Стівен Кінг

Стрілець

Темна вежа І

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2017

ISBN 978-617-12-3948-7 (fb2)

Жодну з частин цього видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Електронна версія зроблена за виданням:

Кінг С.

К41 Стрілець. Темна вежа І: роман / Стівен Кінг: пер. з англ. О. Любенко. — Харків: Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2017. — 240 с.

ISBN 978-617-12-3833-6 (укр.)

ISBN 978-0-452-28469-2 (англ.)

Це перша книжка зі славнозвісної епопеї «Темна вежа». Серія розповідає про пригоди Роланда, який був лицарем-стрільцем у рідній країні, що її згадує із сумом. Через зраду придворного Мартена, що став коханцем його матері, Роланд має вирушити в далекі мандри. Його метою стає пошук Темної вежі, Роландові необхідно пройти по слідах чоловіка в чорному, який залишає по собі численні смерті… І ось чоловіка в чорному переможено. Чи стала Вежа ближчою хоч на крок?

This edition published by arrangement with The Lotts Agency, Ltd. and Andrew Nurnberg Associates Baltic

Перекладено за виданням:

King S. The Gunslinger. The Dark Tower I / Stephen King. — New York: A Plume Books, 2003. — 264 р.

Переклад з англійської Олени Любенко

Художник Олександр Семякін

Обережно! Ненормативна лексика!

УДК 821.111(73)

ББК 84(7Спо)

© Stephen King, 1982, 2003

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2017

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад, 2007

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2017

Стрілець

Присвячується ЕДОВІ ФЕРМАНУ,

котрий ризикнув прочитати ці книжки — одну за одною

ВСТУП

Коли тобі дев’ятнадцять (і ще про дещо)

І

Коли мені виповнилося дев’ятнадцять (в історіях, які ти збираєшся прочитати, це число має певне значення), гобіти були великими.

Під час Великого музичного фестивалю у Вудстоці у бруді на фермі Макса Язґура бебралися десь півдюжини Меррі та Піппінів, удвічі більше Фродів і незліченна кількість гіпарів Ґендальфів. «Володар перснів» Дж. Р. Р. Толкіна в ті дні мав шалену популярність, і, хоча я так і не зміг потрапити на «Вудсток» (про що шкодую), по-моєму, я був наполовину гіпі, принаймні достатньо гіповим, щоб прочитати ці романи й захопитися ними. Книги «Темної вежі», як і більшість довгих історій-фентезі, написаних чоловіками та жінками мого покоління («Хроніки Томаса Ковенанта» Стівена Доналдсона, «Меч Шаннари» Тері Брукса — і це тільки два приклади), народилися під впливом Толкіна.

Але попри те, що ті книжки я прочитав у 1966 і 1967 роках, від свого писання я утримався. З якоюсь зворушливою приязню реагував я на розмах Толкінової уяви (на честолюбність задуму розказаної ним історії), але хотів написати власну історію. Якби я почав це робити тоді, то неминуче повторив би його витвір. А це, як полюбляв говорити покійний Хитрун Дік Ніксон, було б неправильно. Завдяки панові Толкіну двадцяте століття було під саму зав’язку забезпечене всіма необхідними ельфами й магами.

1967 року я не мав жодного уявлення про те, якою буде моя історія, але це не важило. Я був на сто відсотків упевнений, що впізнаю її, коли вона проходитиме повз мене на вулиці. Мені було дев’ятнадцять, і я був гордовитий. Авжеж, я був досить зарозумілий, щоб відчути, буцімто ще можна трохи почекати на прихід музи й появу мого шедевра (я не сумнівався, що так і станеться). Схоже, в дев’ятнадцять років людина має право на самовпевненість — о цій порі час зазвичай іще не починає свою паскудну підривну діяльність, позбавляючи вас волосся і кидка в стрибку, як співають у популярній пісні кантрі. Та насправді час забирає значно більше. У 1966 і 67-му я цього не знав, та навіть якби знав, то мені було б начхати. Я ще міг собі уявити (ледве-ледве), як мені виповниться сорок або п’ятдесят? Ні. Шістдесят? Та ні в якому разі! Про шістдесят років не могло бути й мови. І це цілком природно, коли тобі дев’ятнадцять. Дев’ятнадцять — це такий вік, коли ти кажеш: «Дивіться, я курю тринітротолуол і п’ю динаміт, і якщо ви знаєте, що для вас добре, то геть з дороги — бо ось іде Стіві!»

Дев’ятнадцять — егоїстичний вік, пора обмежених турбот. Я був вельми амбітний і прагнув досягти вершин. І це все, що мене хвилювало. Я мав друкарську машинку, яку переносив із одного задрипаного помешкання до іншого, завжди з пакетиком марихуани в кишені і з посмішкою на обличчі. Компроміси середнього віку були далекою перспективою, обрáзи літнього віку — за лінією горизонту. Мов головний герой тієї пісні Боба Сеґера про те, що зараз вони звикають продавати вантажівки, я почувався безмежно могутнім і надзвичайно оптимістичним. У кишенях гуляв вітер, але в голові роїлися думки, котрі я хотів висловити, а душа була переповнена історіями, які я хотів розказати. Сьогодні це звучить банально, але тоді здавалося дивовижним. Я почувався дуже крутим. Понад усе на світі хотів прорвати оборону своїх читачів, здобути над ними перемогу, змусити захоплюватися і змінити їх назавжди, орудуючи тільки сюжетом, більше нічим. І я відчував, що мені під силу це зробити. Що я просто створений для цього.

Наскільки помпезно це все звучить? Сильно чи не дуже? Хай там як, я не вибачаюся. Мені було дев’ятнадцять. У моїй бороді не було ані сивої прядки. Я мав три пари джинсів, пару чобіт, думку про те, що світ — це моя устриця, і за двадцять наступних років не сталося нічого такого, що могло б мене переконати у помилковості поглядів. А потім, десь років у тридцять дев’ять, почалися проблеми: алкоголь, наркотики, нещасний випадок на дорозі, через який у мене змінилася хода (та й не тільки). Все це я вже детально описував і тут не повторюватимуся. Крім того, вам однаковісінько, чи не так? Врешті-решт світ виставляє на вашому шляху підлого Патрульного, щоб уповільнити ваш розвиток і показати, хто тут господар. Ти, читачу, поза сумнівом, зустрічав уже свого Патрульного (або у тебе ще все попереду). Я зустрів свого і впевнений, що він іще повернеться. Бо знає мою адресу. Це неприємний хлопець, Поганий Лейтенант, запеклий ворог наркотиків, трахання, гордощів, амбіцій, гучної музики — усього, що властиво дев’ятнадцяти рокам.

Але я й досі вважаю, що то був дуже гарний вік. Може, навіть найкращий період життя. Цілу ніч можеш танцювати рок-н-рол, а коли музика стихне і з голови вивітриться пиво, ти в змозі думати. І мріяти про велике. Підлий Патрульний зрештою вкаже вам на ваше місце, і якщо почати з малого, то, коли він із вами розбереться, від вас точно не залишиться й мокрого місця. «Ще один готовий!» — вигукне він і покрокує далі з книжкою квитанцій у руці. Тож трохи (чи навіть багато) зарозумілості — не так уже й погано, хоча ваша мати, поза сумнівом, не цього вас учила. Моя так точно. «Гординя призводить до падіння, Стівене», — казала вона… а потім я з’ясував — десь у віці дев’ятнадцяти помножити на два, — що падіння неминуче. Ти падаєш сам чи тебе зіштовхують у канаву. В дев’ятнадцять у тебе можуть перевірити документи в барі й звеліти забиратися до дідька, виставити твої вибачення (і дупу, яка теж шкодує) назад на вулицю, але, бігме, ніхто не перевірить у тебе посвідчення, коли ти починаєш писати картину, вірш чи розповідати історію, і якщо ти, читачу, зараз дуже молодий, то не дозволяй старшим і (на їхню думку) ліпшим переконати тебе в протилежному. Авжеж, ти ніколи не бував у Парижі. Так, ти ніколи не бігав з биками у Памплоні. Звісно, ти молокосос, у якого лишень три роки тому почало рости волосся під пахвами — то й що з того? Якщо від самого початку ти будеш недооцінювати себе, то що станеться з тобою, коли ти подорослішаєш? Давай, уперед, і не слухай, що тобі кажуть, — ось що я думаю. Сядь і викури цю сигарету до кінця.

ІІ

Гадаю, письменники-романісти поділяються на дві категорії (включаючи й ту, до якої наприкінці 1970-х як новачок належав і я). Ті, хто дотримуються більш літературного, тобто «серйозного», боку цієї праці, розглядають кожну ймовірну тему у світлі такого питання: «Що означатиме написання такої історії особисто для мене?» Ті ж, чия доля (або ка, якщо вам це більше до вподоби) — писати масові романи, схильні ставити зовсім інше питання: «Що означатиме написання такої історії для інших?» «Серйозний» романіст шукає відповідей і ключів до власної особистості, «масовий» письменник — читацьку аудиторію. Обидва різновиди літераторів однаково егоїстичні. Я знав багатьох із них, тож б’юся об заклад на свій годинник.

Хай там як, здається, що навіть у дев’ятнадцять років я відносив історію Фродо і його намагання позбутися Одного Великого Персня до другої категорії. То були пригоди купки пілігримів, більшість із яких походила з Британії, на тлі обрамлення, у якому вгадувалися елементи давньоскандинавської міфології. Мені сподобалася ідея подорожі — чесно кажучи, я був од неї у захваті, — але мене геть не цікавили ні Толкінові витривалі сільські парубки (не те щоб вони мені не подобалися, навпаки), ні лісисті скандинавські пейзажі. Якби я спробував просуватися в цьому напрямку, то мене б неминуче спіткала невдача.

Тож я чекав. На початку 1970-х мені вже було двадцять два, і в бороді почали з’являтися перші пасма сивини (гадаю, це було якось пов’язано з тим, що я викурював по дві з половиною пачки «Пел-Мела» на день). Та навіть у двадцять два роки ти можеш дозволити собі чекати. У двадцять два час іще на твоєму боці, хоча той гидкий Патрульний уже поряд і розпитує про тебе сусідів.

А тоді якось у майже порожньому кінотеатрі («Біжу» в Банґорі, штат Мен, якщо це має якесь значення) я подивився фільм режисера Серджіо Леоне. Називався він «Хороший, поганий, злий». Не минуло ще й половини стрічки, як я зрозумів, що хочу написати роман, у якому толкінівський зміст пошуків пригод і чаклунства поєднувався б із леонівським майже до абсурду величавим обрамленням вестерна. Якщо ви дивилися цей ексцентричний вестерн по телевізору, то не зрозумієте, про що йдеться, — можете голосно репетувати про незгоду, але це правда. На екрані кінотеатру через проектор із належними лінзами Panavision «Хороший, поганий, злий» виглядає епічною сагою, що може змагатися з «Бен Гуром». Зріст Клінта Іствуда сягає п’яти метрів, кожна волосина шорсткої, мов дріт, щетини на його обличчі виступає вперед, наче молоде червоне дерево. Борозни навколо рота Лі ван Кліфа глибокі, немов каньйони, а на дні кожного з них міг би бути тонкохід (дивіться книгу «Маг і кристал»). Пустельні декорації простягаються аж до орбіти планети Нептун. А дуло кожного пістолета виглядає не меншим за тунель «Голанд».

Навіть більше, ніж тло, мені потрібне було відчуття епічного, апокаліптичного простору. Те, що Леоне ні чорта не знав про географію Америки (за словами одного з персонажів, Чикаго — це десь поблизу Фенікса, штат Аризона), додало картині відчуття дивовижного зміщення у просторі. Сповнений ентузіазму (того штибу, на який, гадаю, здатна тільки молода людина), я хотів написати не просто товсту книжку, а найдовший масовий роман в історії людства. Мені це не вдалося, але я відчув, що старт непоганий. «Темна вежа», томи один — сім, справді становить одну історію, і перші чотири книги тягнуть на більш ніж дві тисячі сторінок у м’яких обкладинках. Останні три томи — це ще дві тисячі п’ятсот сторінок рукопису. Я не хочу сказати, що обсяг якось стосується якості, а просто маю на увазі, що намагався написати епічну сагу, і певною мірою це в мене вийшло. Якби ви запитали мене, звідки таке бажання, я б не зміг відповісти. Можливо, частково це пояснюється тим, що так зростають американці: будуй найвище, копай найглибше, пиши найдовше. І це почухування потилиці, коли постає питання мотивації? Здається мені, це теж частина американського життя. Врешті-решт усе закінчується тим, що ми кажемо: «На той час це здавалося не такою вже й поганою ідеєю».

ІІІ

Ще один аспект дев’ятнадцятиліття, якщо вас це потішить: як на мене, то це вік, у якому багато хто з нас застрягає (розумом та почуттями, якщо не фізично). Роки спливають, і одного дня ти дивишся у дзеркало зі справжнісіньким збентеженням. «Чому це в мене на лиці такі зморшки? — дивуєшся ти. — Звідки це ідіотське пузце? Чорт, мені ж тільки дев’ятнадцять!» Не надто оригінальна думка, але збентеження не стає від цього меншим.

Час сріблить твою бороду, час віднімає у тебе кидок у стрибку, і все це відбувається, поки ти вважаєш — дурнику, — що він досі на твоєму боці. Логічній частині твого єства все добре відомо, але серце відмовляється в це вірити. Якщо тобі пощастить, той самий Патрульний, котрий оштрафував тебе за перевищення швидкості та надмірні розваги, піднесе тобі до носа нашатир. Щось подібне сталося й зі мною під кінець двадцятого століття. Сталося у подобі фургона «Плімут», що збив мене у придорожню канаву в моєму рідному місті.

Десь через три роки після того нещасного випадку я підписував книжки на презентації роману «Майже як б’юїк» у крамниці «Бордерс» у Дерборні, штат Мічиган. Коли підійшла черга одного хлопця, він сказав, що дуже-дуже радіє, що я залишився живий. (Мене це дуже зворушує і відбиває охоту думати: «Чого ти, в біса, не здох тоді?»)

«Я був зі своїм хорошим другом, і раптом ми почули, що вас збили. Ми просто затрясли головами і почали наперебій говорити: «А як же Вежа, вона хилиться, падає, о-о-ох, блін, він уже ніколи її не закінчить!»

Щось подібне спадало на думку й мені. Тривожна думка про те, що, збудувавши Темну вежу в колективній уяві мільйонів читачів, я, можливо, несу відповідальність за її безпеку доти, доки читачам хочеться про неї читати. Це може тривати усього лише п’ять років, а може й п’ятсот — звідки мені знати? Схоже, що у романів фентезі, як поганих, так і хороших (навіть зараз хтось десь, імовірно, почитує «Вампіра Варні» чи «Монаха»), довге життя. Роландів захист Вежі полягає в тому, щоби спробувати відвернути загрозу од Променів, які її тримають. А мені (я збагнув це після аварії) доведеться зробити це, закінчивши історію про стрільця.

Під час тривалих пауз між написанням і публікацією перших чотирьох романів серії «Темна вежа» я отримував сотні листів типу «як вам не соромно, це ви в усьому винні». У тисяча дев’ятсот дев’яносто восьмому (інакше кажучи, коли я працював, помилково вважаючи, буцімто мені досі дев’ятнадцять) надійшов лист від вісімдесятидворічної бабці: «Не хочу діймати вас своїми турботами. АЛЕ!!! Зараз дуже слаба». Бабуся повідала мені, що їй, мабуть, залишилося жити усього рік («од сили чотирнадцять місяців, у мене рак — пішли метастази»). Оскільки вона не сподівалася, що я спеціально для неї закінчу історію Роланда, то просто питала, коли моя ласка (ласка!), чи не розповім я їй, чим усе закінчиться. Від одного рядка у мене просто стислося серце (хоч і не досить сильно для того, щоби знову сісти за писання) — це була її обіцянка «не казати ні одній живій душі». За рік по тому, можливо, після нещасного випадку, внаслідок якого я опинився в лікарні, одна моя помічниця, Марша Ді Філіппо, отримала листа від чоловіка, засудженого до страти в Техасі чи Флориді, котрий хотів знати те саме: чим усе закінчиться? (Він обіцяв забрати таємницю з собою в могилу, від чого моє тіло взялося сиротами.)

Якби на те моя воля, я б дав обом цим людям те, що вони в мене просили, — стислу версію подальших пригод Роланда, але, на жаль, у мене не було такої можливості. Я просто не знав, як усе обернеться для стрільця та його друзів. Для того щоб знати це, я мусив писати. Колись я тримав у голові короткий начерк, але потім згубив. (Мабуть, він не вартий був ані шеляга.) Все, що в мене залишалося, — кілька записів («Чусіт, чисіт, чосик, щось-щось-кошик» — так написано на одному з цих аркушів, який лежить у мене на столі, поки я пишу ці рядки). Із часом, починаючи з липня дві тисячі першого, я знову почав писати. На ту мить я вже твердо знав, що мені не дев’ятнадцять і мені не оминути жодного з тілесних ушкоджень, які можуть спіткати людину. Я розумів, що мені буде шістдесят, а може, навіть сімдесят. І хотів закінчити свою історію, поки гидкий Патрульний не прийде по мене востаннє. Наміру залишитися в пам’яті людей із чимось на кшталт «Кентерберійських оповідань»[1] та «Таємниці Едвіна Друда»[2] в мене не було.

Результат — на краще це чи на гірше — лежить перед тобою, Постійний Читачу, незалежно від того, чи ти приступаєш до першого тому, чи готуєшся почати том п’ятий. Подобається це тобі чи ні, історія Роланда вже закінчена. Сподіваюся, ти отримаєш від неї насолоду.

Що ж до мене, то я відірвався на повну котушку.

Стівен Кінг

25 січня 2003 року

Передмова

Майже все, що автори пишуть про свої твори, — некомпетентна дурня[3]. Ось чому вам до рук ніколи не потрапляла книга під назвою «Сто великих передмов західної цивілізації» чи «Найулюбленіші передмови американців». Звісно, так казати — це упередженість з мого боку, але, написавши як мінімум п’ятдесят вступів і передмов, не кажучи вже про цілу книжку, присвячену мистецтву писати художні твори, я думаю, що маю право на таке упередження. І вважаю, що ви можете серйозно поставитися до моїх слів, коли я вам скажу, що це може бути один із тих рідкісних випадків, коли мені справді є що цінного сказати.

Кілька років тому я справив певний фурор серед своїх читачів, запропонувавши їм перероблену й розширену версію свого роману «Протистояння». Тоді я нервувався, і зрозуміло чому: з усіх моїх романів читачі завжди найбільше любили «Протистояння» (на думку найзапекліших фанатів «Протистояння», я міг би спокійно сконати у 1980-му і світ би від цього аж ніяк не постраждав).

Якщо й існує така історія, що могла б позмагатися з «Протистоянням» в уяві читачів Кінга, то, мабуть, це оповідь про Роланда Дескейна та його пошуки Темної вежі. І тут — чорт забирай! — я знову зробив те саме.

Тільки насправді я цього не робив і хочу, аби ви це знали. А ще я хочу, щоб ви знали, що ж я все-таки зробив і чому. Можливо, вас це не обходить, але для мене це дуже важливо, і тому ця передмова — виняток (сподіваюся) з кінгівського критерію дурні.

По-перше, нагадую, що рукопис «Протистояння» зазнав великих купюр, і не через редагування, а через фінанси. (До списку обмежень також додалося переплітання, але я навіть не хочу про це згадувати.) Наприкінці вісімдесятих я поновив виправлені розділи попереднього рукопису. А ще відредагував твір повністю, загалом для того, щоби визнати факт епідемії СНІДу, яка в період між першим виданням «Протистояння» і виходом у світ переробленого варіанта через вісім чи дев’ять років пережила розквіт (якщо це правильне слово). У книзі, що стала результатом цієї праці, було на сто тисяч слів більше, ніж у початковому томі.

У випадку «Стрільця» том оригіналу був тонким, а додатковий матеріал у цій версії становить усього лише тридцять п’ять сторінок, тобто приблизно дев’ять тисяч слів. Якщо ви читали «Стрільця» раніше, то знайдете тут лише дві-три повністю нові сцени. Звісно, борці за чистоту «Темної вежі» (і таких навдивовижу чимало — пошукайте-но в Інтернеті) перечитають книгу знову, і більшість із них, імовірно, зробить це як із цікавістю, так і з роздратуванням. Я розумію їхні почуття, але мушу сказати, що вони хвилюють мене менше, ніж читачі, що ніколи раніше не зустрічалися із Роландом та його ка-тет[4].

Попри існування палких прихильників, історія Вежі менш відома серед моїх читачів, ніж «Протистояння». Інколи на літературних читаннях я прошу присутніх підняти руки, якщо вони читали один чи декілька моїх романів. Оскільки вони взагалі завдали собі клопоту прийти (часом для цього доводиться наймати няньку й заливати бензин у бак старого седана, що в обох випадках спричиняє додаткові труднощі й витрати), не дивно, що більшість із них піднімають руки. Тоді я прошу їх не опускати руки, якщо вони читали один або більше романів із циклу «Темна вежа». І щойно це прозвучить, як принаймні половина зали обов’язково опускає руки. Напрошується один висновок: незважаючи на те що я витратив цілу купу часу, протягом тридцяти трьох років (із 1970 до 2003-го) пишучи ці книжки, порівняно мало людей їх читали. Але ті, хто читав, фанатіють від них, утім, як і я сам — у будь-якому разі, досить сильно люблю, бо ніколи не зміг би допустити, аби Роланд потрапив у вигнання — жалюгідний притулок для нереалізованих персонажів (згадайте Чосерових пілігримів на шляху до Кентербері або людей із незакінченого останнього роману Чарльза Діккенса, «Таємниця Едвіна Друда»).

Гадаю, я завжди припускав (десь глибоко в підсвідомості, бо не можу пригадати, щоб думав про це свідомо), що в мене буде час завершити роботу, що, мабуть, Господь у призначений час навіть надішле мені телеграму-співуна: «Тра-та-та-та, тра-та-жу, / До роботи, Стівене, / Закінчуй вже Вежу». І щось таке сталося насправді, я знову став до роботи, тільки спонукала мене не співуча телеграма, а вкрай близький контакт із міні-фургоном «Плімут». Якби автомобіль, що збив мене того дня, виявився трохи більшим чи удар — точнішим, то був би шанс для плакальників, «будь ласка, не треба квітів, родина Кінгів дякує вам за співчуття». І Роландові пошуки пригод навіки залишилися б незавершеними, принаймні в моєму виконанні.

