному разі не повторить долю Клавдії. Навпаки, з часом знайде собі владного та заможного чоловіка. Я впевнена, в місті Пінс у неї буде сильна та поважна родина. Маєток Рейнольдс розквітне в новому зеніті слави родини, та не зважаючи, на створення власної родини, роки ніколи не зітруть Нейта із серця Клер. Вона назавжди залишиться вірною своєму першому почуттю. Потай від чоловіка, бідолаха продовжить пошуки, сподіваючись на помсту. Маю надію, що Клер не привчатиме власних дітей, шукати свого ворога. Адже, в неї таки є певний відьомський кодекс. Ця сутичка сталася між нами обома. Тільки тепер починаю розуміти, чому Айрін мене недолюблювала, а Керол збираючи власного сина сумно спостерігала за ним. Вони відчували, що це може бути прощання назавжди. Я таки вкрала у цих двох брата та сина. Маю одне виправдання: Керол знає її сину буде краще зі мною. Адже він надто сильно закоханий у мене, якби я померла насправді, то в нього були б шанси провести решту життя як пані Кемс. Це найкращий варіант розвитку подій.

Що ж до нас з Нейтом, конкретно нас з ним і наших стосунків, хочу дещо додати. Знайти нас буде неможливо. Принаймні, якщо ми самі себе не видамо. Поєднавши нашу магію, ми створимо дуже потужну відьомську родину. Мій дідусь був би задоволений результатом. Але не судилось, я не збираюсь робити переворот магічного світу, гнатись за владою. Я просто намагатимусь жити звичайним життям, будучи при цьому доволі незвичайною, навіть для магічного світу. Нейт завжди буде поряд, тому кращої підтримки годі чекати. Мої почуття до нього? Звісно я маю почуття до нього, але найкраща відповідь наступна: закляття магічного пошуку безпомилково знайде твоє кохання. Можливо зараз, я не відчуваю всієї гамми емоцій кохання, та присутність Нейта поряд, дає змогу зрозуміти дуже важливу річ. Я закохуюсь в нього надто швидко, нехтуючи власним твердженням про неможливість почуттів з першого погляду.

Уявляю, як пройдуть роки, і життя навколо зміниться. Та мене бентежить одна ситуація. Вперше в житті, я зіштовхнулась з сильною особою, яка бажала знищити сліди мого існування. Я стала частиною конфлікту, не навмисно, проте чим далі розгорталися події, тим серйозніші ставали наслідки. У світлі останніх змін переворот серед відьмаків видавався більш очевидним. І страшно подумати, що я немов сірник була запущена у Пінс. Моя присутність погіршила становище речей, і ледь не дала початок своєрідному багаттю, під назвою війна. Хто знає скільки простих людей могла зачепити історія моєї родини, і кому з відьмаків, довелось би перейти дорогу. Проте як відомо, найжорстокіші конфлікти завжди відбуваються серед схожих по силі, принаймні я бачила до чого це призводить.

Content

Віта Зайченко
Відьомські війни
Частина перша

Передмова

Глава 1. Невідоме місце

Глава 2. Привітний Пінс

Глава 3. Застрягла

Глава 4. Кав’ярня, кафе та міні-пекарня

Глава 5. Маєток Рейнольдс

Глава 6. Втеча

Глава 7. Домівка

Глава 8. Школа

Глава 9. Достатньо доросла

Глава 10. Повернення

Глава 11. Пошук

Глава 12. Банда

Глава 13. Лист

Глава 14. Темрява

Глава 15. Нагальні справи

Глава 16. Пані Кемс

Глава 17. Образи

Глава 18. Необміркований вчинок

Глава 19. Викриття

Глава 20. Зустріч

Глава 21. Реліквія

Глава 22. Темна магія

Глава 23. Плата за рахунками

Глава 24. Знайомство з родиною

Глава 25. На порозі грандіозних подій