Хай там як, 2001 року (на цей час я вже трохи почав оклигувати) я вирішив, що настав час закінчити історію Роланда. І, відклавши все інше вбік, з головою поринув у роботу над останніми трьома книгами. Та, як завше, робив це не так для читачів, які вимагали книжок, як для себе самого.

І хоч останні два томи ще чекають на виправлення, поки я пишу ці рядки взимку 2003-го, самі книжки були закінчені минулого літа. У проміжку між роботою редакторів над п’ятим («Вовки Кальї») та шостим («Пісня Сюзанни») томами я вирішив, що час повернутися до початку і взятися до остаточного редагування всього циклу. Чому так? Бо ці сім томів насправді ніколи не були окремими історіями, а становили розділи одного довгого роману під назвою «Темна вежа» і початок не був узгоджений із кінцем.

Мій спосіб переробки за багато років не зазнав особливих змін. Я знаю, що є письменники, які роблять це в процесі написання, але мій метод критики завжди полягав у тому, щоб зануритися в сюжет, і просуватися якнайшвидше, стежачи за тим, щоб лезо висловлювання завжди залишалося якомога гострішим (для цього ним треба весь час користуватися), і намагатися випередити найпідступнішого ворога романіста — сумнів. Коли озираєшся назад, постає надто багато питань. Наскільки достовірні мої персонажі? Наскільки цікава ця історія? Справді-бо, вона гарна? Комусь вона буде потрібною? А мені самому вона потрібна?

Коли перша, чорнова версія роману готова, я відкладаю її такою, як є, щоби визріла. Через деякий час — за півроку, рік чи два роки (насправді це не має значення) — я можу до неї повернутися з холоднокровнішим підходом (але так само з любов’ю) і вже тоді починати редагувати. Кожна книга циклу Вежі перероблювалася як окремий твір, я ніколи не сприймав свою працю як ціле, поки не закінчив том сьомий — «Темну вежу».

Переглянувши перший том, який ви зараз тримаєте в руках, я зрозумів три прості істини. По-перше, «Стрільця» написала дуже молода людина і в ньому є всі проблеми, притаманні книгам дуже молодих людей. По-друге, він ряснів купою помилок і невдалих місць, особливо у світлі наступних томів[5]. По-третє, «Стрілець» навіть звучав не так, як наступні книги, — чесно кажучи, його було досить важко читати. Надто часто я ловив себе на тому, що вибачаюся за це і кажу людям: трохи терпіння, й історія зазвучить на повну силу у «Крізь час», от побачите.

В одному місці «Стрільця» Роланд описується як людина, що в номерах готелів завжди вирівнює картини, які висять криво. Я й сам такий, і певною мірою саме в цьому й полягає сенс переписування: вирівняти картини, почистити порохотягом підлогу, до блиску вишарувати унітази. В ході цього редагування я виконав чимало господарської роботи й мав шанс зробити те, що будь-який автор хоче зробити зі своїм твором, коли той закінчений, але ще потребує остаточного шліфування й полірування, для того щоби навести у ньому лад. Щойно ви дізнає´тесь, чим усе закінчиться, як у вас виникає обов’язок перед потенційним читачем — і перед самим собою — повернутися назад і привести все до ладу. Саме це я й спробував зараз зробити, звісно, дбаючи про те, аби жодне доповнення, жодна зміна не видали таємниць останніх трьох романів циклу, таємниць, які я у певних випадках терпляче приховував протягом тридцяти років.

Перш ніж закінчити свою передмову, мушу сказати кілька слів про молодого чоловіка, який наважився написати цю книгу. Той юнак відвідував забагато семінарів з літературної творчості і надто призвичаївся до ідей, які ці семінари пропагували: письменник пише для інших, а не для себе; мова важливіша, ніж сюжет; невизначеність краща за простоту і зрозумілість, бо вони зазвичай є ознакою недалекого письменника-букваліста. В результаті я геть не здивувався тому, що в дебютній появі Роланда побачив величезну претензію (не кажучи вже про тисячі нікому не потрібних прислівників). Я викинув стільки порожньої балаканини, скільки зміг, і не шкодую про жоден вирізаний шматок. У інших місцях (ними неодмінно виявлялися фрагменти, у яких мене захоплював сюжет і спокуса забути ідеї, запозичені з письменницького семінару, була надто великою) я мав змогу залишити письмо таким, яким воно є, якщо не брати до уваги звичайних правок, які робить кожен автор. Як я вже зазначав у іншому контексті, тільки у Господа Бога все виходить з першого разу.

Хай там як, я не хочу цензурувати чи істотно змінювати хід сюжету цієї книги. Попри всі вади, у ньому є якийсь особливий шарм (так мені здається). Змінити його надто глобально означало б відцуратися од людини, яка першою писала про стрільця наприкінці весни та на початку літа 1970-го року, а цього я робити не хотів.

Що мені насправді хотілося зробити (по можливості, перед тим як вийдуть останні томи серії), так це запропонувати новачкам оповіді про Вежу, а разом з ними — і давнім читачам, які схотіли б освіжити спогади, — зрозуміліший початок і зробити так, щоб знайомство зі світом Роланда відбулося трохи легше. А ще я хотів, щоб у них була книга, у якій майбутні події передвіщаються краще. Сподіваюся, мені це вдалося. І якщо ви один із тих, хто ще ніколи не відвідував магічного світу, через який пересуваються Роланд та його друзі, маю надію, що ви дістанете насолоду від див, на котрі там натрапите. Найбільше мені хотілося розповісти казку про дива. І якщо вас бодай трохи зачарує аура Темної вежі, я вважатиму свою працю, яка почалася в 1970-му й закінчилася переважно в 2003-му, завершеною. Проте саме Роланд першим укаже на те, що такий проміжок часу насправді важить дуже мало. І взагалі, коли хтось вирушає на пошуки Темної вежі, час втрачає будь-який сенс.

6 лютого 2003 року

Стрілець

…Камінь, листок, незнайдені двері; про камінь, про листок, про двері. І про всі забуті обличчя.

Оголені й самотні приходимо ми у вигнання. У темному лоні нашої матері не знаємо ми її обличчя; з-за ґрат її плоті виходимо ми у невиразну глуху в’язницю світу. Хто з нас знав свого брата? Хто з нас зазирав у серце батькові? Хто з нас не ув’язнений навіки? Хто з нас не лишається навіки чужим і самотнім?

…О втрачений і вітром оплаканий привиде, повернися, повернися.

Томас Вулф. Поглянь на свій дім, янголе

РОЗДІЛ І. Стрілець

I

Пустелею тікав чоловік у чорному — його переслідував стрілець.

Безмежна пустеля — апофеоз усіх пустель, — здавалось, існувала під небесним склепінням вічно й простиралася в усі боки до самого горизонту. Вона була сліпучо-білою, безводною й без будь-яких характерних особливостей ландшафту, за винятком розпливчастих, ледь помітних обрисів гір, що бовваніли на горизонті, та чортового зілля, яке спричиняє солодкі сновидіння, кошмари та смерть. Вряди-годи траплявся надгробний камінь, що слугував дороговказом, бо занесена піском стежка, яка перетинала тверду кірку солончаку, колись була трактом для диліжансів та возів. Відтоді світ зрушив із місця. Спорожнів.

На якусь коротку мить стрілець відчув запаморочення, ніби втратив орієнтацію. Світ здався ефемерним і якимось прозорим. Це відчуття минулося, і стрілець рушив далі, як і світ із неродючим ґрунтом, поверхнею якого він прямував. Він незворушно долав милю за милею, не поспішаючи й ніде не затримуючись. Навколо попереку, наче роздута сосиска, хилитався шкіряний бурдюк із водою. Майже повний. Багаторічне самовдосконалення у кхефі дозволило стрільцеві досягти п’ятого рівня. Якби він був праведником манні, то навіть не відчував би зараз спраги, а тільки з холодною відстороненістю спостерігав би за тим, як організм втрачає воду, зволожуючи тріщини й темні внутрішні порожнини лише тоді, коли здоровий глузд велів йому це зробити. Та він не сповідував релігію манні, як і не був послідовником Людини Ісуса, і зовсім не вважав себе праведником. Він звичайнісінький пілігрим, який лише одне може сказати напевно: його мучить спрага. Проте, попри це, у нього не було особливого бажання пити. Якимось незбагненним чином це давало йому втіху. Саме це потрібно було країні, країна відчувала спрагу. Він прожив довге життя і мусив пристосовуватися, інакше став би нічим.

Під бурдюком — револьвери, ретельно достосовані до рук стрільця. До кожного була прикріплена пластина, бо ж дісталися вони йому в спадок від батька, у якого була менша вага, та й на зріст він був не таким високим, як його син. Два ремені схрещені над стегнами. Кобури промаслені так глибоко, що не розтріскаються навіть під цим нещадним сонцем. Рукоятки револьверів — із сандалового дерева, жовті, ретельно відполіровані. Нещільно прилягаючи до стегон, кобури погойдувалися на стрічках із сиром’ятної шкіри в такт ході. Від них фарба і тканина на боках джинсів майже стерлися, залишивши по собі дуги, схожі на посмішки. Від мідних гільз патронів у патронташі в різні боки розходилися геліографічні відблиски сонця. Патронів уже було менше. Ледь чутно потріскувала шкіра на кобурі.

Комір безбарвної, ніби дощ чи пил, сорочки був відкритий на шиї, у пробитих вручну дірках вільно погойдувався сиром’ятний шнурок. Капелюха не було. І ріжка, який стрілець колись носив із собою, теж уже багато років не було, того ріжка, що перед смертю випав із руки друга. Він тужив за ними обома.

Ставши біля пологого насипу дюни (хоча піску тут не було — пустелю вкривав твердий сланець, і навіть поривчасті вітри, що дули після настання темряви, не здіймали нічого, крім надокучливої шорсткої куряви, схожої на порошок для чищення), він побачив розкидані залишки крихітного вогнища з підвітряного боку, там, де промені сонця зникають першими. Стрільця повсякчас тішило, коли він укотре вже натрапляв на такі другорядні прикмети, що знову й знову підтверджували ймовірну людську природу чоловіка в чорному. Губи на розритому віспою, облупленому від сонця обличчі (тому, що від нього залишилося) розтягнулися в подобі моторошної кривої посмішки.

Авжеж, переслідуваний палив чортове зілля — єдине, що могло зайнятися у цій пустелі. Воно давало рівний єлейний вогонь і горіло повільно. Поселяни прикордоння розповідали, що демони живуть навіть у полум’ї. Зілля палили, але уникали дивитися на вогонь. Говорили, що демони заворожують, заманюють і затягують того, хто дивиться, у вогнище. І його там побачить дурень, який зазирне туди наступним.

Під рукою стрільця спалене зілля, викладене у формі знайомої ідеограми, розсипалося на сірий порох, і знак утратив смисл. У попелі, крім обвугленого шматка бекону, не було нічого, і він, не задумуючись, з’їв його. Так було завжди. Ось уже два місяці стрілець переслідував чоловіка в чорному пустелею, цим нескінченним, до болю одноманітним очищувальним простором, і йому потрібні були інші сліди, а не гігієнічно-стерильні ідеограми багать, які розкладав чоловік у чорному. Жодної банки, пляшки чи бурдюка (сам стрілець, наче змія шкіру, скинув дорогою чотири такі мішки). Екскрементів він теж не знайшов і припустив, що чоловік у чорному їх закопував.

Можливо, вогнища були символами, кожен із яких відповідав одній великій літері в посланні. «Тримайся подалі, напарнику», — могло промовляти воно. Або «Кінець уже не за горами», чи навіть «Впіймай мене, якщо зможеш». Байдуже, про що вони повідомляли чи не повідомляли. Його не цікавили послання (навіть якщо то були саме вони). Ці рештки холодні, як і всі інші, — ось що важить. І все ж він наблизився. Знав, що вже перебуває ближче, але не знав, звідки йому це відомо. Якимось нюхом, можливо, довідався. Та це також не мало значення. Він ітиме, поки не станеться якась зміна, та навіть якщо нічого не зміниться, він усе одно піде далі. Як на те Божа воля, то вода буде навіть у пустелі — казали старі. На все воля Божа. Стрілець підвівся й обтрусив попіл із рук.

Інших слідів нема. Навіть якщо на твердій породі й могли залишитися якісь незначні рештки, їх, ясна річ, уже давно підхопив і забрав із собою гострий, наче бритва, вітер. Немає людських фекалій, немає викинутого сміття й жодних ознак того, де їх могли закопати. Нічого. Тільки ці охололі багаття вздовж древнього шляху, що веде на південний схід, і невтомний далекомір у голові стрільця. Хоча, звісно, було щось інше: стрільця притягувало на південний схід не просте відчуття напрямку. І навіть не сила магнетизму.

Присівши, він дозволив собі відпити з бурдюка. Згадав про миттєве запаморочення, яке пережив раніше, вдень: було таке відчуття, наче зв’язок зі світом обірвався, і він не знав, що воно могло означати. Чому це запаморочення викликало в пам’яті згадку про загублений ріг і смерть останнього з його старих друзів, якого він давно втратив на Єрихонському пагорбі? Та з ним досі залишалися револьвери — батькові револьвери, — і жодного сумніву в тому, що вони важливіші за ріг… ба навіть за друзів.

Чи ж не правда?

Це питання сповнило його якимось дивним, тривожним відчуттям неспокою, але оскільки іншої відповіді, крім украй очевидної, не було, стрілець вирішив відкласти його на потім. Окинувши поглядом пустелю, він подивився на сонце, яке вже хилилося до дальнього краю неба, що був не зовсім на заході (і це непокоїло). Він підвівся, зняв із пояса рукавички з сиром’ятної шкіри й заходився рвати чортове зілля, аби розкласти багаття на попелищі, яке залишив по собі чоловік у чорному. Ця гірка іронія, як і спрага, здалася стрільцеві дуже привабливою.

Тільки тоді, коли від дня залишилися лиш скороминуще тепло і злорадна помаранчева лінія-усмішка на монотонному горизонті, стрілець дістав із сумки кремінь і кресало. Він сидів, поклавши свої ґунна6 на коліна, і невпинно дивився на південний схід, у напрямку лінії гір. Він не сподівався побачити ні тонку цівку диму від нового вогнища, ні помаранчевий відблиск полум’я, але все одно спостерігав, бо без спостереження не обійтися. До того ж воно давало якусь гіркотну втіху. «Ти не побачиш того, що не шукаєш, шмаркачу, — сказав би Корт. — Ну ж бо, скористайся даром, яким наділили тебе боги».

Але там не було нічого. Він був близько, відносно близько. Та недостатньо близько для того, щоби побачити дим у присмерку чи помаранчевий відблиск багаття.

Приклавши кремінь до кресала, стрілець висік іскру на сухе пошматоване зілля, бурмочучи при цьому стародавні та всевладні слова, позбавлені будь-якого сенсу: «Іскро в пітьмі, а мій владика де? Cебе я зраджу? Чи зостануся собою? Вогонь нехай на землю табору прийде». Дивовижно, але деякі слова й звички з далекого дитинства падали на узбіччя й залишалися позаду, а деякі міцно чіплялися за життя, з плином часу переростаючи в дедалі важчу ношу.

Він ліг, захистившись од вітру своїм невеличким щитом, щоби дим, який викликає марення, відносило в пустелю. Напрям вітру був незмінним, тільки шерстяні очіски вряди-годи оберталися по колу.

Зорі над головою, теж незмінні, не мерехтіли. Мільйони світил і світів. Приголомшливі сузір’я, холодний тон усіх спектральних кольорів. На його очах фіолетовий колір неба потьмянів, поступившись місцем чорному, як смола. Під Старою Матір’ю з’явився метеорит, накреслив коротку видовищну дугу і, блимнувши, згас. Полум’я відкидало чудернацькі тіні, поки чортове зілля, повільно згоряючи, набувало нових обрисів — не ідеограми, а звичайного хреста, що викликав якесь тривожне відчуття страху своєю значущою очевидністю. Викладаючи свій хмиз, стрілець думав не про красу, а про користь, і це відбилося в його формі. Вона свідчила про чорне й біле. Вона свідчила про людину, яка вирівнює погані картини, що криво висять у дивних номерах готелів. Багаття горіло повільно, і полум’я було рівномірним, а в його розжареній серцевині танцювали примари. Стрілець цього не бачив. Поки він спав, два малюнки — мистецтво й ремесло — сплавилися в один. Завивав вітер, ця відьма, в череві якої засів рак. Час від часу капризний низхідний потік повітря здіймав вихор диму, жбурляючи його стрільцеві в обличчя, і той вдихав. Від цього нагромаджувалися сновидіння, так само як із якогось маленького подразника в мушлі може з часом вирости перлина. Іноді стрілець стогнав разом із вітром. Зірки дивилися на це згори так само байдуже, як споглядали вони війни, розп’яття, воскресіння. Йому б це теж сподобалося.

ІІ

Він зійшов униз із останнього передгір’я, ведучи з собою мула, очі якого від спеки вже потьмяніли й повилазили з орбіт. Три тижні тому він проминув останнє містечко, і відтоді йому супутниками були сам лише спорожнілий тракт для диліжансів та зрідка — скупчення землянок поселян прикордоння. Земляні помешкання занепали, залишилися лише поодинокі хатини, у яких жили здебільшого прокажені й божевільні. Божевільних він вважав кращою компанією. Один із них вручив йому лісовий компас із іржостійкої сталі й попросив передати його Ісусові. Стрілець прийняв його з усією належною серйозністю й пообіцяв, що як побачить Його, то неодмінно віддасть компас. Він не думав, що це станеться, але все могло бути. Одного разу він уздрів тахіна — то був чоловік із головою крука, — але, зачувши його привітання, незаконнонароджена істота сахнулася і втекла, викаркуючи щось подібне до слів, можливо, навіть прокльони.

Відтоді як позаду залишилася остання хатина, минуло п’ять днів, і він почав підозрювати, що більше вже на його шляху нічого не стрінеться, аж раптом, зійшовши на вершину останнього вивітреного схилу, побачив знайомі обриси обкладеного дерном провислого даху.

Поселянин (навдивовижу молодий чоловік зі сплутаною кучмою волосся червонуватого кольору, що доходило йому майже до пояса), віддавшись пориву, заповзято прополював клапоть землі, засаджений чахлою кукурудзою. Мул хрипло заревів, і це привернуло увагу поселянина. Він підвів голову, і наступної миті лютий погляд його блакитних очей, ніби в мішень, втупився у стрільця. Поселянин був неозброєний — стрілець не помітив у нього ні стріли, ні палиці. Різко піднявши обидві руки, він похапцем привітав незнайомця, знову зігнувся в три погибелі й заходився енергійно полоти ряд кукурудзи, висаджений найближче до стіни землянки, перекидаючи через плече чортове зілля й жалюгідні кукурудзяні пагінці, що іноді потрапляли під руку. Його чуприну куйовдив вітер, який зараз дув просто з пустелі. Від вітру не було ніякого захисту.

Стрілець повільно спустився схилом, ведучи мула, на спині якого булькотіли бурдюки з водою. Зупинившись на краю кукурудзяної ділянки, що мала неживий вигляд, він зробив ковток із одного бурдюка, аби виділилася слина, і сплюнув на сухий ґрунт.

— Доброго тобі врожаю.

— І тобі теж, — відповів поселянин і випростався. Чутно було, як у його спині затріщали суглоби. У погляді, яким він окинув стрільця, не було страху. Відкритий клаптик шкіри на обличчі, що прозирав між бородою й чуприною, схоже, не зачепило гниття, а очі, хоч і трохи дикі, здавалися нормальними. — Довгих днів і приємних ночей тобі, незнайомцю.

— І тобі того самого, тільки вдвічі більше.

— А це вже навряд, — відповів поселянин і уривчасто реготнув. — У мене нема нічого, крім кукурудзи й бобів. Кукурудза дармова, а от за боби тре’ шось давати. Їх іноді приносить чоловік. Надовго не лишається. — Поселянин коротко розсміявся. — Боїться привидів. І людиноптаха.

— Я його бачив. Людиноптаха, тобто. Він утік од мене.

— Так, він заблукав. Каже, що шукає місце Алгул-Сьєнто, тільки іноді називає його Блакитним Раєм чи Раєм, не доберу яким. Ти про таке чув?

Стрілець похитав головою.

— Ну… він не кусається й ні на що не сподівається, то й ну його в дупу. Ти є живий чи ти є мертвий?

— Живий, — відповів стрілець. — Ти говориш зовсім як манні.

— Я трохи пробув із ними, але то було не життя для мене. Вони занадто балакучі й завжди шукають щілини у світі.

І це правда, подумав стрілець. Народ манні завжди в дорозі.

Деякий час вони мовчки споглядали один одного, а потім поселянин простягнув руку:

— Я Браун.

Стрілець відповів потиском і назвався сам. Цієї миті охлялий крук, що сидів на верхівці низького даху, обкладеного дерном, каркнув. Поселянин показав на нього швидким жестом руки:

— Це Золтан.

Зачувши своє ім’я, крук іще раз каркнув і злетів до Брауна. Сів на голові поселянина й зручно вмостився там, запустивши кігті в розкошланий чуб.

— Трахати тебе, — виразно прокаркав крук. — Тебе й коняку, на котрій ти приїхав.

Стрілець приязно кивнув.

— Боби, боби, музичний фрукт, — натхненно проспівав крук речитативом. — Їси-їси, а з дупи звук.

— Ти його цього вчиш?

— Гадаю, це все, що він хоче знати, — відповів Браун. — Якось я пробував навчити його «Отче наш». — Його погляд помандрував десь за хатину, до безбарвної сланцевої пустелі, і на мить там затримався. — Та, схоже, «Отче наш» не для цього краю. Ти стрілець, чи не так?

— Так. — Він присів навпочіпки й витяг тютюн. Золтан спікірував з голови Брауна й сів, тріпочучи крильми, на плече стрільця.

— Я думав, вас уже не залишилося.

— Тепер бачиш, що це не так, правда ж?

— Ти прийшов із Внутрішнього Світу?

— Давно це було, — погодився стрілець.

— Там щось лишилося?

На це стрілець не відповів, але вираз його обличчя промовляв: цю тему краще не зачіпати.

— Переслідуєш того, іншого, так?

— Точно. — І вслід за цим пролунало неминуче питання: — Давно він тут пройшов?

Браун знизав плечима.

— Не знаю. Тут із часом щось дивне коїться. Як і з відстанню та напрямком. Понад два тижні тому. Менш ніж два місяці. Відтоді як він тут проходив, чоловік із бобами навідував мене двічі. По-моєму, шість тижнів минуло. Але я можу й помилятися.

— Їси-їси, а з дупи звук, — сказав Золтан.

— Він робив тут привал? — спитав стрілець.

Браун кивнув.

— Залишався на вечерю, так само як і ти, гадаю, залишишся. Трохи з ним покалякали.

Стрілець різко підвівся, і птах, невдоволено каркаючи, знявся з його плеча на дах. Дивне, трепетне заповзяття охопило стрільця.

— Що він казав?

Браун здивовано підвів брови.

— Він був не надто балакучим. Питав, чи бувають тут дощі, коли я тут з’явився, чи поховав свою дружину. Питав, чи вона була манні, і я сказав «так», бо схоже, що він це вже знав. Говорив переважно я, а для мене це не надто звично. — Він зробив паузу, яку порушувало тільки гучне зітхання вітру. — Він чаклун, правда?

— І не тільки.

Браун повільно кивнув.

— Я так і знав. Він витяг із рукава кролика, вже оббілованого й готового відправитися в казанок. А ти теж?

— Хто, чаклун? — Стрілець розсміявся. — Ні, я просто людина.

— Тобі ніколи його не наздогнати.

— Я наздожену його.

Їхні погляди зустрілися, і раптом між ними виникло глибоке взаєморозуміння, що поєднало обох: поселянина на його сухому, мов пух, клапті землі та стрільця на твердій кірці, що становила єдине ціле з пустелею. Стрілець потягнувся по кремінь.

— Тримай. — Браун витяг сірника із сірчаною голівкою й запалив його об свій брудний ніготь.

Стрілець підніс кінчик цигарки до вогника й затягнувся.

— Дякую.

— Мабуть, тобі треба наповнити бурдюки, — сказав поселянин, відвертаючись. — Криниця під навісом ззаду. Піду приготую обід.

Жваво переступаючи через ряди кукурудзи, стрілець зайшов за хатину. Джерело було на дні викопаного вручну колодязя, обкладеного камінням, щоб не осипалася крихка земля. Спускаючись хиткою драбиною, стрілець відзначив про себе, що робота над камінною кладкою, певне, тривала років зо два: перенесення каміння, вибирання землі, обкладання. Вода була чиста, але текла повільно, тож наповнювати бурдюки довелося довго. Коли другий бурдюк був майже наповнений, на край колодязя сів Золтан.

— Трахати тебе. Тебе й коняку, на котрій ти приїхав, — повідомив птах.

Від несподіванки стрілець здригнувся й подивився вгору. Глибина шахти колодязя сягала п’ятнадцяти футів, і Браун легко міг скинути в неї камінь, розбити йому голову й забрати все, що в нього було. Божевільний чи гнилий так би не вчинили, але Браун не належав ні до тих, ні до інших. Але Браун йому сподобався, тож він викинув цю думку з голови й наповнив бурдюк водою до кінця, бо на те воля Божа. Усе інше, на що була воля Божа, було справою ка, а не його турботою.

Переступивши поріг хатини й спустившись сходинками, що вели вниз (підлога халупи була нижче рівня землі, щоб нічна прохолода проникала всередину й затримувалася), він побачив, як Браун вирізаною з твердої деревини грубою лопаткою засовує кукурудзяні кияхи в гарячу золу невеличкого багаття. На протилежних краях розстеленої ковдри сірувато-коричневого кольору стояли дві пощерблені тарілки. У казанку над вогнищем починала закипати вода для бобів.

— За воду я також заплачу.

Не підводячи голови, Браун сказав:

— Вода — це дар від Господа, думаю, ти це знаєш. Боби приносить Татусь Док.

Стрілець розсміявся і всівся, спершись спиною на грубу стінку, склав руки й заплющив очі. Невдовзі ніздрі йому почав лоскотати запах смаженої кукурудзи. Пролунав звук, наче пересипають камінці: це Браун висипав у казанок сухі боби із паперового пакетика. Стук-стук-стук час від часу — невгамовний Золтан мірить кроками дах. Стрілець почувався виснаженим. Відколи він залишив позаду останнє на своєму шляху містечко Талл і весь той жах, що там стався, і потрапив сюди, він перебував у дорозі по шістнадцять, а часом навіть вісімнадцять годин на добу. І останні дванадцять днів ішов пішки, бо мул уже майже видихався й залишався живим тільки тому, що звик. Колись стрілець знав хлопця на ймення Шимі, у якого був мул. Шимі вже немає, нікого немає, залишилися тільки двоє: він і чоловік у чорному. До нього доходили чутки про інші землі, що лежать за межами цього краю, землі, що потопають у зелені Серединного Світу, але в це важко вірилося. У цій пустелі зелень здавалася дитячою вигадкою.

Стук-стук-стук.

Два тижні, сказав Браун, або навіть усі шість. Не має значення. У Таллі були календарі, й там пам’ятали чоловіка в чорному, бо, проходячи через містечко, він зцілив одного старого. Звичайного собі старого, що помер від зілля. Старого тридцяти п’яти років від народження. І якщо Браун не помилявся, відтоді стрілець значно скоротив відстань, що розділяла їх із чоловіком у чорному. Але далі була пустеля. І пустеля могла перетворитися на пекло.

Стук-стук-стук…

Позич мені крила, пташко. Я випростаю їх, і мене підхопить потік вітру.

Він спав.

ІІІ

Браун розбудив його за годину. Вже стемніло. Єдиним джерелом світла був тьмяний блиск темно-червоних жаринок, згорнутих у купку.

— Твій мул здох, — сказав Браун. — Співчуваю. Обід готовий.

— Як?

Браун здвигнув плечима.

— Спікся й зварився, як іще? Харчами перебираєш?

— Ні, я про мула.

— Просто відкинув копита. Схоже, то був старий мул. — І з нотками вибачення: — Золтан виклював очі.

— Ох. — Цього можна було чекати. — Та нічого.

Коли вони сіли до ковдри, що слугувала столом, Браун здивував його вкотре, промовивши коротку молитву: попросив дощу, здоров’я і духовного зростання.

— Ти віриш у загробне життя? — спитав стрілець, коли Браун клав йому на тарілку три качани гарячої кукурудзи.

Браун кивнув.

— По-моєму, це якраз воно.

IV

Боби були, як кулі, кукурудзу не вгризти. Надворі, гуляючи навколо піддашка, що був на рівні землі, зітхав і завивав господар-вітер. Стрілець їв швидко, жадібно, запиваючи їжу водою, вихлебтав чотири чашки. Посеред вечері за дверима раптом пролунав стукіт, схожий на кулеметну чергу. Браун підвівся і впустив Золтана. Птах перелетів через кімнату й набурмосено всівся в кутку.

— Музичний фрукт, — пробурмотів він.

— Тобі ніколи не хотілося скуштувати його? — спитав стрілець.

Поселянин розреготався.

— У балакучих тварюк, мабуть, жорстке м’ясо. Птахи, пухнастики-шалапути, людські боби. Певне, їх важко жувати.

Після вечері стрілець запропонував Браунові свого тютюну. Той із задоволенням узяв.

«Зараз, — подумав стрілець, — почнуться розпитування».

Але Браун не ставив питань. Він курив тютюн, що багато років тому був вирощений у Ґарлені, і дивився на жаринки вогнища, що догоряли. У хижці вже стало помітно холодніше.

— І не введи нас у випробування, — зненацька пророчим тоном сказав Золтан.

Стрілець підскочив, наче в нього вистрілили. Раптом його охопила впевненість у тому, що все це ілюзія, навіяна йому чаклунством чоловіка в чорному, котрий якимось абсурдним способом, що спантеличував, користуючись символами, намагався йому щось повідомити.

— Ти знаєш, де Талл? — раптом спитав він.

Браун кивнув.

— Я проходив через нього, коли пробирався сюди. Одного разу ходив туди, аби продати кукурудзу й пропустити чарчину віскі. Того року був дощ. Падав, може, хвилин п’ятнадцять. Земля наче відкрилася й поглинула його. А за годину була така сама біла й суха, як завше. Але кукурудза. Господи! Росла на очах. Це було не так уже й погано. Але її можна було почути, наче від дощу в неї з’явився рот. Не надто щасливі були звуки. Вона ніби зітхала й стогнала, витикаючись із-під землі. — Він зробив паузу. — У мене була зайва, тому я взяв і продав її. Татусь Док сказав, що сам може продати, але він би мене точно надурив. Тому я пішов сам.

— Тобі не сподобалося те місто?

— Ні.

— Мене там ледь не вбили, — зізнався стрілець.

— Та невже?

— Б’юся об заклад на свій годинник. А ще я вбив людину, котрої торкнулася рука Бога, — продовжив стрілець. — Тільки то був не Бог. То був чоловік, що тримає у рукаві кролика. Чоловік у чорному.

— Він влаштував тобі засідку.

— Твоя правда.

Вони дивилися один на одного в сутінках. Мить балансувала на обертонах завершеності.

Зараз точно почнеться розпитування.

Проте в Брауна досі не було питань. Його цигарка догоріла, від неї лишився тільки недопалок, що димів, але коли стрілець поплескав по своєму капшукові, поселянин заперечно похитав головою.

Золтан неспокійно посовався, хотів був щось сказати, але передумав.

— Думаю, чи не розповісти тобі про той випадок? — спитав стрілець. — Зазвичай з мене не надто добрий оповідач, але…

— Бува, розповіси — і легшає на душі. Я послухаю.

Стрілець добирав слів, якими можна було б почати, і не знайшов.

— Мені треба відлити, — сказав він.

Браун кивнув.

— Відлий у кукурудзу, будь ласка.

— Авжеж.

Він піднявся східцями і вийшов у темряву. Над головою яскраво сяяли зірки. Дув поривчастий вітер. Стрілець спрямував струмінь сечі на суху, як пух, грядку кукурудзи й почав її поливати аркоподібними рухами. Його сюди привів чоловік у чорному. Цілком імовірно, що Браун і є той самий чоловік. Він міг бути…

Стрілець одігнав від себе ці непотрібні й тривожні думки якнайдалі. Єдина непередбачувана обставина, яку він не навчився долати, — імовірність того, що його спіткало божевілля. Він пішов назад у хатину.

— Уже розібрався, зачаклований я чи ні? — весело поцікавився Браун.

Стрілець застиг на крихітній площадці мов укопаний. Потім повільно опустився й сів.

— Це спадало мені на думку. То ти зачаклований?

— Навіть якщо й так, мені це не відомо.

Користі з такої відповіді було — як кіт наплакав, але стрілець вирішив облишити цю тему.

— Я почав розповідати тобі про Талл.

— То як, росте містечко?

— Воно мертве. Я вбив його, — сказав стрілець і задумався, чи не додати таке: «А зараз уб’ю тебе, хоча б тому, що мені не хочеться спати з одним розплющеним оком». Але невже він докотився до такого? Якщо так, навіщо взагалі продовжувати свій шлях? Навіщо, коли він перетворився на те, що сам переслідує?

— Мені від тебе нічого не треба, стрільцю, єдине, що я хочу, — бути тут, коли ти підеш далі. Я не благатиму тебе залишити мені життя, але це зовсім не означає, що воно мені вже не потрібне, бодай на деякий час.

Стрілець заплющив очі. У голові роїлися думки.

— Скажи мені, хто ти такий, — хрипко промовив він.

— Просто людина. Яка не бажає тобі зла. І я досі хочу слухати, якщо ти маєш бажання говорити.

На це стрілець не відповів.

— Гадаю, ти почуватимешся ніяково, якщо я тебе не попрошу, — сказав Браун, — тож я прошу. Будь ласка, розкажи мені про Талл.

Стрілець здивовано відзначив, що цього разу слова знайшлися. Він почав говорити, затинаючись на кожній фразі, але поволі оповідь стала плавною, хоча й дещо монотонною. Стрілець відчув дивне збудження. Його розповідь тривала до пізньої ночі. Браун не перебивав. І крук теж.

V

Мула він купив у Прайстауні, і коли вони наблизились до Талла, тварина була ще бадьорою. Сонце сіло годину тому, але стрілець не спинявся: спочатку дороговказом йому слугували відблиски вогнів міста в небі, а потім — надприродно чіткі звуки піаніно в дешевому барі, що награвало «Гей, Джуд». Шлях став ширшим, бо тепер розгалужувався на бічні дороги. Подекуди стояли ліхтарі, що давно не світили.

Ліси вже давно лишилися позаду: на зміну їм прийшла одноманітна рівнина прерії. Безмежні занедбані поля заросли тимофіївкою й низькорослими чагарниками — моторошно безлюдні маєтки охоронялися мовчазними затемненими палацами, де явно блукали демони; порожні халупи, які люди покинули самі чи щось їх змусило, дивилися скоса; зрідка траплялася хижка поселянина, яку в темряві виказував єдиний промінчик світла, а вдень — понурі члени родини із явними ознаками виродження, що мовчки копирсалися в полі. Основним урожаєм була кукурудза, але також тут росли боби, а ще — фітолака. Подеколи крізь обідрані вільхові жердини тину на нього тупо витріщалися худющі корови. Чотири рази проїжджали диліжанси: два назустріч, а два — у тому ж напрямку, куди йшов і він. Коли вони наздоганяли ззаду й проминали стрільця з його мулом, він бачив майже порожні салони, а назад, у напрямку лісу, що лежав на півночі, вже їхали карети з пасажирами. Часом повз нього торохкотів віз селянина, що, задравши ноги на щиток, намагався не дивитися на чоловіка з револьверами.

Місцевість була огидною. Відколи він вийшов із Прайстауна, двічі падав дощ, обидва рази скупий. Навіть тимофіївка мала жовтявий і гнітючий вигляд. Край, котрий проминаєш не спиняючись. Ніщо не свідчило про те, що тут проходив чоловік у чорному. Можливо, він сів у диліжанс.

Дорога повернула, і за поворотом стрілець спонукав мула спинитися й подивився вниз. Унизу, в округлій, схожій на миску, улоговині, наче фальшивий діамант у дешевій оправі, лежав Талл. Містечко освітлювалося, і найбільше скупчення вогнів було саме там, звідки лунала музика. На перший погляд, у місті було чотири вулиці, три з яких під прямим кутом вливалися в шлях, що слугував тут головною магістраллю міста. Мабуть, десь має бути харчівня. Стрілець сумнівався, але все могло бути. Він гукнув до мула.

Уздовж шляху час від часу траплялися будинки, зараз частіше, але більшість із них господарі давно покинули. Позаду лишився крихітний цвинтар: запліснявілі перекошені надгробні плити з дерева так заплело суцільним чортовим зіллям, що їх уже майже не було видно. Пройшовши вперед близько п’ятисот футів, стрілець помітив облуплений вказівник, на якому було написано «ТАЛЛ».

Фарба з нього облізла так, що напис був майже нерозбірливий. Далі стояв іще один дороговказ, але його стрілець і поготів не зміг прочитати.

Коли він ступив на територію містечка, ідіотський хор напівп’яних голосів виводив завершальну високу ноту в останніх словах довгої опери «Гей, Джуд» — «Наа-наа-наа-наа-на-на-на… гей, Джуд…» То був глухий звук, що нагадував виття вітру в дуплі трухлявого дерева. Лише прозаїчне глухе деренчання піаніно в дешевому барі врятувало стрільця від серйозного розмірковування над тим, чи, бува, чоловік у чорному не начаклував привидів, щоб населити ними покинуте містечко. Ця думка викликала в нього ледь помітну посмішку.

На вулицях були люди, але не багато. Окинувши його байдужим поглядом, дощатим тротуаром на протилежному боці вулиці пройшли три жінки, одягнені в широкі чорні брюки й однакові блузки з високими комірцями. Їхні обличчя, здавалося, пливли в повітрі над майже прозорими тілами, наче бліді кулі з очима. Зі сходинок забитої дошками крамнички, де колись продавався дріб’язок, за стрільцем спостерігав похмурий старий у солом’яному капелюсі, що міцно тримався на його маківці. Худющий кравець відірвався од роботи з пізнім клієнтом, і обидва провели його поглядами. Щоб краще роздивитися, кравець підніс ліхтаря до вікна. Стрілець кивнув. Ані кравець, ані його клієнт не кивнули у відповідь. Він відчув, що їхні погляди прикуті до кобур, які щільно прилягали до його стегон внизу. Юнак років тринадцяти й дівчинка, що могла бути або його сестрою, або подружкою, переходячи вулицю за квартал звідти, майже непомітно призупинилися й рушили далі. Їхні кроки здіймали в повітрі маленькі клуби куряви, що зависали над землею. Тут, у містечку, світила більша частина вуличних ліхтарів, але вони були не електричними. Їхні слюдяні боки, вкриті шаром затверділого гасу, були мутними, деякі — розтрощеними. Платна стайня мала такий вигляд, ніби вона ледь-ледь животіє, і, мабуть, виживала лише завдяки тракту, яким ходили диліжанси. Троє хлопчаків мовчки посхилялися над колом для гри в кульки, намальованим на землі поряд із роззявленою пащею стайні, і курили самокрутки з обгорток кукурудзяних кияхів. Від хлопців на землю падали довгі тіні. До криси капелюха одного з них була причеплена довгокрила скорпіонниця. В іншого підбите ліве око запливло й сліпма випирало з очниці.

Стрілець провів свого мула повз них і зазирнув усередину погано освітленої стайні. Там унизу світилася лампа. Підстрибувала й шугала туди-сюди тінь: то довготелесий старий у комбінезоні, крекчучи, сильними ривками піднімав розкидане сіно тимофіївки вилами на сінник.

— Агов! — гукнув стрілець.

Вила стали рухатися повільніше, і конюх роззирнувся навколо своїми жовтуватими очима.

— Сам ти агов!

— У мене мул.

— Добре тобі.

Стрілець кинув у напівморок важку, нерівномірно гуртовану золоту монету. Вона дзенькнула об старезні, посипані подрібненою соломою дошки і зблиснула на підлозі.

Конюх ступив уперед, нахилився, підняв золотий і скоса подивився на стрільця. Натрапивши поглядом на кобури, похмуро кивнув.

— Надовго хочеш поставити його в стійло?

— На ніч чи дві. Може, й на довше.

— У мене нема здачі з золотого.

— Здачу залиш собі.

— Гроші застрелених, — буркнув конюх.

— Що ти сказав?

— Нічого. — Конюх упіймав мула за вуздечку й повів його у стайню.

— І почисть його! — крикнув стрілець навздогін. — Сподіваюся, що так воно й буде, коли я повернуся. І без жартів.

Старий навіть голови не повернув. Стрілець вийшов надвір, до хлопців, що скупчилися біля кола для кульок і з виглядом презирливої зацікавленості спостерігали за розмовою.

— Довгих днів і приємних ночей, — приязно привітався стрілець.

Мовчання.

— Хлопці, ви місцеві?

Знову жодної відповіді, тільки хлопець зі скорпіонницею ледь помітно кивнув.

Один із парубків дістав з рота жахливо скрючену кукурудзяну самокрутку, ухопив зелену кульку, зроблену з каменя «котяче око», і швиргонув її в коло на землі. Кулька влучила в жабку і вибила її за межі кола. Хлопець підняв «котяче око» і приготувався до нового кидка.

— Тут де-небудь є харчівня? — спитав стрілець.

Один із них, наймолодший, підвів очі. У кутику його рота цвіла величезна болячка від застуди, такого ж розміру, як і очі — сповнені невинності, яка в такій дірі довго не протримається. У погляді бриніло приховане захоплення, що переповнювало його, яке водночас зворушувало і лякало.

— У Шеба, може, подають біфштекси.

— Це та забігайлівка, де піаніно?

— Еге, — кивнув хлопець. Погляди його товаришів стали погрозливими й ворожими. Швидше за все, йому доведеться поплатитися за доброту і язикатість.

Стрілець торкнувся крис капелюха.

— Дуже вдячний. Приємно усвідомлювати, що бодай хтось у цьому місті настільки розумний, що вміє розмовляти.

Він пройшов повз них, ступив на дерев’яний тротуар і рушив униз вулицею до Шеба, а за спиною в нього пролунав виразний і сповнений презирства голос одного з парубків, дитячий дискант — не більше:

— Травоїдник! І давно ти трахаєшся зі своєю сестрою, Чарлі? Травоїдник! — А потім пролунав звук завданого удару й плач.

Перед салуном «У Шеба» нерівним полум’ям горіло три гасові лампи — по одній з кожного боку від входу, третя була прибита над перехнябленими, схожими на кажанячі крила дверима. Хор, що виводив «Гей, Джуд», мабуть, вичерпав свої можливості, і піаніно тренькало якусь іншу стару баладу. Звук голосів був таким тонким, наче нитки рвуться. На якусь мить стрілець затримався на порозі, зазираючи всередину. Підлога, посипана тирсою, плювальниці біля столів із хисткими ніжками. За шинквас правила товста дошка на козлах для розпилювання дров, за нею — липке від бруду дзеркало, в якому відбивався піаніст зі своїм неодмінним атрибутом: сутулою від сидіння на табуретці спиною. Передня панель піаніно була знята, тож було видно, як дерев’яні молоточки здіймалися вгору й падали вниз, коли на цій хитромудрій штуковині грали. За шинквасом стояла жінка з волоссям солом’яного кольору, у брудній блакитній сукні. Одна поворозка трималася на англійській булавці. У глибині залу виднілося чоловік шестеро відвідувачів: вони дудлили спиртне й знехотя грали у «Гляньте». Ще шестеро зібралися поблизу піаніно. Четверо чи п’ятеро — біля шинкваса. І старий зі скуйовдженим сивим волоссям, який валявся біля столика неподалік від дверей. Стрілець зайшов усередину.

Щойно він переступив поріг, як голови повернулися, мов на шарнірах, — усі вирячилися на нього й револьвери. На якусь мить запала майже повна тиша, якби не забутий усіма піаніст, що продовжував бренькати. Тоді на обличчі жінки за шинквасом з’явилася гримаса, і все повернулося на круги своя.

— Гляньте, — сказав один із картярів у кутку і побив чирвову трійку виновою четвіркою, виклавши всі свої карти.

Хазяїн трійки вилаявся, відштовхнув від себе свою ставку, і почалася нова партія.

Стрілець підійшов до жінки за баром.

— Ви подаєте м’ясо? — спитав він.

— Аякже. — Вона подивилася йому просто у вічі. Колись вона, мабуть, була гарненькою, та відтоді світ зрушив з місця. Тепер її щоки були брезклими, а на лобі зміївся сірувато-синій шрам, який вона густо припудрила. Але пудра лише підкреслювала те, що за задумом мусила приховувати. — Чиста яловичина. Породиста худоба. Але воно дороге.

«Породиста худоба, хай мені грець, — подумав стрілець. — У вашій комірчині лежить м’ясо триоких чи шестиногих або ж і те, і те разом, от що я думаю, леді-сей».

— Мені три біфштекси й пиво, коли ваша ласка.

І знову ця ледь відчутна зміна настрою відвідувачів. Три біфштекси. Роти переповнилися слиною, а язики повільно злизали її, смакуючи. Цілих три біфштекси. Чи бачив коли-небудь хоч один із присутніх, щоб хтось з’їдав одразу три біфштекси?

— Це буде п’ять боксів. У тебе є п’ять боксів?

— Доларів?

Судячи з того, що вона кивнула, йшлося їй, напевно, про бакси. Хоча це був його здогад.

— Разом із пивом? — із легкою посмішкою спитав він. — Чи пиво окремо?

Вона не посміхнулася у відповідь.

— Пиво я врахую. Коли побачу, якого кольору твої гроші.

Стрілець поклав на шинквас золотий, і всі негайно прикипіли до нього поглядами.

За шинквасом, ліворуч від дзеркала, пашіла жаром вугільна плитка. Жінка зникла в кімнатці позаду неї й повернулася зі шматком м’яса на папері. Скупо відчикрижила три кусники й поклала їх на решітку. Аромат смаженини поширився миттєво, від нього паморочилося в головах. Із флегматичною відстороненістю стрілець стояв, підсвідомо фіксуючи, що піаніно раз за разом збивається з ритму, картярі вже грають не так швидко, а завсідники бару кидають косі погляди.

Чоловіка, що був уже на півдорозі до нього, стрілець побачив у дзеркалі. Він був майже лисий, а рука міцно стискала руків’я величезного мисливського ножа, що стримів з-за пояса, наче із піхов.

— Сядь на місце, — промовив стрілець. — Зроби собі послугу, чоловіче.

Той зупинився. Його верхня губа за інерцією піднялася, наче у пса, і на мить запала мовчанка. Тоді він повернувся до свого столу, і атмосфера знову стала такою, як раніше.

Пиво подали в надщербленому скляному келиху.

— У мене нема здачі з золотого, — грубо промовила жінка.

— Здачі не треба.

Вона сердито кивнула, наче її розлютив цей прояв заможності, хай навіть на її користь. Але золотий узяла, і за мить на поплямованій тарілці з’явилися біфштекси, червоні по краях.

— У вас є сіль?

У маленькій глиняній сільничці, яку вона дістала з-під шинкваса, сіль узялася грудками, тому стрільцеві довелося розминати їх пальцями.

— А хліб?

— Нема хліба.

Він знав, що вона бреше, але також знав причину і не став наполягати. Голомозий витріщався на нього синюшними очима, то стискаючи, то розтискаючи кулаки на скіпковій, подовбаній поверхні столу. Ніздрі поволі роздувалися й опадали, втягуючи аромат м’яса. Врешті-решт, за це не треба було платити.

Стрілець почав спокійно їсти, не смакуючи: просто краяв м’ясо на шматки і швидко вкидав його виделкою до рота, намагаючись не думати про те, як виглядала корова, з якої це м’ясо зрізали. Породиста худоба, сказала вона. Авжеж! А свині, мабуть, танцювали комалу в світлі місяця Мандрівного Торгівця.

Він уже майже доїв і збирався замовити ще пива та скрутити цигарку, коли на його плече лягла чиясь рука.

Зненацька він відчув, що в кімнаті знову стало тихо, а в атмосфері з’явилася напруженість. Повернувшись, він втупився в обличчя чоловіка, який спав біля дверей, коли зайшов до зали. То було жахливе обличчя. Запах чортового зілля породжував сморідні міазми, очиська були страхітливими — широко розплющені, люті очі людини, яка дивиться, але не бачить, погляд, завжди звернений усередину, в сірий притон розгнузданих, неконтрольованих марень, що беруть початок у смердючих болотах підсвідомості.

Жінка за шинквасом тихо застогнала.

Потріскані губи вивернулися, наче їх звела судома, піднялися, оголюючи вкриті зеленим нальотом, замшілі зуби, і стрілець подумав: «Він навіть не курить це зілля. Він його жує. Справді жує».

І наступна думка: «Це мертвий чоловік. Він, очевидно, помер рік тому».

І чергова думка: «Це зробив чоловік у чорному».

Вони пильно споглядали один одного, стрілець і чоловік, що переступив межу божевілля.

Він заговорив, і стрілець, ошелешений, не ймучи віри, почув, що до нього звертаються Високою Мовою Ґілеада.

— Стрілець-сей, подаруй золотий. Лише один золотий. Для прикраси.

Висока Мова. Якусь мить його розум відмовлявся в це вірити. Роками — Боже! — століттями, тисячоліттями ніхто нею не розмовляв, Високої Мови вже не було, він останній, останній стрілець. Усі інші були…

У німому заціпенінні він поліз до нагрудної кишені й дістав золотий. Порепана, вкрита струпами рука з омертвілою шкірою вхопила його, ніжно затисла між пальцями й піднесла вгору, щоб краще роздивитися в маслянистому світлі гасових ламп. Монета засяяла. Її барвисте сяйво було пишним і витонченим — золотистим, рудуватим, криваво-червоним.

— Ох-х-х… — Нерозбірливий звук, що мусив означати втіху. Старий невпевнено розвернувся й почав просуватися до свого столика, тримаючи монету на рівні очей, повертаючи її в різні боки й пускаючи нею зайчики.

Зала швидко спорожніла, салунні двері шалено хиталися туди й назад. Піаніст різко опустив кришку на піаніно (вона впала зі звуком «бам») і поспішив слідом за іншими, долаючи відстань до дверей довжелезними кроками персонажа комічної опери.

— Шебе! — заверещала йому навздогін жінка. У її голосі дивовижно поєднувалися страх і злість. — Шебе, повернися, а щоб тебе! — Невже стрілець уже десь чув це ім’я? Принаймні, так йому здалося, але часу розмірковувати над цим чи повертатися подумки в минуле не було.

Тим часом старий добрів до свого столика. Він крутонув монетку на подовбаній дерев’яній стільниці, очі живого мерця з бездумним захопленням спостерігали за її рухом. Ось він крутнув золотий удруге, потім втретє, і його повіки безсило впали. Четвертий раз — і голова опустилася на стільницю, перш ніж монета зупинилася.

— Маєш, — тихо й розлючено сказала жінка. — Ти розігнав мені всіх відвідувачів. Задоволений тепер?

— Вони повернуться, — відповів стрілець.

— Сьогодні — ні, це вже точно.

— Хто він такий? — Стрілець жестом показав на травоїдника.

— Пішов ти в сраку. Сей.

— Мені потрібно це знати, — терпляче мовив стрілець. — Він…

— Якось дивно він із тобою розмовляв, — сказала вона. — Норт ніколи в житті так не говорив.

— Я шукаю чоловіка. Мабуть, ви його знаєте.

Вона незмигно дивилася на нього, потроху втихомирюючи свій гнів. На зміну йому прийшла задума, а потім очі спалахнули й зволожилися (цей погляд стрілець уже бачив раніше). Перехняблена будівля поринула в свої думки. Десь далеко гучно гавкав собака. Стрілець чекав. Жінка зрозуміла, що він усе знає, і спалах потьмянів, перейшов у розпуку, німу потребу, в якої не було язика.

— Гадаю, мою ціну ти знаєш, — сказала вона. — У мене сверблячка, якій я раніше давала раду, а зараз не можу.

Він не зводив з неї очей. У темряві шраму не було видно. Її тіло було досить худорлявим, тому його форми досі не обвисли, навіть незважаючи на пустелю, шорсткий пісок і важку одноманітну роботу. Колись вона була гарненька, ба навіть вродлива. Хоча це не мало ніякого значення. Навіть якби в безплідній пітьмі її лона відклали личинки могильні черви. Так написано на роду. Десь чиясь рука занесла все це в книгу ка.

Вона затулила обличчя руками, і виявилося, що резерви її душі ще не вичерпалися і їх достатньо для того, щоби розплакатися.

— Не дивися на мене! Не треба на мене так погано дивитися.

— Вибач, — сказав стрілець. — Я не мав на увазі нічого поганого.

— Ніхто з вас ніколи не має! — викрикнула вона йому в обличчя.

— Замкни шинок і згаси світло.

Вона досі схлипувала, затулившись руками. Його тішило, що вона тримає руки біля обличчя. Не через шрам, а тому, що так вона знову виглядала як молода (хай навіть не цнотлива) дівчина. Англійська булавка, якою була пришпилена поворозка її сукні, блищала у єлейному світлі.

— Він може щось украсти? Якщо так, то я його викину за двері.

— Ні, — прошепотіла вона. — Норт не злодій.

— Тоді згаси світло.

Руки від обличчя вона прибрала тільки тоді, коли опинилася у стрільця за спиною й одну по одній гасила лампи, повертаючи ґніт і задуваючи полум’я. Потім взяла його руку в темряві, і він відчув її тепло. Вона повела його нагору. Там не було світла, і можна було не ховаючись кохатися.

VI

Скрутивши у пітьмі цигарки, він запалив їх і простягнув одну з них їй. Кімната напахтилася її парфумами — зворушливим ароматом свіжого бузку. Але дух пустелі домінував. Він зрозумів, що боїться пустелі, яка стелеться попереду.

— Його ім’я Норт, — сказала вона. Різкі нотки з голосу не зникли. — Просто Норт. Він помер.

Стрілець чекав.

— Його торкнулася рука Бога.

— Я ніколи Його не бачив, — відказав стрілець.

— Він був тут з незапам’ятних часів — ну, Норт, а не Бог. — Вона нервово розсміялася в темряві. — Якийсь час вивозив лайно. Потім почав пити. Нюхати траву. Потім курити її. Діти ходили за ним зграйками і цькували його псами. Він носив старі зелені штани, від них дуже тхнуло. Розумієш?

— Так.

— Він почав жувати її. Наприкінці вже просто сидів там і нічого не їв. Може, йому ввижалося, що він король. Діти — його блазні, а собаки — принци.

— Так.

— Він помер просто перед дверима цього шинку, — розповідала далі вона. — Пришкандибав, цокаючи підборами по дошках тротуару, — його чоботи не зношувалися, то були солдатські чоботи, він знайшов їх на старій залізничній станції, — а за ним вервечкою тяглися діти й собаки. У нього був такий вигляд, наче кілька старих дротяних вішалок для одягу переплелися між собою. У його очах горів пекельний вогонь, а він тільки шкірив зуби… діти вирізають такі усмішки на гострокоренях і гарбузах напередодні свята Жнив. Від нього тхнуло брудом, гноєм і травою. Патьоки слини стікали з кутиків рота, як зелена кров. По-моєму, він хотів зайти й послухати, як Шеб грає на піаніно. І просто на порозі став і задрав голову. Я його бачила, і чомусь мені здалося, що він чує звуки коліс диліжанса, хоча за розкладом його не мало бути. А тоді його знудило, і блювота була чорна, змішана з кров’ю, цілою калюжею крові. Блювота лилася крізь той вищир, як вода з каналізації — в решітку. Сморід стояв такий, що очамріти можна. Він підняв руки і просто перекинувся. От і все. Здох у власному блювотинні, шкірячи зуби.

— Нічогенька історія.

— О, так, спасибі, сей. Це місце таке класне.

Вона тремтіла. Надворі, не перестаючи, завивав буревій, і бахкання дверей на вітрі долинало десь здалеку, наче звук, почутий крізь сон. У стінах шкряботіли миші. Стрілець тут же подумав, що це, мабуть, єдиний заклад у містечку, достатньо заможний, аби прогодувати мишей. Він поклав руку на живіт жінці, і вона сіпнулася від несподіванки, але потім розслабилася.

— Чоловік у чорному, — нагадав він.

— Тобі неодмінно треба взяти своє, га? Не міг просто трахнути мене і заснути.

— Я мушу взяти своє.

— Гаразд. Я тобі розповім. — Ухопивши його руку обома долонями, вона почала свою оповідь.

VII

Він з’явився надвечір того дня, коли помер Норт. Вітер розійшовся не на жарт: змітав верхній шар ґрунту, люто жбурлявся шматками гравію і вирваними з коренем стеблами кукурудзи. Джубал Кенерлі замкнув стайню, інші нечисленні крамарі наглухо зачинили віконниці й закріпили їх дошками. Небо було кольору жовтавого давнього сиру, і хмари по ньому летіли так швидко, наче стрімголов тікали від чогось жаского, що побачили в просторах пустелі, які проминули зовсім недавно.

Переслідуваний стрільцем приїхав на тряскій кінній таратайці. Брезент, натягнутий над підстилкою, брижився на вітрі. На обличчі чоловіка застигла широченна, наче привітальна, усмішка. Люди стежили за тим, як він наближається, і старий Кенерлі, що лежав біля вікна з пляшкою в одній руці й м’якою гарячою плоттю груді своєї середульшої дочки — в другій, вирішив, що не відчинятиме, якщо раптом цей чолов’яга постукає у двері.

Але чоловік у чорному, не спиняючи гнідого, впряженого в таратайку, проїхав далі. Крутячись, колеса здіймали пінну куряву, яку з готовністю підхоплював вітер. Можливо, він був священиком чи монахом. Вбрання його складалося із запорошеної чорної сутани з широким каптуром на голові, який приховував риси обличчя, але ніяк не міг замаскувати тієї жахливої задоволеної усмішки. Поли сутани здіймалися й тріпотіли. З-під одягу виглядали масивні чоботи з пряжками і квадратними носаками.

Зупинившись перед салуном Шеба, він припнув коня, і той слухняно опустив голову й почав форкати в землю. Обійшовши шарабан, чоловік відв’язав один край брезентового полотнища, дістав обшарпану сідельну сумку, перекинув її через плече і ввійшов у двері салуна.

Еліс він зацікавив одразу, а от інші його появи не помітили. Постійні відвідувачі на той час уже були п’яні, як чіп. Шеб грав реґтайм до методистських гімнів, а посивілі гультяї, яких негода й бажання якнайшвидше пом’янути Норта загнали до шинку раніше, ніж зазвичай, уже наспівалися до хрипу в горлі. П’яний у дим Шеб, якого дурманила й водночас заводила згадка про те, що сам він і досі живий, бив по клавішах із гарячковим поспіхом: його пальці злітали й опускалися у блискавичному темпі, ніби човники ткацького верстата.

Голоси зливалися в хор, який вищав і лементував на різні лади, але був не в змозі перемогти вітер, хіба що кинути йому виклик. У кутку Захарій, закинувши спідницю Емі Фелдон їй на голову, виводив у неї на колінах магічні формули Жнив. Кілька інших жінок переходили з рук у руки. Усі вони, здавалося, перебували у гарячковому стані збудження, однак тьмяне світло бурі, що просочувалося крізь двері, схожі на кажанячі крила, наче знущалося з них.

Норта поклали на двох столах, зіставлених разом, посеред залу. Його солдатські чоботи стирчали в різні боки у формі містичної літери V. Щелепа відвисла, рот розкрився у в’ялій усмішці, хоча очі йому хтось закрив і поклав на них металеві кружальця. У складених на грудях руках стримів жмутик чортового зілля. Мрець нестерпно смердів.

Чоловік у чорному відкинув каптура і підійшов до шинкваса. Еліс спостерігала за ним із двоїстим відчуттям — тривогою та знайомим хтивим потягом, що зачаївся в ній, чекаючи нагоди. Жодних ознак приналежності до духовного сану не було, хоча саме по собі це ще нічого не означало.

— Віскі, — промовив він м’яким і приємним голосом. — Хорошого віскі, крихітко.

Вона полізла під прилавок і дістала пляшку «Стар». Під виглядом найкращого вона могла втелющити йому місцевого самогону, але не зробила цього. Поки Еллі наливала віскі у склянку, чоловік у чорному невідривно спостерігав за нею своїми величезними сяючими очима. Але визначити їхній колір вона не могла, бо пітьма згустилася надто сильно. Її потяг подужчав. Крики й верески позаду не стихали ні на секунду. Шеб, цей нікчемний кастрат, грав пісню про солдат-християн, і хтось переконав тітоньку Мілл заспівати. Її неоковирний, спотворений голос пробивався крізь гамір, наче тупа сокира — крізь мозок теляти.

— Агов, Еллі!

Вона пішла прийняти замовлення, ображена на незнайомця через його мовчання. А ще її дратували його безбарвні очі та власне лоно, що ніяк не втихомирювалося. Її лякали ці примхи, бо ж вони були вибагливими й безконтрольними. А ще могли сигналізувати про прихід старості — стану, який у Таллі тривав недовго й був таким же безрадісним, що й захід сонця взимку.

Вона цідила пиво, поки бочка не спорожніла, а потім відкупорила іншу. У такій справі до Шеба краще не звертатися. Він би прибіг охоче, як шолудивий пес (яким він і був), і закінчилося б усе тим, що він або відрубав собі пальці, або розляпав пиво скрізь. Погляд незнайомця увесь цей час був прикутий до неї — вона це відчувала.

— Немов бджіл у вулику, — сказав він, коли вона повернулася до бару. Своєї склянки він не торкався, а просто перекочував між долонями, щоби нагріти.

— Поминки, — відповіла Еліс.

— Я помітив покійного.

— Це ханиги. — На неї зненацька накотила хвиля ненависті. — Усі вони алкаші.

— Це їх заводить. Він мертвий. Вони — ні.

— За життя він був для них блазнем, посміховиськом. Несправедливо, що вони й зараз із нього кепкують. Це… — Вона замовкла, не в силах висловити, що це було і як це було непристойно.

— Травоїдник?

— Так! А що йому ще залишалося?

Її тон був звинувачувальним, але чоловік не опустив очей, і Еліс відчула, як кров шугонула їй в обличчя.

— Вибачте. Ви священик? Мабуть, вам це гидко чути.

— Я не священик, і мені не гидко. — Він одним ковтком, навіть не скривившись, перехилив склянку з віскі. — Ще одну порцію, будь ласка. Ще одну з любов’ю, як кажуть у сусідньому світі.

Вона гадки не мала, що б це могло означати, а спитати боялася.

— Спочатку я маю побачити колір вашої монети. Вибачайте.

— Не варто вибачатися.

Він поклав на прилавок грубо оброблену срібну монету, товщу з одного боку, тоншу — з другого, й Еліс повторила ті ж самі слова, що й пізніше стрільцеві:

— У мене нема здачі.

Він похитав головою, відмовляючись, і з відсутнім виглядом спостерігав, як вона наливає вдруге.

— Ви у нас проїздом? — спитала вона.

Він довго не відповідав, і вона збиралася повторити питання, але він нетерпляче хитнув головою.

— Давайте без банальностей. Тут смерть.

Ображена й здивована, вона сахнулася, і першою думкою було те, що він збрехав їй про свій духовний сан, аби перевірити.

— Ти була до нього небайдужа, — категорично заявив він. — Хіба ні?

— До кого? До Норта? — Вона розсміялася, вдаючи роздратування, аби приховати своє спантеличення. — Гадаю, вам ліпше…

— У тебе добре серце, але ти трохи налякана, — провадив він далі, — а Норт підсів на зілля, зазираючи в пекло з чорного ходу. А тепер онде він, і навіть ті двері перед його носом із грюкотом зачинилися, і ти гадаєш, що їх відчинять тільки тоді, коли для тебе настане час увійти, правда ж?

— Ви що, п’яний?

— Мисту Нортон, він муертвий, — проспівав чоловік у чорному із сарказмом, трохи перекручуючи слова. — Мертвий, як і всі. Мертвий, як ти чи будь-хто інший.

— Забирайтесь звідси. — Вона відчула, як у ній народжується хвиля боязкої відрази, але внизу живота й досі розливалося тепло від бажання.

— Все гаразд, — тихо мовив він. — Все добре. Зачекай. Просто зачекай.

Очі були сині. У голові їй одразу просвітліло, наче після зілля.

— Мертвий, як будь-хто, — повторив він. — Розумієш?

Вона тупо кивнула, і він розсміявся уголос — той сміх був приємним, сильним, чистим, від такого паморочиться в головах. Він різко розвернувся і став до них обличчям, зненацька опинившись у центрі уваги. Тітонька Мілл запнулася й замовкла, залишивши надтріснуту високу ноту стікати кров’ю в повітрі. Шеб збився з ритму й перестав грати. Усі вони з тривогою дивилися на незнайомця. Надворі вітер жбурляв жмені піску об стіни будівлі.

Мовчання тягнулося нескінченно. Їй перехопило дух. Еліс опустила очі й побачила, що міцно притискає обидві долоні до низу живота під шинквасом. Усі люди дивилися на чоловіка в чорному, а він — на них. А потім він знову зайшовся сміхом, сильним, грудним, невідпорним. Але бажання розсміятися слідом за ним ні в кого не виникло.

— Я покажу вам диво! — закричав він до них, але вони тільки мовчки спостерігали, як слухняні діти, яких узяли подивитися на фокусника, та запізно: вони виросли і не вірять у його магію.

Чоловік у чорному стрибнув уперед, та так стрімко, що тітонька Мілл відсахнулася. Він люто вишкірив зуби і ляснув її по великому череву. Вона мимоволі коротко гикнула, і чоловік у чорному відкинув голову.

— Так краще, правда ж?

Тітонька Мілл знову гикнула, раптом розридалася і, не розбираючи дороги, стрімголов кинулася геть, надвір. Інші мовчки спостерігали, як вона тікає. Починалася буря. Тіні, наздоганяючи одна одну, здіймалися й опадали на тлі білої кругової панорами небесного склепіння. Чоловік біля піаніно, забувши, що тримає в руці пиво, зарюмсав.

Чоловік у чорному став над Нортом, усміхаючись до нього. Знадвору долинало пронизливе завивання й гудіння вітру. Щось велике вдарилося об стіну будинку так сильно, аж затрясся весь шинок, і рикошетом відскочило геть. Один із чоловіків, що ниділи в барі, зірвався з місця й великими гротескними кроками почухрав шукати собі тихішої місцини. У небі гуркотів грім, наче в якогось божества стався напад кашлю.

— Гаразд! — вишкірився чоловік у чорному. — Почнемо!

Ретельно прицілюючись, він почав плювати Нортові в обличчя. Слина блищала на лобі покійного й перлинами скочувалася вниз із кінчика гачкуватого носа.

Руки Еліс під шинквасом запрацювали швидше.

Шеб, як селюк, голосно розреготався, сміх зігнув його навпіл. А потім він почав кашляти, випльовуючи слиз, величезні липкі шматки слизу. Чоловік у чорному схвально засміявся й гепнув його кулаком по спині. Шеб усміхнувся, зблиснувши золотим зубом.

Дехто з присутніх утік. Інші ж нещільним кільцем оточили Норта. Його обличчя і складчасті зморшки на шиї та верхній частині грудей блищали від рідини, такої цінної у цій посушливій країні. І раптом, наче за командою, дощ зі слини перестав падати. Чулося тільки нерівне, важке дихання.

Зненацька чоловік у чорному стрімко кинувся через тіло покійного вперед, описавши ідеальну дугу. Гарну, як сплеск води. Він приземлився на руки, зробив переверт, став на ноги (крива усмішка ні на мить не сходила з його обличчя) і знову перескочив через труп. Один із глядачів у нестямі почав плескати в долоні й раптом відсахнувся, його очі затуманилися від невимовного переляку. Затуливши рота рукою, він рушив до дверей.

Коли чоловік у чорному виконав свій акробатичний трюк утретє, Норт поворухнувся.

Натовпом глядачів пройшла хвиля приглушеного бурмотіння, а потім знову запанувала тиша. Чоловік у чорному задер голову й завив. Він усотував у легені повітря, груди здіймалися й опускалися в швидкому частому ритмі. Переверти набирали темп: він переливався через Нортове тіло, наче вода з однієї посудини до іншої і знову назад. У залі стояла мертва тиша: тільки неймовірно скрипучий шум його дихання і шквал буревію за стінами, що невпинно наростав.

Нарешті настала мить, коли Норт зробив глибокий сухий вдих. Його руки почали рухатися, пальці безцільно барабанили по поверхні столу. Шеб заверещав і втік. Слідом за ним знялася і якась жінка — тільки накидка замайоріла за спиною.

Чоловік у чорному зробив переверт, другий, третій. Зараз тіло на столі вібрувало: тремтіло, стукало, звивалося в конвульсіях, наче велика, але в сутності своїй позбавлена життя лялька, всередині якої сховано гігантських розмірів годинниковий механізм. Задушливими хвилями накочував cморід гниття, екскрементів, розкладу. Врешті настала мить, коли Нортові очі розплющилися.

Еллі відчула, як занімілі ноги самі швидко-швидко несуть її назад. Вдарилася об дзеркало, воно захиталося, і її охопила сліпа паніка. Наступної миті вона зірвалася з місця й майнула стрілою геть.

— Ось твоє диво! — тяжко дихаючи, крикнув чоловік у чорному їй навздогін. — Ти його одержала. Тепер можеш спати спокійно. Навіть це не є невідворотним. Хоча це… так… чорт забирай… смішно! — І він знову розреготався.

Еллі що було духу стрімко піднімалася сходами нагору, і сміх долинав до неї дедалі слабше й слабше, але вона бігла, не зупиняючись ні на мить, аж поки не зачинила за собою на засув двері, що вели до трьох кімнат над баром.

Присівши навпочіпки під дверима й розхитуючись вперед-назад, вона почала хихотіти. Звук ставав усе вищим і вищим, поки не переріс у істеричне голосіння, що злилося з завиванням вітру. У її вухах усе ще лунав звук, що супроводжував Нортове повернення до життя, — з таким звуком кулаки всліпу молотять по кришці труни. Які думки, міркувала вона, могли ще залишитися в його воскреслій голові? Що він бачив, поки був мертвий? Що він пам’ятає? Чи розповість? Невже там, унизу, чигають таємниці могили? І найжахливішим, на її думку, було те, що якась частина її єства хотіла мати відповідь на всі ці питання.

Унизу Норт байдуже вийшов у бурхливу негоду, аби нарвати зілля. Чоловік у чорному, єдиний господар бару в цю мить, мабуть, дивився, як він іде, і, певно, все ще криво всміхався.

Коли ввечері вона змусила себе спуститися вниз, тримаючи ліхтаря в одній руці й важезне поліно — у другій, чоловіка в чорному вже не було. Як і його шарабана. Але Норт був у залі: сидів за столиком поблизу дверей так, наче ніколи не помирав. Від нього й досі тхнуло зіллям, але не так сильно, як вона очікувала.

Він подивився на неї знизу вгору й розгублено посміхнувся.

— Привіт, Еллі.

— Привіт, Норте. — Вона поклала поліно на підлогу й почала запалювати лампи, побоюючись повертатися до нього спиною.

— Мене торкнулася рука Бога, — сказав він після паузи. — Я більше не помру. Він так сказав. Пообіцяв мені.

— Я страшенно за тебе тішуся. — Скіпка випала з тремтячих пальців, і Еллі підняла її.

— Хотів би я кинути жувати зілля, — сказав він. — Воно мені вже не подобається. Не годиться людині, якої торкнулася рука Бога, жувати зілля.

— Тоді чому ти не покінчиш із цим?

Роздратування спонукало її знову сприймати його як людину, а не потойбічне диво. Перед нею сидів досить сумний на вигляд напівобдовбаний тип, присоромлений і зневажений. Такого вона вже не боялася.

— У мене ломка, — зізнався він. — І я хочу цього. Я не можу покинути. Еллі, ти завжди була до мене добра… — Він почав рюмсати. — Я навіть перестати всцикатися не можу. Що я таке? Що я?

Вона підійшла до столу й застигла в нерішучості.

— Він же міг зробити так, аби я не хотів, — сказав Норт крізь сльози. — Він міг таке зробити, якщо вже зробив мене живим. Я не скаржуся… я не хочу скаржитися… — Він із зацькованим виглядом озирнувся навколо й прошепотів: — Він уразить мене блискавкою на смерть, якщо я жалітимуся.

— Певно, це жарт. Почуття гумору в нього точно є.

Норт витягнув із-за пазухи свого капшука й дістав звідти пригорщу зілля. Еллі бездумно вдарила його по руці, вибивши траву, і тут же, злякавшись, відсмикнула руку.

— Я нічого не можу вдіяти, Еллі, — сказав він і скрюченими пальцями поліз до капшука.

Вона могла спинити його, але не стала цього робити, натомість повернулася до запалювання ламп, почуваючись втомленою, хоча вечір ще ледве почався. Але того вечора так ніхто й не прийшов, окрім старого Кенерлі, який усе пропустив. Та він не надто здивувався, уздрівши Норта: напевно, йому вже хтось розповів, що сталося. Кенерлі замовив собі пива, спитав, де Шеб, і облапав її.

Пізніше до неї підійшов Норт і дрижачою, без-права-на-життя рукою простягнув якийсь складений папірець.

— Ледь не забув, — сказав він. — Він залишив тобі оце. Якби я забув, він би повернувся й прикінчив мене, це точно.

Папір був дорогий: предмет розкошів, із яким і поводитися слід відповідно, — але тримати в руках цей аркуш їй не подобалося. Мимоволі виникало враження, що він важкий і брудний. Напис на ньому (лише одне слово) промовляв:

— Еллі.

— Звідки йому відоме моє ім’я? — спитала вона Норта, але той тільки головою похитав.

Розгорнувши, вона прочитала:

Ти хочеш знати, що таке Смерть. Я залишив йому слово. Це слово — ДЕВ’ЯТНАДЦЯТЬ. Вимовиш це слово — і його пам’ять відкриється. Він розповість тобі, що лежить там, у потойбіччі. Розкаже, що бачив.

Це слово — ДЕВ’ЯТНАДЦЯТЬ.

Дізнавшись про все, ти збожеволієш.

Але рано чи пізно ти все-таки спитаєш.

Ти нічого не зможеш із цим вдіяти. J

Гарного тобі дня!

Волтер О’Дим

P. S. Це слово — ДЕВ’ЯТНАДЦЯТЬ.

Ти спробуєш його забути, але рано чи пізно воно вилетить із твого рота, як блювотиння.

ДЕВ’ЯТНАДЦЯТЬ.

Так — о Господи, — вона знала, що зробить це. Це слово вже бриніло в неї на губах. Дев’ятнадцять, — скаже вона, — слухай, Норте: дев’ятнадцять. І перед нею розкриються всі таємниці Смерті та потойбіччя.

Рано чи пізно ти спитаєш.

Наступного дня все йшло майже своїм звичаєм, от тільки діти більше не бігали за Нортом. Але через день цькування відновилося. Життя повторно ввійшло в свою приємну колію. Діти разом позбирали вирвані з корінням стебла кукурудзи й за тиждень після воскресіння Норта спалили їх посеред вулиці. Миттєво спалахнув яскравий вогонь, і майже всі завсідники бару, мов метелики, висипали чи виповзли надвір подивитися, як він горить. Вони справляли враження первісних людей. Їхні обличчя наче ширяли між полум’ям і холодним сліпучо-білим сяйвом небес. Дивлячись на них, Еллі раптом відчула, як її душу пройняв гострий біль відчаю через безвихідь ситуації, у якій опинився цей світ. Розлад і розбрат. У центрі більше не залишилося клею. Щось десь руйнується, і коли воно впаде, то настане кінець усьому. А вона ніколи не бачила океану, та вже й не побачить.

— Якби ж то я мала хоробрість, — пробурмотіла вона. — Якби в мене була мужність, рішучість…

На звук її голосу Норт підвів голову й тупо посміхнувся їй — прямісінько з пекла. Справді, мужності в неї не було. Тільки шинок та шрам. І слово. Воно борсалося за її міцно стуленими вустами, шукало виходу. А що як вона покличе його до себе і, знемагаючи від смороду, підсунеться поближче? А що як вона прошепоче це слово у восковий отвір, який він називає вухом? Вираз його очей зміниться. Вони стануть його очима — очима чоловіка в сутані. А потім Норт розповість, що бачив у Країні Смерті, яка лежить далеко від землі й хробаків.

Я ніколи не скажу йому цього слова.

Але чоловік, який оживив Норта й лишив їй записку — зоставив слово, наче заряджений пістолет, котрий вона колись піднесе до скроні, — був краще обізнаний.

Дев’ятнадцять — ключ до таємниці.

Дев’ятнадцять — це сама таємниця.

Вона спіймала себе на тому, що виводить 19 у розлитій на шинквасі калюжці, але, помітивши, що Норт дивиться на неї, миттю відправила її рукою в небуття.

Багаття швидко догоріло, і клієнти повернулися в зал. Вона почала накачуватися віскі «Стар» і опівночі вже була п’яна в дим.

VIII

Закінчивши розповідь і не помітивши негайної реакції стрільця на свої слова, вона спершу подумала, що історія навіяла на нього сон. Але щойно вона сама задрімала, він раптом спитав:

— Це все?

— Так. Це все. Вже дуже пізно.

— Гм. — Він уже скручував другу цигарку.

— Не накидай тютюну мені в ліжко, — дещо різкіше, ніж хотілося б, сказала вона.

— Гаразд.

Знову запанувала тиша. Тільки кінчик його цигарки блимав і згасав.

— Вранці ти поїдеш, — в’яло промовила Еллі.

— Я мушу. Здається, він улаштував мені тут пастку. Так само як і тобі.

— Ти справді думаєш, що це число…

— Якщо хочеш і далі залишатися при своєму розумі, то у тебе ніколи не виникне бажання сказати це слово Нортові, — відповів стрілець. — Викинь його з голови. Якщо зможеш, привчи себе до думки, що після вісімнадцяти йде двадцять. Що тридцять вісім поділити на два буде сімнадцять. У чоловіка, що підписався Волтером О’Димом, багато іпостасей, але він точно не брехун.

— Але ж…

— Якщо відчуєш сильну потребу вимовити його, приходь сюди, сховайся під ковдри і говори, говори, говори його — викрикуй його, якщо треба, — поки вона не минеться.

— Врешті-решт настане час, коли не минеться.

Стрілець не відповів, бо знав, що це правда. Пастку задумано з моторошною досконалістю. Якщо хтось сказав тобі, що ти потрапиш до пекла, якщо уявлятимеш свою матір голою (коли стрілець був дуже молодим, йому таке сказали), то врешті-решт так і станеться. А чому? Та тому що ти не хотів уявляти матір голою. Тому що ти не хотів потрапляти до пекла. Бо якщо є ніж і рука, яка його триматиме, то розум зрештою зруйнує сам себе. І не тому, що хотів, а тому, що не хотів.

Раніше чи пізніше Еллі покличе Норта і скаже йому слово.

— Не йди, — сказала вона.

— Побачимо.

Він повернувся до неї спиною, але вона заспокоїлася. Він залишиться, принаймні на деякий час. Еллі задрімала.

Перш ніж остаточно провалитися в сон, вона подумала про те, як Норт звертався до нього — тією дивною мовою. Тоді вона вперше за весь час знайомства побачила, що її загадковий новий коханець проявив емоції. Навіть кохаючись, він мовчав, і лише наприкінці його дихання ставало частішим, а потім на мить чи дві зупинялося. Він наче вийшов із казки чи міфу: фантастична, небезпечна істота. Цікаво, він може виконувати бажання? Чомусь вона в цьому не сумнівалася, як і в тому, що її бажання точно справдиться. Він трохи затримається тут. Такого бажання цілком досить для такої нещасливої сучки зі шрамами, як вона. Завтра буде достатньо часу, аби подумати про якесь друге чи навіть третє. І на цій думці її зморив сон.

IX

Вранці вона приготувала йому вівсяну кашу, яку він з’їв без зайвих слів. Просто вкидав їжу до рота, не думаючи про Еліс, ледве помічаючи її. Він знав, що мусить іти. З кожною зайвою хвилиною перебування тут чоловік у чорному віддалявся все більше. Напевно, зараз він уже перейшов сланці й бескиди та заглибився в пустелю. Його шлях неухильно пролягав на південний схід, і стрілець знав причину.

— У тебе є карта? — спитав він, підвівши очі.

— Міста? — розсміялася вона. — Воно таке мале, що карта не потрібна.

— Ні. Території, що лежить на південному сході.

Її посмішка враз зів’яла.

— Пустеля. Там лише пустеля. Я думала, ти трохи затримаєшся.

— Що на іншому боці пустелі?

— Звідки мені знати? Її ніхто не переходив. Навіть не намагався перейти, принаймні відколи я тут. — Вона витерла руки об фартух, взяла рукавиці й вилила нагріту воду з цебра в балію, від якої одразу пішли бризки й пара. — Туди пливуть усі хмари. Їх наче засмоктує…

Він підвівся.

— Куди ти? — У власному голосі їй почувся невідчепний страх, і їй це дуже не сподобалося.

— На стайню. Коли щось кому й відомо, то це конюхові. — Він поклав руки їй на плечі. Руки були важкі, але теплі. — І домовитися про мула. Раз я збираюся побути тут, хтось мусить за ним доглядати. До того часу, поки я не вирушу далі.

Але поки що ні. Вона звела на нього очі.

— Обережніше з тим Кенерлі. Як він чого не знає, то просто вигадує.

— Спасибі тобі, Еллі.

Коли він пішов, вона повернулася до балії, відчуваючи, що з очей струменить гарячий потік сліз. Сліз вдячності. Скільки часу минуло відтоді, як хтось їй востаннє подякував? Хтось, до кого їй не байдуже?

Х

Кенерлі — беззубий і вкрай неприємний старий розпусник, що поховав двох дружин, — мав безліч дочок, які вже в печінках йому сиділи. Дві недорозвинені дівчинки потай спостерігали за стрільцем із запилюженого затінку стайні. У землі, пускаючи слину, радісно копирсалося дитинча. Доросла дівчина, білява, брудна й розпутна, з цікавістю вивчала його, набираючи воду зі старої колонки, що жалібно стогнала поблизу будівлі. Впіймавши на собі погляд стрільця, вона стиснула свої соски пальцями, підморгнула йому й знову заходилася качати воду.

Конюх перестрів його на півдорозі між дверима, що вели в його дім, і вулицею. У його манері поведінки відчувалося балансування між сповненою ненависті ворожістю й боягузливим плазуванням.

— Скажу вам, він доглянутий, можете не переживати, — повідомив Кенерлі. Не встиг стрілець і слова мовити у відповідь, як він повернувся й замахав на дочку кулаками, — не чоловік, а доведений до відчаю кістлявий задерикуватий півень: — Ану марш звідси, Субі! Іди в хату! Ти у мене отримаєш на горіхи!

Понурившись, Субі потягла відро до халупи, яка тулилася до стайні.

— Ти маєш на увазі мого мула? — запитав стрілець.

— Так, сей. Сто років уже не бачив мула, особливо такого породистого, як ваш. Два ока, чотири ноги… — Його обличчя тривожно скривилося, набувши виразу, що міг означати як нестерпний біль, так і натяк на буцімто сказаний жарт. Стрілець припустив, що має справу з останнім, хоча сам майже не був наділений почуттям гумору.

— Були часи, коли їх розвелося хоч греблю гати, — продовжував Кенерлі, — але відтоді світ змінився. Я не бачив нічого, крім хіба кількох потвор-биків, тяглових коней і… Субі, на Бога, я тебе відшмагаю!

— Я не кусаюся, — приязно сказав стрілець.

Кенерлі улесливо зігнувся і скривив губи в подобі усмішки. Стрілець побачив очі вбивці і бажання вбити. І хоча він цього не боявся, та все ж відзначив про себе — так людина робить закладку в книжці у тому місці, до якого можна буде пізніше повернутися по цінні вказівки.

— Ви тут ні до чого. О боги, ні, це не через вас. — Він мимоволі всміхнувся. — Вона пришелепкувата від природи. У ній засів нечистий. Вона дика. — Його погляд став похмурим. — Настають Останні Часи, містере. Ви ж знаєте, що каже Біблія. Діти не слухатимуться батьків, і чума уразить багатьох. Варто тільки послухати, що говорить священиця, і знатимете це.

Стрілець кивнув, а потім показав у напрямі південного сходу.

— Що там?

Крива усмішка знову з’явилася на губах Кенерлі, оголюючи ясна і кілька гнилих жовтих зубів.

— Поселяни. Зілля. Пустеля. Що ж іще? — Він хмикнув і змірив стрільця холодним поглядом.

— Наскільки велика ця пустеля?

— Велика. — Кенерлі з усіх сил намагався виглядати поважним, наче відповідав на серйозне питання. — Тисяча періодів. Може, дві тисячі. Точно сказати не можу, містере. Там нема нічого, крім чортового зілля та ще, може, демонів. Подейкують, що на тому боці бувають періоди чарівного персня, але, мабуть, брешуть. Туди пішов той, інший, що вилікував Норта, коли він був хворий.

— Хворий? Я чув, що він був мертвий.

Кенерлі продовжував шкірити зуби.

— Ну-ну. Може бути й так. Але ми ж із вами дорослі люди.

— Проте в демонів ти віриш.

Кенерлі подивився ображено.

— Це ж зовсім різні речі. Священиця каже…

І він заходився плести усілякі нісенітниці й забивати баки. Стрілець зняв капелюха й витер чоло. Розжарене сонце пекло немилосердно, але Кенерлі цього не помічав. Його ніби прорвало. Слова лилися неперервним потоком, та жодного розумного не було. У слабкому затінку біля стайні крихітна дівчинка із вкрай серйозним виглядом розмазувала бруд по щічках.

Врешті-решт терпець стрільцеві увірвався, і він перекрив потік балаканини на півслові:

— Не знаєш, що там, за пустелею?

Кенерлі знизав плечима.

— Та щось таке. Якась могутня сила. П’ятдесят років тому там їздив диліжанс, не дуже далеко їздив. Так говорив мій батько. Він розповідав, що там гори. А інші казали, навпаки — океан. Зелений океан, у якому повно монстрів. А ще подейкували, що там край світу. Що там нічого, крім світла, від якого людина сліпне, і Божого образу з відкритим ротом, який поглине усякого, хто наважиться підійти.

— Дурня´, — коротко підсумував стрілець.

— Саме так! — радісно вигукнув Кенерлі. Він знову стояв у підлесливій позі, як лакей, сповнений ненависті та бажання догодити.

— Доглядай мого мула. — Він кинув Кенерлі ще одну монету, яку старий упіймав на льоту. Ніби собака, що ловить м’яча, подумав стрілець.

— Аякже. Ви трохи в нас побудете?

— Може, й так. Вода буде…

— … як на те Божа воля! Неодмінно, неодмінно! — сумовито засміявся Кенерлі, а його очі чітко промовляли: щоб ти здох і звалився просто мені під ноги. — Еллі може бути нічогенькою, як захоче. Га? — Конюх, загнувши пальці лівої руки, зробив ними коло і почав швидко тицяти у нього вказівним пальцем правої туди й назад.

— Ти щось сказав? — неуважно спитав стрілець.

Очі Кенерлі раптом розширилися, і в них з’явився вираз безмежного жаху, наче два місяці-близнюки зійшли над горизонтом. Він заховав руки за спину, як дитина, котру застукали на гарячому над банкою з варенням.

— Ні, сей, геть нічогісінько. І дуже шкодую, якщо таки щось у мене вихопилось. — Тут його увагу відволікла Субі, яка висунулася з вікна, і старий визвірився на неї: — От зараз я тобі дам, ти мала шльондра! Бачить Бог! Я…

Стрілець пішов геть, відчуваючи на собі погляд Кенерлі, який дивився йому вслід, впевнений, що, обернувшись, побачить на обличчі конюха його справжні неприховані почуття. Але навіщо завдавати собі клопоту? Було спекотно, і до того ж він знав, що це будуть за почуття: лише ненависть. Ненависть до чужинця. Стрілець отримав від цього чоловіка все, що йому було потрібно. Єдине, що вдалося дізнатися про пустелю напевне, — про її розмір. І ще він точно знав, що в місті теж лишилися для нього справи. Поки що.

XI

Коли Шеб ногою розчахнув двері настіж і ввірвався до спальні з ножем, стрілець лежав у ліжку з Еллі.

Вже минуло чотири дні, пролетіли, як одна мить. Він їв. Спав. Кохався з Еллі. Дізнався, що вона грає на скрипці, і вмовив її заграти. Вона сиділа біля вікна в молочному світлі зорі, на тлі якого чітко виділявся тільки її профіль, і, збиваючись, грала якусь мелодію. Виконання було б навіть непоганим, якби Еллі мала можливість учитися. Він відчував, що з кожним днем його симпатія до цієї жінки (якась на диво відсторонена) стає дедалі сильнішою, і подумав, що це може бути пастка, яку лишив йому чоловік у чорному. Іноді він виходив надвір. І майже ні про що не думав.

Його рефлекси теж притупилися — він навіть не почув, як маленький піаніст піднімався сходами. Зараз йому було на це начхати, хоча за інших обставин і в інший час це б його насторожило, і дуже сильно.

Голу Еліс до грудей прикривало простирадло. Вони саме збиралися кохатися.

— Прошу тебе, — казала вона. — Давай так, як того разу, я хочу цього, я хочу…

Двері з гуркотом широко розчинилися, і в кімнату вперед головою, ніби здійснюючи забіг до сонця, смішно вивертаючи коліна всередину, влетів піаніст. Еліс не закричала, хоча у Шеба в руці був восьмидюймовий ніж для м’яса. З рота в нього виривався якийсь шум, нерозбірливе белькотіння. Складалося враження, що цього чоловічка намагаються втопити у відрі з помиями. Слина розліталася в усі боки. Тримаючи рукоять ножа обома руками, він зробив спробу завдати удару, але стрілець встиг упіймати його за зап’ястки і вивернув їх. Ніж випав із рук. Шеб тоненько завищав, наче розсувні двері на іржавих петлях. Його руки з вивихнутими зап’ястками смикалися, як у маріонетки. Вітер сипонув піском у віконні шибки. У кривому й поплямованому дзеркалі Еліс, що висіло на стіні, відбивалася вся кімната.

— Вона була моєю! — рюмсав Шеб. — Спочатку вона була моя! Моя!

Еллі глянула на нього і встала з ліжка, накинувши на плечі халат. У стрільцеві на мить прокинулося співчуття до цього бідолахи, який, напевно, зараз відчував себе переможеним у змаганні за здобич. Він був просто маленькою людиною. І тут стрілець пригадав, де бачив його раніше. Навіть знав його.

— Це все через тебе, — схлипував Шеб. — Тільки через тебе, Еллі. Від самого початку все тільки через тебе. Я… ай, Боже, Боже праведний… — Слова потонули в незрозумілих вигуках, на зміну яким прийшли сльози. Він розкачувався вперед і назад, притискаючи руки з вивихнутими зап’ястками до живота.

— Ш-ш-ш. Заспокойся. Дай-но я гляну. — Вона стала поряд із ним навколішки. — Авжеж. Поламані. Шебе, ну ти й придурок. І як же ти тепер зароблятимеш на життя? Можна подумати, тобі не відомо, що ти слабак і завжди таким був. — Еллі допомогла йому зіп’ятися на ноги. Він спробував прикрити обличчя долонями, але це йому не вдалося, і тоді він, не криючись, дав волю сльозам. — Ходи сюди, до столу, я подивлюся, що можна зробити.

Вона підвела його до столу, всадовила й наклала на руки шини з рейок ломаччя, призначеного для підпалювання, із дров’яного ящика. Шеб тихенько плакав, мимоволі схлипуючи.

— Меджис, — сказав стрілець, і маленький піаніст широкими очима озирнувся та здивовано вирячився на нього. Шеб більше не намагався всадити в нього ніж, тому стрілець кивнув досить приязно. — Меджис, — повторив він. — На Чистому морі.

— То й що з того?

— Ти був там, правда ж? Як то кажуть, дуже давно тому.

— А якщо й був? Щось я тебе не пригадую.

— А дівчину пам’ятаєш? Дівчину на ім’я Сюзанна? І ніч Жнив? — У його роздратованому голосі вчувалося нетерпіння. — Ти був біля вогнища?

Губи маленького чоловічка, рясно вкриті краплями слини, затремтіли. У його очах читалося, що він знає правду: зараз він набагато ближчий до смерті, ніж тоді, коли увірвався до кімнати з ножем.

— Геть звідси, — сказав стрілець.

В очах Шеба з’явилися перші проблиски розуміння.

— Але ж ти був усього лише хлопчиком! Один із трьох! Ти прийшов, аби полічити худобу, і Елдред Джонас, Мисливець за Трунами, був там, і…

— Забирайся, поки цілий, — сказав стрілець, і Шеб почимчикував геть, тримаючи вивихнуті зап’ястки перед собою.

Еллі лягла назад у ліжко.

— Про що це ви балакали?

— Не має значення, — відповів він.

— Гаразд. То на чому ми зупинилися?

— Ні на чому. — Він перекотився на бік подалі від неї.

— Ти ж знаєш, що було між нами. Він зробив усе, що міг, — не надто багато, до того ж, і я взяла, що могла, бо мені це було потрібно. Нічого не вдієш. То що нам лишилося? — терпляче промовила вона і торкнулася його плеча. — Я дуже рада, що ти такий сильний.

— Не зараз, — сказав він.

— Хто була та дівчина? — спитала вона й тут же відповіла на своє запитання: — Ти її кохав.

— Облиш, Еллі.

— Я можу зробити тебе сильним.

— Ні, — відказав він. — Не можеш.

XII

Наступного вечора бар був зачинений: у Таллі настало щось на кшталт священного дня відпочинку. Стрілець пішов до крихітної кособокої церковки біля цвинтаря, а Еллі залишилася протерти столи міцним розчином засобу для дезінфекції й відмити скло гасових ламп водою з порошком.

У дивовижних багряних сутінках, освітлена зсередини, церква, коли дивитися на неї з вулиці, палахкотіла полум’ям, неначе горнило печі.

— Я не піду, — відрубала Еллі. — Релігія тієї проповідниці згубна. Нехай туди ходять поважні городяни.

Він став у вестибюлі, заховавшись у тінь, і зазирнув усередину. Лавок не було, паства слухала проповідь стоячи (він бачив Кенерлі в оточенні його виводка; Кастнера, власника підупалого галантерейного магазину, та його худу, мов тріска, дружину; кількох завсідників бару; кількох «міських» жінок, яких він не зустрічав раніше; і — о диво — Шеба). Незлагодженим хором без музичного супроводу вони виводили якийсь гімн. Стрілець із цікавістю спостерігав за велетенською жінкою за кафедрою. Еллі казала: «Вона живе сама, майже ніколи ні з ким не зустрічається. Виходить тільки по неділях, аби відслужити свою пекельну месу. Її звуть Сильвія Пітстон. Вона ненормальна, але має над ними якусь чаклунську владу. Та їм це підходить. Таке їм якраз до смаку».

Розміри жінки не піддавалися жодному описові. Груди як кургани. Шия — товстелезна колона, яку вінчала голова, схожа на блідо-білий місяць. На обличчі сяяли очі, такі великі й такі темні, що нагадували бездонні гірські озера. Пишне каштанове волосся було недбало зібране на маківці у вузол і трималося на шпильці, такій здоровенній, що вона могла б зійти за невеличкий рожен для м’яса. За тканину для сукні проповідниці, схоже, правила мішковина. Руки, що тримали псалтир, нагадували обаполки. Її чиста, приваблива шкіра була ніжною й оксамитовою. Стрілець подумки відзначив, що важить вона, мабуть, понад триста фунтів. Зненацька він відчув до неї сильний фізичний потяг — нестримну шалену хіть, від якої все тіло пронизав дрож. І він повернув голову, відвівши погляд.

Ми зберемось біля ріки, Прекрасної, прекрасноїРііііііки, Ми зберемось біля ріки, Що плине в Царстві Божому.

Остання нота приспіву поступово стихла, і деякий час паства лише вовтузилася й кашляла.

Вона чекала. Коли всі нарешті вгомонилися, вона розпростерла над ними руки, наче благословляючи. Цей жест викликав у пам’яті якісь спогади.

— Дорогі мої брати й сестри у Христі.

Одразу після цього рядка у стрільця з’явилася невідчепна думка, що він це вже десь чув. На мить його опанувало змішане почуття ностальгії й страху, через яке червоною ниткою проходило моторошне усвідомлення дежа-вю, і він подумав: «Я бачив це уві сні. Чи був тут раніше. Якщо так, то коли? Не в Меджисі». Ні, точно не там. Труснувши головою, він позбувся цього нав’язливого відчуття. Серед пастви — чоловік із двадцять п’ять, не більше — запанувала мертва тиша. Всі погляди були прикуті до жінки-пастора.

— Сьогодні ми разом із вами подумаємо про Того, хто втручається в усі справи. — Її приємний, мелодійний, виразний голос розливався гарно поставленим контральто.

Паствою пронісся легенький шелест.

— Я відчуваю, — задумливо мовила Сильвія Пітстон, — що особисто знайома з усіма, про кого йдеться у Великій Книзі. За останні п’ять років я до дірок зачитала три Біблії, найдорогоцінніші з усіх книжок, які тільки можуть бути в цьому мерзенному світі, а ще раніше — незліченну їх кількість. Я люблю цю Книгу і люблю її героїв. Пліч-о-пліч заходила я з Даниїлом у лев’ячу яму. Стояла поряд із Давидом, коли уздрів він Вірсавію, що купалася, і спокусився її вродою. Була в палахкотючій огненній печі разом із Шадрахом, Мешахом та Авед-Неґо. Я поклала дві тисячі чоловік ослячою щелепою разом із Самсоном і осліпла разом зі Святим Павлом дорогою до Дамаска. Я плакала з Марією на Голгофі.

І знову серед парафіян пронісся тихий, ледь чутний шепіт із зітханням.

— Я знаю і люблю їх всіх. І є тільки один… — вона піднесла вгору вказівний палець, — …один персонаж у найвеличнішій з-поміж усіх драм, якого я не знаю.

Лише один, хто стоїть зовні, ховаючи лице в тіні.

Тільки один, од якого плоть мою пронизує дрож, а душа моя ціпеніє від ляку.

Я боюся його.

Я не знаю, що він задумав, і помираю зі страху.

Я жахаюся Лукавого.

Повторні зітхання. Одна з парафіянок піднесла до рота долоню, наче для того, щоб притлумити крик, що рвався назовні, і почала розкачуватися всім тілом.

— Лукавого, що приповз до Єви на животі в подобі змія, вискалюючись і звиваючись у пилюці. Лукавого, що ходив серед дітей Ізраїлевих, поки Мойсей був на Горі, і нашіптував їм створити золотого ідола, золотого тельця, і поклонятися йому в розпусті й блуді.

Стогони, кивання.

— Лукавий!

— Він стояв на балконі з Єзавеллю й дивився, як із роздери-душу-криком упав і помер цар Ахаз. Разом вони глузували, коли зграя псів почала хлебтати його кров. О брати мої й сестри, стережіться Лукавого!

— Так, о Ісусе… — вигукнув чоловік у солом’яному капелюсі, який першим трапився на очі стрільцеві, коли той зайшов у місто.

— Брати й сестри, він завжди був тут. Але мені не відомо, що він затіває. І вам теж. Кому дано збагнути страшну пітьму, що клубочиться там, пиху й неймовірне блюзнірство, нечестиве тріумфування? І безум! Запаморочливий безум, що ходить, повзає, плазує, знаходячи прояв у найжахливіших людських потягах і бажаннях!

— О Ісусе Спасителю…

— Це через нього наш Господь змушений був зійти на гору…

— О так…

— Це він спокушав Його і пропонував Йому весь світ і мирські блага…

— Та-а-ак…

— І він повернеться, коли настане кінець світу… а він наближається, дорогі мої брати й сестри, невже ви не відчуваєте?

— Та-а-ак…

Паства, що коливалася й схлипувала, нагадувала море, а жінка, здавалося, вказувала на всіх разом і ні на кого зокрема.

— Це він прийде в подобі Антихриста, багряного царя з залитими кров’ю очима, щоб повести людей у палаючу безодню пекла, до кривавого кінця всіх грішників — довічних мук, коли на небосхилі зійде сліпуча зоря Полин, а душі дітей малих буде роз’їдати жовч, лона жіночі народжуватимуть потвор, а всі діяння рук людських перетворяться на кров…

— Ох-х-х…

— Боже правий…

— О-о-о…

Якась жінка впала на підлогу й забилася в істериці, барабанячи ногами по дошках. Один із черевиків полетів геть.

— Це він стоїть за кожною плотською втіхою… Це його розум породив машини з клеймом «Ламерк». Він! Лукавий!

««Ламерк» — подумав стрілець. — А може, вона сказала: «Лемарк»». Це слово якось дивно відгукнулося в ньому, але поки що не викликало ніяких асоціацій. Хай там як, він відклав його в надра своєї справді місткої пам’яті.

— Так, Господи! — верещали люди.

Один із чоловіків, упавши на коліна, тримав голову руками й несамовито волав.

— Коли ви вживаєте спиртне, хто тримає пляшку?

— Лукавий!

— Коли ви сідаєте грати у фараона чи «Гляньте», хто перевертає карти?

— Лукавий!

— Коли ви займаєтеся перелюбством, коли оскверняєте себе рукоблудством, кому продаєте ви свою душу?

— Лу…

— …кав…

— О Ісусе…

— …ому…

— Оу… Оу… Оу…

— А хто ж він такий?! — крикнула вона, але насправді в душі була спокійною — стрілець відчув урівноваженість, досвідченість, самовладання і вміння верховодити. Зненацька він подумав, із жахом і абсолютною певністю, що чоловік, який називав себе Волтером, вселив у неї демона. Вона одержима. Крізь страх знову накотилася гаряча хвиля статевого потягу, і в стрільця виник здогад, що це чимось подібне до слова, яке чоловік у чорному залишив у пам’яті Еллі, наче пастку з наживкою.

Чоловік, що стискав голову руками, впав і поповз уперед.

— Я у пеклі! — кричав він до неї, піднявши голову. Його обличчя кривилося й спотворювалося, наче під шкірою кублилися гадюки. — Я вдавався до блуду! Я грав у карти! Я вживав зілля! Я грішив! Я… — Але його голос линув угору страхітливим істеричним причитанням, що заглушало слова. Він тримав голову так, наче вона от-от трісне, як перезріла мускусна диня.

Паства, наче за командою, вгамувалася, завмерши в напіверотичних позах, що виражали екстаз.

Сильвія Пітстон зійшла вниз і поклала руку на голову чоловіка. Щойно її сильні білі пальці, делікатні й бездоганні, занурилися в його волосся, чоловік перестав кричати й мовчки подивився на проповідницю.

— Хто був із тобою, коли ти грішив? — спитала вона, дивлячись йому просто у вічі. Її погляд був досить глибокий, ніжний і холодний, щоби здобути перемогу.

— Лу… Лукавий.

— Ім’я якому?

— Ім’я якому Сатана. — Напівшепіт зі шморганням.

— Ти зречешся?

— Так! Так! О Ісусе, Спасителю мій! — пристрасно заговорив він.

Вона струснула голову свого парафіянина, а він втупився у неї бездумним ясним поглядом фанатика.

— Якби він зайшов у ті двері… — Вона посварила пальцем у бік темного вестибюля, де стояв стрілець, — ти б міг зректися, дивлячись йому в обличчя?

— Клянуся іменем матері!

— Ти віриш у вічну любов Ісуса?

Він почав рюмсати.

— Гадом буду, якщо не вірю…

— Він прощає тебе за це, Джонсоне.

— Хвала Господу, — сказав Джонсон, схлипуючи.

— Я знаю, що він прощає тебе, так само напевно, як і те, що після Армагеддону він вижене тих, хто не розкаявся, із храмів своїх у вогненну геєну за краєм світу.

— Хвала Господу, — урочисто промовили знеможені парафіяни, що вже знесилилися плакати.

— А ще я знаю, що Лукавий, цей Сатана, цей володар мух і гадів буде повалений і розтоптаний… ти розтопчеш його, Джонсоне, коли він постане перед тобою?

— Так! Хвала Господу! — ридав Джонсон. — Обидвома ногами!

— Брати й сестри мої, ви розтопчете його, коли він постане перед вами?

— Та-а-ак. — Задоволено.

— Коли завтра побачите, як він простує Головною вулицею?

— Хвала Господові…

Стрілець непомітно вислизнув за двері й попрямував до міста. Повітря було насичене запахом пустелі. Майже час іти.

Майже.

XIII

Знову в ліжку.

— Вона не прийме тебе, — сказала Еллі голосом, у якому бриніли нотки страху. — Вона взагалі нікого не приймає. Виходить тільки в неділю ввечері, щоб допомогти кожному звільнитися від диявола.

— Давно вона тут?

— Дванадцять років. А може, всього лише два. Час — дивна штука, мабуть, тобі це відомо. Давай змінимо тему.

— Звідки вона з’явилася? З якого боку прийшла?

— Не знаю. — Бреше.

— Еллі!

— Я не знаю!

— Еллі!

— Ну годі! Годі! Вона прийшла з того боку, де поселяни. З пустелі.

— Я так і думав. — Йому трохи відлягло від серця. Інакше кажучи, з південного сходу. Тією дорогою, якою йшов він сам. Тією, яку він часом навіть бачив у небі. І він припускав, що місце, з якого прийшла проповідниця, лежало значно далі, ніж хижки поселян чи навіть сама пустеля. Як їй вдалося забрести так далеко? Користуючись якоюсь старезною машиною, яка й досі була на ходу? Може, поїздом? — Де вона мешкає?

Її голос знизився майже до шепоту.

— Якщо я тобі скажу, ти кохатимешся зі мною?

— Я кохатимуся з тобою в будь-якому разі. Але я хочу знати.

Еллі зітхнула. Це був знайомий ревнивий тон, змучений, жовтий, наче шелест сторінок, які перегортають.

— У неї будинок на пагорбі позаду церкви. Просто хижка. Це там… жив справжній священик, поки не поїхав. Цього досить? Задоволений?

— Ні. Поки що ні, — сказав він і навалився на неї.

XIV

Він знав, що настав останній день перед розставанням з Еллі.

Небесне склепіння нагадувало гидку пожмакану сутану, химерно облиту зверху багрянцем зорі. Еллі ходила, немов у воду опущена: запалювала лампи, перегортала кукурудзяні оладки, що шкварчали на сковорідці. Після того як вона розповіла стрільцеві все, що йому потрібно було знати, він кохався з нею дуже пристрасно, і вона віддавалася пристрасніше, ніж будь-коли раніше, і віддавалася з відчаєм через наближення світанку, з невичерпною енергією шістнадцятирічної. Але цього ранку її обличчя було блідим — перед черговою менопаузою.

Сніданок подала мовчки. Він їв швидко, поспіхом пережовував і ковтав, запиваючи кожен шматок гарячою кавою. Еллі підійшла до дверей бару й зосереджено спозирала на ранок з мовчазними армадами хмар, що повільно пливли по небу.

— Наближається суховій.

— Мене це анітрохи не дивує.

— А тебе взагалі що-небудь дивує? — іронічно спитала вона і, повернувшись, побачила, як він бере капелюха. Нап’явши його на голову, стрілець пішов до виходу, зачепивши її, коли проходив повз.

— Іноді, — сказав він. Після того йому судилося побачити її живою лише один раз.

XV

Коли він підійшов до хатини Сильвії Пітстон, вітер зовсім ущух і весь світ наче зачаївся в очікуванні. Стрілець досить довго перебував у пустельному краї, тож знав: що довше затишшя, то страшніше лютуватиме буря, коли врешті-решт розіграється. Над усім розтікалося химерне, рівномірно розсіяне світло.

До дверей перехнябленої старезної хижі було прибите величезне дерев’яне розп’яття. Стрілець постукав і став чекати. У відповідь — ні звуку. Постукав ще раз. І знову ніякої відповіді. Трохи відійшовши назад, він одним ударом правої ноги так сильно штовхнув двері, аж відлетів маленький засув із внутрішнього боку. Двері з розгону грюкнули об стіну, подекуди обшиту дошками, і в усі боки з ляку порснули щури. У передпокої в гігантському кріслі-гойдалці з «залізного» дерева сиділа Сильвія Пітстон і спокійно дивилася на нього своїми величезними темними очима. Грозові спалахи відбивалися на її щоках мінливими напівтонами. На ній була шаль. Крісло-гойдалка тихенько порипувало.

Вони дивилися одне на одного, не відводячи поглядів, протягом довгої миті — моменту поза часом.

— Ти ніколи його не наздоженеш, — сказала вона. — Бо йдеш неправедним шляхом.

— Він був у тебе, — мовив стрілець.

— І в моєму ліжку теж. Він говорив до мене Мовою. Високою Мовою. Він…

— Він трахав тебе. У прямому й переносному значеннях цього слова.

Вона й оком не змигнула.

— Ти простуєш шляхом зла, стрільцю. Ти потопаєш у мороці. Того вечора ти теж стояв у тіні храму. Невже ти думав, що я тебе не помічу?

— Навіщо він зцілив травоїдника?

— Він янгол Господень. Так він сказав.

— Сподіваюся, він посміхався, промовляючи ці слова.

Вона, немов дика тварина, мимоволі вишкірила зуби.

— Він сказав мені, що ти з’явишся слідом за ним. І пояснив, що я маю робити. Ти Антихрист — ось що він сказав.

Стрілець заперечно похитав головою.

— Такого він не казав.

Вона ледь-ледь усміхнулася.

— Він казав, ти захочеш зі мною переспати. Це правда?

— А ти коли-небудь зустрічала чоловіка, який не хотів би з тобою переспати?

— Моя плоть коштуватиме тобі життя, стрільцю. Він запліднив мене. Це не його дитя, а великого царя. Якщо ти оволодієш мною силоміць… — Думку довершила лінива посмішка. Водночас жінка поколивала своїми величезними, колосальними стегнами, і вони розляглися під одягом, як дві бездоганні мармурові брили. Ефект був карколомний.

Він опустив руки на руків’я револьверів.

— У тобі, жінко, сидить біс, а не цар. Але не бійся. Зараз я його вижену.

Реакція була миттєвою. Вона втиснулася в спинку крісла, а на обличчі промайнув вираз зацькованої ласиці.

— Не чіпай мене! Не підходь! Ти не насмілишся торкнутися Нареченої Господа!

— Поб’ємося об заклад? — спитав стрілець і зробив крок до неї. — Як сказав картяр, виклавши на стіл жменю кубків і жезлів, гляньте, як я це роблю.

Плоть на гігантському скелеті заходила ходором. Обличчя стало подібним до карикатурної маски жаху, і вона рвучко спрямувала на нього пальці, складені знаком Ока.

— Пустеля, — мовив стрілець. — Що за пустелею?

— Ти ніколи його не наздоженеш! Ніколи! Ніколи! Ти згориш! Так він сказав!

— Я впіймаю його, — відповів стрілець. — Ми обидва це знаємо. Що за пустелею?

— Не скажу!

— Відповідай!

— Ні!

Він метнувся вперед, став навколішки і вхопив її за стегна. Її ноги стислися, як лещата. Жінка почала якось дивно, хтиво дихати.

— Тоді я вижену біса, — сказав стрілець.

— Ні…

Він із силою розвів їй ноги й дістав із кобури револьвер.

— Ні! Ні! Ні! — Дихання виривалося з неї короткими несамовитими схлипами.

— Відповідай мені.

Вона розгойдувалася у кріслі так сильно, що аж підлога здригалася. З вуст жінки злітали молитви і перекручені уривки Писання.

Він всадив дуло револьвера їй між ніг. Швидше відчував, ніж чув, як її легені з переляку втягують вітер. Жінка кулаками колошматила його по голові, ногами барабанила по підлозі. І водночас її гігантське тіло палко жадало, намагалося засмоктати в своє лоно зазіхача-звабника. Тільки синякове штормове небо мовчки спостерігало за ними ззовні.

Вона щось викрикнула — нерозбірливо й на високій ноті.

— Що?

— Гори!

— Що гори?

— Він зробить привал… з того боку… Господи Ісусе… щоб відновити силу. Мед-м-медитація, розумієш? О… я… я…

Гора плоті зненацька напружилася й подалася вперед та вгору, але він був обережний і не допустив, щоби її потаємна плоть торкнулася його.

А потім вона якось обм’якла, стала меншою й розплакалася, поклавши руки на коліна.

— Так, — сказав він, підводячись. — Демону ми догодили, еге ж?

— Забирайся звідси! Ти вбив дитя багряного царя. Але ти поплатишся. Б’юся об заклад на свій годинник. А тепер вимітайся звідси. Геть з очей!

Біля дверей він зупинився й озирнувся.

— Ніякої дитини, — кинув він коротко. — Ні янгола, ні принца, ні дідька.

— Дай мені спокій.

Так він і вчинив.

XVI

Коли він прийшов до стайні Кенерлі, північний горизонт уже заволокло якимось підозрілим мороком, і стрілець зрозумів, що це курява. Над Таллом все ще стояв повний штиль.

Кенерлі чекав на нього на засипаному солом’яною січкою підвищенні, що слугувало підлогою для стайні.

— Вже від’їжджаєте? — улесливо всміхнувся він стрільцеві.

— Еге.

— Але ж насувається буря.

— Збираюся її випередити.

— Вітер летить швидше, ніж людина їде на мулі. На відкритому просторі ви можете загинути.

— Мул мені потрібен негайно, — просто відповів стрілець.

— Авжеж. — Але Кенерлі не відвернувся, а продовжував стояти, наче добираючи слів, аби сказати ще щось, всміхаючись своєю ницою, сповненою ненависті усмішкою, а погляд майнув кудись угору, через стрільцеве плече.

Тієї ж миті стрілець відступив убік і повернувся, і важке поліно, яке занесла над ним дівчина Субі, просвистіло у повітрі, зачепивши тільки його лікоть. Рухаючися за інерцією, Субі випустила його з рук, і поліно з глухим стуком гепнулося на підлогу. Угорі над сінником гучно пролунало відгоміння, і ластівки, що гніздилися там, злякано порснули в тінь.

Дівчина тупо вирячилася на нього. Її груди випирали з запраної сорочки, являючи світові перезрілу пишноту. Великий палець повільно, як уві сні, потягнувся до рота.

Стрілець повернувся до Кенерлі. На обличчі конюха застигла широка усмішка. Його шкіра була жовта, як віск. Він стурбовано водив блудливими очима.

— Я… — почав він хрипким мокротинним шепотом і не зміг закінчити.

— Мул, — лагідно нагадав стрілець.

— Звісно. Ясна річ. Авжеж, — бубонів Кенерлі, всміхаючись, ніби сам дивувався, чому це він ще й досі живий. І почовгав до стайні по мула.

Стрілець перейшов на місце, звідки міг стежити за Кенерлі. Конюх привів мула і вручив йому вуздечку.

— Іди глянь, як там твоя сестра, — наказав він Субі.

Субі гордовито закинула голову й не зрушила з місця.

Стрілець там їх і залишив, нехай собі витріщаються одне на одного на запорошеній, засипаній сіном підлозі: він — із ненависницькою усмішкою і вона — з виразом тупої, млявої непокори. Нестерпна спека, що досі стояла надворі, відбійним молотком стукала у скроні.

XVII

Він вів мула серединою вулиці, здіймаючи чоботами хмари пилу. Бурдюки, вщерть заповнені водою, були нав’ючені на мула.

Біля бару він зупинився і зайшов усередину, але Еллі там не було. Порожній шинок був уже готовий до бурі (вікна забили дошками), але з учорашнього вечора там ніхто не прибирав. Зала смерділа прокислим пивом.

Він наповнив дорожню сумку кукурудзяною крупою, сухою й обсмаженою кукурудзою, взяв половину сирого м’яса для біфштексів із комори, а натомість поклав на дощатий шинквас чотири золотих. Еллі не спускалася. Жовтозубе піаніно Шеба безмовно сказало йому: «Бережи себе». Він вийшов надвір і нав’ючив сумку з провіантом на мула. Горло стискало тривожне передчуття. Він все-таки міг уникнути пастки, але шанси були мізерні. Врешті-решт, це він був Лукавим.

Відчуваючи на собі погляди очей, які підглядали за ним крізь щілини й тріщини, він проминув закриті віконницями будинки, що застигли в очікуванні. У Таллі чоловік у чорному видав себе за Бога. Він говорив їм про дитя Царя, багряного принца. Був це прояв всесвітньої іронії чи просто відчаю? Важливе питання.

У нього за спиною пролунав пронизливий тривожний крик, і зненацька почали розчинятися настіж двері. Обриси нападників стрімко наближалися. Пастка закрилася. Чоловіки у довгополих сюртуках і брудних робочих штанях. Жінки у линялих сукнях. Навіть діти, що бігли слідом за батьками. І кожна рука стискала палицю чи ніж.

Його реакція була автоматичною, миттєвою, інстинктивною. Він круто розвернувся на підборах, одночасно дістаючи з кобур револьвери. Важкі рукояті лягли у долоні як влиті. До нього зі спотвореним від жаху обличчям стрімко наближалася Еллі — авжеж, це мала бути Еллі, ніхто інший. У світлі, що швидко тьмяніло, багрянів відразливий рубець. Він зрозумів, що вона заручниця — з-поза її плеча визирало перекошене гримасою ненависті обличчя Шеба, що справляло таке враження, ніби він вістовий відьми. Еллі була його щитом і його жертвою. Стрілець побачив це чітко і недвозначно у вічно холодному полум’ї стерильної незворушності й почув її крик:

— Убий мене, Роланде! Вбий мене! Я вимовила це слово, дев’ятнадцять, я сказала, і він розповів мені… о ні, я цього не винесу…

Його руки звикли виконувати її бажання. Він був останній зі свого роду, але не тільки вуста його володіли Високою Мовою. Револьвери сколихнули повітря своєю важкою атональною музикою. Вхопивши ротом повітря, Еллі обм’якла. І знову прозвучали постріли. Останній вираз на її обличчі міг означати вдячність. Голова Шеба відкинулася назад, і вони обоє впали в пилюку.

«Вони вирушили у край Дев’ятнадцяти, — подумав стрілець. — Хоч би яким він був».

На нього обрушився шквал ударів палицями. Він заточився, але відбив їх. Дрючок із забитим гвіздком влучив йому в руку і пробив шкіру, з рани полилася кров. Його атакував, стискаючи в руці кухонний ніж із потьмянілим лезом, чоловік із лицем, порослим щетиною, і плямами від поту під пахвами. Стрілець застрелив його, і чоловік простягнувся на бруківці. Від удару підборіддя об землю з рота випала вставна щелепа. Тепер вона, виблискуючи слиною, шкірилася в бруді.

— САТАНА! — заверещав чийсь голос. — ПРОКЛЯТИЙ! УБИЙТЕ ЙОГО!

— ЛУКАВИЙ! — ґвалтував інший, і на нього знову градом посипалися палиці. Ніж, вдарившись об чобіт, відрикошетив. — ЛУКАВИЙ! АНТИХРИСТ!

Він торував собі дорогу крізь натовп, посередині рухаючись бігом, а навколо падали мертві тіла. Його руки з легкістю й надзвичайною точністю влучали в мішені. Впали двоє чоловіків і жінка, і він скористався прогалиною, яка утворилася після них.

Бунтівний натовп вервечкою тягнувся за ним через усю вулицю до перехнябленої, розташованої навпроти Шебового шинку крамнички, яка слугувала місту ще й цирульнею. Він ступив на тротуар, знову розвернувся й випустив решту патронів у переслідувачів. Позаду них, у куряві, розкинувши руки, як на розп’ятті, лежали Шеб, Еллі та інші.

Натовп не зупинявся і не вагався жодної миті, незважаючи на те що кожен постріл потрапляв точно в живу мішень, а вони ж, мабуть, бачили револьвери вперше.

Він відступав, рухаючись, як танцівник, аби уникнути палиць та каміння, що летіли з усіх боків. На ходу він перезаряджав зброю зі швидкістю, якої завдяки тренуванню набули його пальці: тепер вони жваво снували між кобурами й барабанами револьверів. Натовп почав заполоняти дерев’яний тротуар, і стрілець відступив до крамнички, хряснувши дверима просто перед їхніми носами. Велика вітрина праворуч розбилася, і осколки посипалися всередину, а крізь пролом вдерлися троє. Їхні обличчя були тупими, як у фанатиків, у очах ледь жевріли іскорки. Усіх їх він застрелив, як і тих двох, що полізли слідом. Померлі попадали у вітрині й, блокуючи прохід, повисли на зазубрених краях розбитого скла.

Двері тріщали й здригалися під натиском тіл переслідувачів, і стрілець почув її голос: «УБИВЦЯ! ВАШІ ДУШІ! ДИЯВОЛЬСЬКА РАКОТИЦЯ!»

Зірвавшись із петель, двері впали всередину, ляснувши об підлогу, наче в долоні, і здійнявши пил. На стрільця напирали чоловіки, жінки, діти. Полетіли плювки й палиці. Стрілець випустив у них усі кулі, й вони попадали, як кеглі у грі на очки. Він задкував до цирульні, по дорозі штовхнув ногою бочку з борошном, і вона покотилася на людей. Швиргонув у них каструлею з кип’ятком, у якій було дві щербаті небезпечні бритви. Та вони напирали на нього, несамовито горлаючи на різні лади. Звідкись долинав голос Сильвії Пітстон, яка нацьковувала їх, — його інтонації безладно змінювалися, були то висхідними, то низхідними. Стрілець заштовхував патрони у ще не охололі барабани, вдихаючи запах цирульні і власної горілої шкіри, бо мозолі на кінчиках пальців пообпікалися.

Крізь чорний хід він вибіг на ґанок. Тепер у нього за спиною був ліс, який повністю затуляв місто, котре припало до його брудної стопи. З-за рогу вибігли троє чоловіків із широкими усмішками зрадників на обличчях. Побачили його, помітили, що він теж на них дивиться, за мить до того, як він скосив їх пострілами, усмішки застигли в гримасі жаху. Слідом за ними з вереском вибігла жінка. Завсідники Шеба знали цю здоровенну товстуху як тітоньку Мілл. Постріл відкинув її назад, і вона впала на спину, розкинувши ноги, як шльондра, спідниця її непристойно задерлася, оголивши стегна.

Спустившись сходинками вниз, він позадкував до пустелі: десять кроків, двадцять. Задні двері цирульні стрімко розчинилися настіж, і люд висипав на вулицю. Краєм ока він вихопив із юрби Сильвію Пітстон. І відкрив стрільбу. Тіла важко осідали на землю, падали на спини, перекидалися через поручні в пилюку. У вічному пурпуровому світлі дня ніхто з них не відкидав тіні. Він усвідомив, що кричить. Увесь цей час кричав. Його очі були наче надтріснуті шарикопідшипники. Яйця піднялися й притислися до живота. Ноги не згиналися. У вухах дзвеніло.

Набої в барабанах скінчилися, і люди бурхливою лавиною кинулися на нього, стрільця, що якимось незбагненним чином перетворився зараз на суцільне Око й суцільну Руку. І він стояв, захлинаючись власним криком і перезаряджаючи револьвери, а його свідомість, що ніби перебувала осторонь і здалеку, спрямовувала руки, дозволяючи їм вправно виконувати трюки з перезаряджанням. Невже він не може підняти руку, сказати їм, що витратив тисячу років, аби опанувати цей та інші фокуси, повідати їм про револьвери й кров, що їх освятила? Може, але не власними устами. Зате його руки були майстерними оповідачками.

Коли він закінчив перезаряджати свою зброю, вони наблизилися до нього майже впритул. У чоло йому втрапила палиця й зідрала шкіру. З ранки миттю почала сочитися кров. За дві секунди вони будуть від нього на відстані простягненої руки. На передовій лінії він побачив Кенерлі, молодшу дочку Кенерлі (десь років одинадцяти), Субі, двох завсідників бару, шльондру Емі Фелдон. Він викосив усіх, і не тільки їх, а й тих, що йшли позаду. Тіла, немов опудала, глухо гепалися на землю. Кров і мізки так і струмували.

Приголомшені, вони на якусь мить загаялися, й обличчя юрби розпалося на окремі фрагменти — лиця збитих із пантелику людей. Якийсь чоловік під акомпанемент власного вереску виписував великі кола. Жінка з пухирями на руках задерла голову в небо і збуджено реготала. Чоловік, якого стрілець уперше побачив, коли той із набурмосеним виглядом сидів на східцях крамниці, з переляку наклав у штани.

Щойно він устиг перезарядити один револьвер, як побачив, що до нього, розмахуючи стиснутими в руках дерев’яними хрестами, з лементом на всіх вітрилах мчить Сильвія Пітстон.

— ЛУКАВИЙ! ДИЯВОЛ! ДІТОВБИВЦЯ! МОНСТР! ЗНИЩТЕ ЙОГО, БРАТИ Й СЕСТРИ! РОЗЧАВІТЬ ГАДА-ДІТОВБИВЦЮ!

Дві кулі, випущені в обидва розп’яття, розтрощили на друзки дерев’яні перекладини, ще чотири влучили жінці в голову. Було таке дивне враження, що вона якось зібгалася, увібравши своє тіло всередину, ніби закрила акордеон.

На мить люди, як у живій картині, застигли в своїх позах, зачудовано втупившись у неї поглядами, а тим часом пальці стрільця професійно перезаряджали револьвери. Гарячий метал немилосердно обпікав шкіру пальців, залишаючи на пучках чіткі сліди у вигляді кружалець.

Людей поменшало: він викосив їх, неначе косар — траву. Він гадав, що смерть жінки змусить їх відступити, але хтось метнув у нього ножа. Руків’я влучило йому просто в перенісся, і стрілець упав. Згусток осатанілої юрби вже тягнувся до нього руками. Він знову розстріляв усі патрони, а порожні гільзи сипалися на нього. Голова розколювалася, перед очима пливли великі коричневі кола. Один із пострілів не влучив у ціль, проте решта розправилася з одинадцятьма нападниками.

Та вони — ті, що досі були живі, — все ж таки добралися до нього. Він розстріляв чотири патрони, які встиг загнати в барабан, а потім збіговисько заходилося духопелити його та наносити колоті рани. Кількох нападників, що повисли на його лівій руці, він скинув із себе, й вони гепнулися на землю. Руки заходилися виконувати свій безвідмовний трюк. На нього градом сипалися стусани. У плече. По спині. По ребрах. У сідницю встромили предмет, що міг бути виделкою. Якийсь маленький хлопчик, протиснувшись крізь натовп, устиг один раз сильно різонути його по литці. Стрілець зніс йому голову.

Юрба поріділа, і він знову дав їм жару, цього разу стріляючи в спини. Ті, що лишилися, почали відступати до роз’їдених повітряною ерозією будівель пісочного кольору. Та руки продовжували свою справу, немовби послужливі пси, готові виконувати для тебе сальто не раз і не два, а цілу ніч. Ці руки косили на ходу. Останній саме спромігся видряпатися на східці заднього ґанку цирульні, коли стрільцева куля наздогнала його, втрапивши у потилицю. «А-а!» — скрикнув чоловік і звалився зі сходів. Таким було передсмертне слово Талла, що поставило крапку в їхніх стосунках.

Знову запанувала тиша, заповнивши собою дурманну порожнечу.

На тілі стрільця було, мабуть, зо двадцять ран, і всі вони були несерйозними, за винятком глибокого порізу на литці. Він перев’язав її стрічкою, вирваною з сорочки, підвівся з землі й оглянув поле бою.

Вони лежали хвилястим, зиґзаґоподібним ланцюгом, що зміївся від чорного входу цирульні до того місця, на якому стояв стрілець. Лежали в найрізноманітніших позах. І ніхто не справляв враження сплячого.

Він рушив уздовж стежини мерців, на ходу перелічуючи їх. У крамниці якийсь чолов’яга незграбно розкинувся на підлозі, любовно обіймаючи надтріснуту банку з солодощами, яку поцупив перед смертю.

Він дійшов до того місця, звідки все почалося, — середини безлюдної головної вулиці. Він застрелив тридцять дев’ять чоловіків, чотирнадцять жінок і п’ятеро дітей. Убив усіх мешканців Талла.

Перший подув суховію доніс до нього нудотно-солодкий запах. Простеживши напрямок, звідки йшов сморід, стрілець підвів голову й кивнув. На дощатому даху Шебового шинку, розіп’ятий за допомогою дерев’яних кілків, розкладався труп Норта. Рот зяяв порожнечею, мертві очі розплющені. На брудній шкірі лоба стояло багряне тавро великого роздвоєного копита.

Стрілець вийшов із міста. Його мул пасся на клаптику бур’янів ярдів за сорок від колишнього диліжансового шляху. Стрілець відвів його назад до стайні Кенерлі. Надворі вітер награвав короткі уривки мелодій. Тимчасово поставивши мула у стійло, стрілець пішов назад до шинку. Там він знайшов у сараї драбину, заліз на дах і зняв труп Норта. Тіло важило менше за в’язанку хмизу. Стрілець скинув його з даху, щоб він міг приєднатися до компанії звичайних городян, тих, що померли лише один раз. Потім зайшов у шинок, перекусив біфштексами з хлібом і випив три кухлі пива. Тим часом надворі стемніло, і в повітря здійнялися хмари піску. Ніч він проспав у ліжку, де раніше кохався з Еллі. Спав міцно, без сновидінь. На ранок вітер ущух, і знову засяяло сонце — як завжди, яскраво і безжурно, ніби нічого й не сталося. Трупи віднесло вітром на південь, немов перекотиполе. Ближче до полудня, перев’язавши рани, він вирушив у путь.

XVIII

Закінчивши свою розповідь, стрілець вирішив, що Браун спить. У вогнищі жевріла одинока іскра, а птах Золтан засунув голову собі під крило.

Та коли він уже збирався підвестися й постелити собі в кутку, Браун сказав:

— Ну от ти все й розповів. То як, полегшало?

Від несподіванки стрілець здригнувся.

— А чому в мене мусив бути тягар на душі?

— Ти сам сказав, що ти людина. Не демон. Чи збрехав?

— Та не брехав я. — Мимоволі він відчув, як у душу закрадається прихильність до цієї людини. І він був абсолютно щирим із поселянином. — Хто ти, Брауне? Тобто хто ти насправді?

— Я — це я, — незворушно відповів той. — Чого це тобі весь час казна-що ввижається?

Стрілець запалив цигарку і не відповів.

— По-моєму, ти вже дуже близько підібрався до того свого чоловіка в чорному, — сказав Браун. — Він у відчаї?

— Не знаю.

— А ти?

— Поки ще ні, — мовив стрілець і глянув на Брауна з легким викликом. — Я йду туди, куди мушу йти, і роблю те, що маю робити.

— Тоді все гаразд, — сказав Браун, перевернувся на другий бік і заснув.

XIX

Наступного ранку Браун дав йому поснідати й вирядив у дорогу. У світлі дня фігура поселянина чудувала своєю впалою грудною кліткою із засмаглою шкірою, ключицями, що випирали, як олівці, і неймовірно розкошланою скиртою рудого волосся. Птах умостився в нього на плечі.

— А мул? — спитав стрілець.

— Я його з’їм, — відповів Браун.

— Гаразд.

Браун простягнув руку, і стрілець потиснув її. Поселянин кивнув у напрямку південного сходу.

— Легкої дороги. Довгих днів і приємних ночей.

— Тобі того самого, тільки вдвічі більше.

Вони кивнули один одному на прощання, і чоловік, якого Еллі називала Роландом, пішов геть, обвішаний револьверами й бурдюками з водою. Один раз він озирнувся. Браун заповзято боровся з бур’янами на своїй крихітній кукурудзяній грядці. Крук, наче ґорґулья, набурмосився на низькому даху землянки.

ХХ

Багаття догоріло і згасло, а зорі почали бліднішати. Угорі, не знаючи спокою та не потребуючи слухачів, правив свою оповідь вітер. Стрілець поворухнувся уві сні й знову затих. Йому снилося, що він хоче пити. Десь у мороці ховалися обриси гір. Усі докори сумління і приступи каяття зникли. Їх випекла пустеля. Дедалі частіше він згадував Корта, який навчив його стріляти. Корт завжди вмів відрізнити чорне від білого.

Поворухнувшись, стрілець прокинувся. Крізь напівопущені вії він дивився на згасле багаття, візерунок якого наклався на інший, геометричний узор правильнішої форми. Він був романтиком, але, добре знаючи про це, ревно приховував цей факт. Ту свою таємницю він за безліч років розкрив тільки кільком людям. Дівчина на ймення Сюзанна, родом із Меджиса, була однією з них.

І авжеж, йому знову згадався Корт. Корт був мертвий. Усі вони мертві, крім нього. Світ зрушив з місця.

Стрілець закинув на плече рюкзак зі своїми ґунна[6] і рушив далі.

РОЗДІЛ II. ПРИДОРОЖНЯ СТАНЦІЯ

І

Цілий день у нього в голові крутився до болю знайомий дитячий віршик. Така собі зараза, що доводить до сказу, бо глумливо ігнорує будь-які накази здорового глузду покласти цьому край. Віршик був такий:

Накрапає дощик на іспанські луки

дарує радість та, на жаль, і муки.

Всім відомо вже давно,

що наш час — це полотно,

а життя — лише та мить,

що на полотні лежить.

У житті все плинне,

водночас незмінне,

час як білий аркуш,

ти по ньому пишешта

на білім полі ти сліди залишиш.

Є у тебе розум чи його немає —

дощик тихо падає, дощик накрапає.

Нас кохання окриляє,

Та земля не відпускає.

Літаки в грозу попали,

На Іспанію упали.

У останньому рядку було слово «літаки», значення якого стрілець не знав, — зате добре розумів, чому цей віршик сплив у його пам’яті. Йому весь час снилася його кімната в замку і мама, яка наспівувала йому цю пісеньку, коли він із поважним виглядом лежав у ліжечку біля вікна з різнобарвними скляними вітражами. То була не колискова на добраніч (бо ж хлопчики, народжені для Високої Мови, мусили стрічати темряву на самоті), а пісня, яку мати співала йому перед денним сном. Він пригадував гнітюче світло дощового дня, що мерехтіло веселками на простьобаній клаптевій ковдрі, відчував холодне повітря кімнати й сильне тепло від ковдр, любов до матері та її кармінні вуста, нав’язливу мелодію безглуздої пісеньки й материн голос.

А тепер, поки він чвалав дорогою, надокучливі рядки знову й знову спливали у пам’яті. Доводили до сказу, крутилися в голові, наче собака, який ловить себе за хвіст. Вода закінчилася, і він розумів, що, ймовірніше за все, приречений на смерть. Йому ніколи не спадало на думку, що до цього може дійти, і він був пригнічений. Відколи настав полудень, він більше дивився під ноги, ніж уперед. На цих просторах навіть чортове зілля не росло як слід, лише поодинокі чахлі, жовтаві кущики витикалися з-під землі. Подекуди сланцева поверхня розпалася, перетворившись на звичайні камінці. Гори не стали помітно ближчими, хоча й минуло вже шістнадцять днів відтоді, як він залишив позаду хатину останнього поселенця, напівбожевільного-напівнормального молодого чоловіка, на краю пустелі. У селянина був птах, пригадав стрілець, але ім’я птаха стерлося з пам’яті.

Він дивився, як ноги піднімаються й опускаються, наче галево ткацького верстата, слухав безглуздий віршик, від якого у голові був повний сумбур, і йому не виходило з думки, коли ж він уперше впаде. Йому зовсім не хотілося падати, навіть незважаючи на те що навколо не було жодної душі, яка могла б це побачити. Гідність не дозволяла. Кожен стрілець знає, що таке гордість — невидима кістка, що тримає шию, не дозволяючи їй згинатися. Те, що він не успадкував від батька, втовкмачив йому в голову Корт, вихователь хлопчика, так би мовити. Так, саме Корт, з носом, схожим на червону бульбу, і спотвореним шрамами обличчям.

Він спинився і різко підвів голову. Від цього в голові зашуміло, і на мить здалося, що тіло ширяє в повітрі. На далекому горизонті бовваніли гори. Але попереду — і значно ближче, миль за п’ять, не більше — бовваніло ще щось. Він примружився, намагаючись роздивитися краще, але не зміг — яскраве сонячне сяйво сліпило запалені від постійних суховіїв очі. Стрілець похитав головою і поплентався далі. Віршик бринів і повторювався. Десь за годину виснажений стрілець, зідравши шкіру на долонях, звалився на землю. Зачудовано подивився на крихітні намистинки крові на шкірі, що лущилася. Кров на вигляд не стала рідшою, була так само густою, як звичайна кров, і вже зсідалася під сонцем. Вона здавалася такою ж самовпевненою й пановитою, як і пустеля. Розлючений стрілець із відразою струсив краплини, сліпо їх ненавидячи. Самовпевнена? Чом би й ні? Кров не конала від спраги. Крові прислужували. Крові приносили жертви. Криваві жертви. Все, що від неї вимагалося, — циркулювати, циркулювати і ще раз циркулювати.

Він глянув на бризки, що потрапили на твердий сланець, і побачив, з якою моторошною швидкістю він убирає їх всередину. Ну що, подобається це тобі, крове? Тебе це влаштовує?

О Господи Ісусе, невже я божеволію?

Притискаючи долоні до грудей, він підвівся, і виявилося, що побачене ним раніше зараз стоїть просто перед очима, так близько, що у нього вирвався крик — схожий на придушене курявою каркання крука. Споруда. Ні, дві споруди, обнесені рідким похиленим жердинником. Жердини були такими древніми і трухлявими, що здавалися примарними. Одна зі споруд виявилася стайнею: про це свідчив чіткий каркас, який годі було сплутати з чимось іншим. Друга нагадувала будинок чи трактир. Проміжна станція на шляху прямування маршрутних диліжансів. Напівзруйнований піщаний дім (вітер вкрив дерево таким товстим шаром піску, що будівля стала схожою на піщаний замок на березі моря, який під час відпливу так нещадно палило сонце, що пісок затвердів, як цемент) відкидав скупу тінь, і в затінку, обпершись спиною об стіну споруди, хтось сидів. Під вагою тіла стіна будівлі ніби прогнулася.

Отже, це він. Нарешті. Чоловік у чорному.

Стрілець так і стояв, роззявивши рота і притискаючи руки до грудей. Він навіть не усвідомлював, що поза неприродно урочиста. Але замість неймовірного піднесення й тріумфу, якого він очікував (чи, можливо, страху або ж благоговіння), відчув тільки неясні атавістичні докори сумління за несподіваний напад ненависті до власної крові, що стався кількома секундами раніше, а ще — нескінченне звучання життєрадісної пісеньки з дитинства:

…накрапає дощик…

Він рушив уперед, на ходу витягаючи револьвер.

…на іспанські луки…

Останню чверть милі він рухався стрибками, біг сміливо, не маскуючись, тим паче місце було відкритим. Коротка тінь бігла з ним наввипередки. Стрілець навіть не усвідомлював, що його обличчя перетворилося на сіру, вкриту пилом посмертну маску виснаженої людини: йому було байдуже, тільки постать у затінку мала значення. І тільки пізніше йому спало на думку, що ця людина може бути мертвою.

Вибивши ногою одну з жердин перехнябленого тину (беззвучно, ніби відчуваючи провину, вона переломилася навпіл) і на ходу піднімаючи револьвер, майнув через пролом на безлюдний, залитий сонячним світлом двір стайні.

— Ти попався! Уклепався! Руки вгору, мерзотнику, ти…

Сполохана постать поворухнулася і встала. Стрілець подумав: «Господи, який же він хирлявий, шкіра й кістки, що це з ним?» Бо чоловік у чорному став нижчим на цілих два фути, а його волосся побіліло.

Він зупинився немов укопаний, у голові глухо шуміло. Серце шалено калатало в грудях, і він подумав: «Зараз я помру…»

Вдихнувши розпечене повітря, стрілець на мить опустив голову. А коли знову підвів очі, то побачив, що перед ним не чоловік у чорному, а хлопчик із вигорілим на сонці волоссям. Він дивився на нього поглядом, у якому не було ані крихти цікавості. Стрілець тупо глипав на хлопця, а потім, не ймучи віри власним очам, безпорадно хитнув головою. Але це не допомогло — мара не зникла. Хлопчик у синіх джинсах із латкою на одному коліні, у простій коричневій сорочці з грубого полотна. Певно, галюцинація була надто сильною.

Стрілець ізнову потрусив головою і, опустивши її, рушив у бік стайні — з револьвером наготові. Він ще й досі був не в змозі думати. Світ макітрився, а голова розривалася від сильного нестерпного болю.

Усередині стайні було тихо й темно. Повітря аж пашіло від спеки. Напружуючи зір, стрілець поводив більмами вибалушених очей, роззираючись навколо. Повертаючись навколо своєї осі на непевних ногах, він заточився, мов п’яний, і побачив на зруйнованому порозі хлопчика, що втупився у нього поглядом. Лезо нестерпного болю легко ввійшло в голову, розрізавши мозок, як апельсин. Стрілець сховав пістолет у кобуру, похитнувся, простягнув уперед руки, ніби захищаючись від привидів, і впав долілиць.

ІІ

Отямившись, він побачив, що лежить на спині, а під головою йому намощено купку м’якого сіна — без запаху. Хлопчик не зміг перетягти важкого стрільця, зате зробив так, щоб йому було зручніше лежати. А ще стрілець відчув прохолоду. Подивившись на себе, він побачив, що сорочка мокра й темна. Облизнув губи і відчув смак води. Заплющив очі. Язик розпух до таких розмірів, що не вміщався у роті.

Хлопчик сидів біля нього навпочіпки. Побачивши, що стрільцеві очі розплющилися, він дістав з-за спини і простягнув йому консервну бляшанку з водою. Стрілець ухопив її тремтячими руками й трохи випив — зовсім трішечки. Коли вода потрапила до шлунка, він зробив іще кілька ковтків. Решту, попирхуючи від задоволення, вилив собі на обличчя. На гарненьких вустах хлопчика з’явилася ледь помітна посмішка тріумфу.

— Сер, чи не хочете трохи підживитися?

— Поки що ні, — відповів стрілець. Наслідок перенесеного сонячного удару — спазми головного мозку, що спричинили нудоту, — все ще давався взнаки, і вода хлюпотіла в шлунку, наче не знаючи, куди їй податися. — Хто ти?

— Мене звуть Джон Чемберз. Можете називати мене Джейком. Одна моя приятелька… ну, майже приятелька, вона у нас працює… так от, вона іноді називає мене Бамою, але ви можете кликати мене Джейком.

Стрілець сів, і нудота одразу ж переросла в сильний і нагальний позив до блювоти. Він нахилився вперед і майже одразу зазнав фіаско в битві зі своїм шлунком.

— Там є ще, — сказав Джейк, узяв бляшанку й пішов кудись углиб стайні. Зупинившись на мить, він обдарував стрільця збентеженою посмішкою. Той кивнув у відповідь, а потім опустив голову, підперши її руками. Хлопчик мав гарну статуру, та й на обличчя був нівроку. Мабуть, йому років десять-одинадцять. На його обличчі лежала тінь страху, але нічого — стрілець би довіряв йому значно менше, якби хлопчик не боявся.

З глибини стайні донісся якийсь глухий шум, і це здалося стрільцеві підозрілим, тож він підвів голову і став уважно прислухатися, а руки притьмом потяглися до рукояток револьверів. Шум було чутно секунд п’ятнадцять, потім він стих. Із бляшанкою в руках (тепер вона була повна) повернувся хлопчик.

Стрілець знову почав пити, обережно, намагаючись не переборщити. Цього разу шлунок не бунтував. Біль у голові помалу притуплявся.

— Коли ви впали, я геть розгубився, не знав, що з вами робити, — сказав Джейк. — Кілька секунд навіть думав, що ви збираєтесь мене застрелити.

— Може, й збирався. Я переплутав тебе з іншим.

— Зі священиком?

Стрілець одразу ж насторожився.

Хлопчик, насупившись, стежив за ним.

— Він ночував у дворі. А я — он у тому будинку. Чи то була комора, не знаю. Він мені не сподобався, тож я не виходив. Він прийшов уночі й рушив далі наступного дня. Якби я не спав, коли ви прийшли, то сховався б і від вас. — Він похмуро подивився кудись через стрільцеву голову. — Не люблю людей. Від них самі неприємності.

— Як він виглядав?

Хлопчик знизав плечима.

— Як священик. На ньому були чорні лахи.

— Сутана з каптуром?

— Що таке сутана?

— Таке довге вбрання. Як сукня.

Хлопчик кивнув.

— Щось типу того.

Стрілець нахилився вперед, і вираз його обличчя змусив хлопчика сахнутися.

— Коли це було? Скажи мені, заради свого батька…

— Я… я…

— Я не завдам тобі шкоди, — терпляче мовив стрілець.

— Я не знаю. Я не орієнтуюся в часі. Тут усі дні однакові.

І стрілець уперше всерйоз замислився над тим, яким чином хлопчик опинився в цьому місці, де скрізь на багато ліг простягається лише безводна, випалена сонцем, смертоносна для людини пустеля. Проте поки що не варто сушити собі над цим голову. Принаймні не зараз.

— Спробуй напружити пам’ять. Давно це було?

— Ні. Недавно. Я і сам тут не дуже давно.

Стрілець відчув сильну спрагу, ніби всередині горіло багаття. Вхопивши бляшанку, він жадібно припав до неї губами. Руки досі тремтіли, зовсім трішки. У пам’яті знову сплив уривок колискової, але цього разу замість материного лиця він побачив обличчя зі шрамом. Еллі, що була його коханкою в Таллі, тепер уже в місті мертвих.

— Тиждень? Два? Три?

Хлопчик розгублено поглянув на нього.

— Так.

— Що так?

— Тиждень. Чи два. — Він відвів погляд і ледь помітно зашарівся. — Відтоді я тричі ходив у туалет по-великому. Тільки так я тепер вимірюю час. Він навіть не пив воду. Я подумав, що він може бути примарою священика, ніби в тому кіно про Зорро, яке я колись бачив, тільки там Зорро розібрався, що ніякий він не священик, і не привид, от. Він був банкіром, якому заманулося привласнити землю, бо там було золото. Мене місіс Шоу водила на це кіно. У Таймс-сквер.

Для стрільця все це було незрозумілим, тож він просто промовчав.

— Мені було страшно, — вів далі хлопчик. — Я боявся майже весь час. — Його обличчя ледь помітно вібрувало, як кришталь, що от-от дасть тріщину від звуку критично високої ноти. — Він навіть багаття не розкладав. Просто сидів там. Не знаю, спав він чи ні…

Як близько! Ще ніколи він не підходив так близько, о боги! Незважаючи на майже повне зневоднення організму, його долоні ледь змокріли. Вкрилися липким потом.

— Тут є трохи в’яленого м’яса, — запропонував хлопчик.

— Гаразд, — ствердно кивнув стрілець. — Добре.

Хлопчик підвівся, щоб принести м’ясо. Колінні суглоби тихенько хруснули. Він мав струнку фігуру. Пустеля ще не виснажила його до кінця. Руки були тоненькими, але шкіра, хоча й засмагла, не заскорузла й не потріскалася. «У ньому надзвичайно багато енергії, — подумав стрілець. — А ще пісок у голові, бо інакше він би дістав одного з моїх револьверів і пристрелив мене на місці».

А можливо, таке просто не спало хлопчикові на думку.

Стрілець знову відпив із бляшанки. «Пісок у нього в голові чи щось інше, але він не з цих країв».

Джейк повернувся зі жменькою шматочків в’яленого м’яса, що лежали на вибіленій сонцем дошці для нарізання хліба. М’ясо було жорстким, жилавим і таким солоним, що роз’ятрені ранки довкола рота стрільця сильно защеміли. Він їв і запивав їжу водою, аж поки не наситився, а потім вдоволено прихилився спиною до стіни. Хлопчик з’їв зовсім трохи, з дивною вишуканістю перебираючи довгі темні смужки м’яса.

Стрілець зосереджено роздивлявся його, і малий відповів йому не менш відвертим поглядом.

— Звідки ти, Джейку? — врешті озвався він.

— І гадки не маю. — Хлопчик спохмурнів. — Хоча раніше знав. Одразу ж після своєї появи тут. Усі події розпливаються, як поганий сон, який важко пригадати, коли прокинешся. Мені часто сняться кошмари. Місіс Шоу завжди казала, що це я забагато дивлюся фільмів жахів на одинадцятому каналі.

— Що таке канал? — У стрільцевій голові майнула божевільна думка. — Це ніби промінь?

— Ні, це телебачення.

— Що таке телебачення?

— Я… — Хлопчик торкнувся рукою чола. — Живі картинки.

— Тебе хтось сюди привіз? Та місіс Шоу?

— Ні, — відповів малий. — Я просто був тут.

— І хто ж ця місіс Шоу?

— Не знаю.

— Чому вона називала тебе Бамою?

— Не пригадую.

— Ти верзеш казна-що, — категорично заявив стрілець.

І тут він побачив, що хлопчик от-от розплачеться.

— Це не моя провина. Я просто тут опинився. Якби ви спитали мене про телебачення й канали вчора, я б точно все згадав! А завтра, може, навіть забуду, що мене звуть Джейком, — якщо ви мені не скажете, а ви ж тут не залишитеся, правда? Ви підете, а я помру з голоду, бо ви з’їли майже всі мої харчі! Я не хотів тут опинятися. Мені не подобається це місце. Тут моторошно.

— Не треба так себе жаліти. Обходься тим, що є.

— Я не хотів тут опинятися, — спантеличено й водночас із викликом повторив хлопчик.

Стрілець з’їв іще шматочок м’яса, але, перш ніж проковтнути, довго жував його, поки не висмоктав усю сіль. Якимось чином хлопчика теж втягнули в цю гру, і стрілець був певний того, що малий каже правду — він не просив його сюди переносити. А це вже нікуди не годиться. Сам стрілець… він того хотів. Але аж ніяк не бажав, щоб гра стала настільки брудною. Він не хотів піднімати зброю на мешканців міста Талл і зовсім не хотів убивати Еллі, Еллі з її навдивовижу гарним обличчям, на якому закарбувався відбиток таємниці, що її вона пізнала наприкінці, скориставшись тим словом «дев’ятнадцять» як ключем до замка. Не хотів обирати між обов’язком і справжнім убивством. Нечесно втягувати у виставу ні в чому не винних глядачів і примушувати їх стояти на чужій сцені й виголошувати рядки, яких вони не розуміють. «Еллі, — подумав він. — Еллі принаймні належала до цього світу, по-своєму була його частиною, хоч і в полоні ілюзій. Але цей хлопчик… цей триклятий малий…»

— Розкажи все, що пам’ятаєш, — наказав він Джейкові.

— Майже нічого не пам’ятаю. Зараз це все здається позбавленим будь-якого сенсу.

— Розповідай. Може, мені вдасться знайти смисл.

Хлопчик замислився, не знаючи, з чого почати. Поринув у глибоку задуму.

— Я був у одному місці… перед тим як опинився тут. Високий будинок, безліч кімнат і внутрішній дворик, звідки можна було споглядати високі будівлі й воду. А ще у воді стояла статуя.

— Статуя? У воді?

— Саме так. Жінка зі смолоскипом та в короні… а ще, здається… з книжкою.

— Ти вигадуєш, чи що?

— Боюся, що так воно і є, — з відчаєм у голосі проказав хлопчик. — Ще там були такі штуки, що їздили вулицями. Великі й малі. Великі були синіми з білим. Маленькі — жовтими. Жовтих було багато. Я йшов до школи. Уздовж вулиць тяглися цементовані доріжки. Вікна, у які можна було зазирати, а за ними — одягнені статуї. Статуї продавали одяг. Я знаю, що це все дуже схоже на маячню, але це правда — статуї продавали одяг.

Стрілець похитав головою і пильно подивився хлопчикові в обличчя, щоб піймати того на брехні. Але марно.

— Я йшов до школи, — затято повторив малий. — Зі своїм… — Повіки опустилися, вуста ворушилися, наче добираючи слова, — коричневим… портфелем. У ньому був сніданок. А на шиї в мене… — знову пошук, болісне добирання, — …краватка.

— Що таке краватка?

— Не знаю. — Хлопчик інтуїтивно зімкнув пальці на горлі. Такий жест асоціювався у стрільця з повішенням. — Не знаю. Все кудись зникло, — сказав він і відвів погляд.

— Дозволь мені приспати тебе, — запропонував стрілець.

— Мені не хочеться спати.

— Я зроблю так, що захочеться, і вві сні ти все згадаєш.

— І як вам це вдасться? — У голосі Джейка вчувався сумнів.

— Ось це мені допоможе.

Стрілець витяг із патронташа патрон і почав вертіти його спритними пальцями. Патрон переміщувався плавно й без будь-яких зусиль, ніби олія, що біжить цівкою. Він мандрував від великого пальця до вказівного, від вказівного до середнього, потім безіменного й мізинця. Зник із поля зору і з’явився знову. На якусь мить наче завис у повітрі, а потім рушив у зворотний бік. Патрон гуляв між пальцями стрільця. Та й самі пальці справляли мандри, мов ноги, що долали останні милі до цього місця. Хлопчик дивився. На зміну сумніву, що виник був у нього на початку, прийшло щире захоплення, яке переросло в екстаз, а тоді, коли стрілець розтулив руку, очі почали темніти і врешті-решт непомітно заплющилися. Патрон рухався вперед і назад. Джейкові повіки знову розтулилися, цього разу на тривалішу мить. Він чітко побачив невпинне переміщення патрона між стрільцевими пальцями, а потім повіки стулилися черговий раз. Стрілець продовжував сеанс гіпнозу, але Джейкові очі більше не розплющувалися. Хлопець дихав повільно і рівно. Невже так мусило бути? Так. Авжеж. У цьому була якась приваблива чарівність, як у мереживних візерунках замерзлої води, що обрамляють голубі брили пакового льоду. Йому вкотре здалося, ніби він чує материн спів — не потішно безглузді віршики про дощ у Іспанії, а ще миліші серцю нісенітниці, що лунали здаля, коли його вже заколисував сон: пташеня-вівсянко, пташеняточку, принеси свій кошик, білий в чорну цяточку.

І знову стрілець відчув, як серце стискає страшенна нудьга. Патрон у пальцях, яким він маніпулював із такою неймовірною вправністю, зненацька здався йому жахливою тінню якоїсь потвори. Впустивши його на долоню, стрілець до болю стиснув руку в кулак. Вибухни він тієї миті, стрілець би тільки зрадів такому кінцеві своєї спритної руки, бо єдиним справжнім її хистом було вбивство. Світ був немислимий без убивства, та ці слова, сказані самому собі, звучали непереконливо й полегшення не давали. Вбивство, зґвалтування, невимовно жахливі діяння. І все це заради добра, проклятущого добра, кривавого міфу, заради ґрааля, заради Вежі. Десь там, посеред світу, стояла Вежа (принаймні, так подейкували), підпираючи небо своїм сірувато-чорним громаддям. В очищених пустелею вухах стрільця лунав ледь чутний лагідний голос мами, яка шепоче: Чусіт-чисіт-чосик, щось неси у кошик.

Зусиллям волі він одігнав від себе пісню, разом з її мелодійністю, і спитав Джейка:

— Де ти зараз?

ІІІ

Джейк Чемберз (часом його називають Бамою) спускається сходами, тримаючи в руках портфеля. Там, усередині, лежать підручники з природознавства, географії, зошит, олівець і сніданок, який кухарка матері, місіс Ґрета Шоу, приготувала на ультрасучасній кухні з металу й пластику, де безперервно, поглинаючи неприємні запахи, гуде вентилятор витяжки. У пакеті зі сніданком лежать бутерброд, намащений арахісовим маслом і джемом, бутерброд із копченою ковбасою, салатом-латуком і цибулею, а також чотири коржики Орео. Не те щоби батьки не переносили сина на дух, але, схоже, вони просто не звертали на нього уваги. Вони відцуралися його, передавши до рук місіс Ґрети Шоу, няньок, репетитора влітку й школи Пайпера (Приватної та Доброї, а найголовніше — Для Білих) решту часу. Ніхто з цих людей жодного разу навіть не спробував удати із себе щось більше, ніж те, чим вони є насправді, — фахівці, найкращі у своїй галузі. Ніхто не стискав його в міцних теплих обіймах, як це зазвичай роблять у історико-любовних романах, котрі читає його мати й котрі Джейк переглядав, вишукуючи сороміцькі місця. Істеричні романи — так їх іноді називає батько, або «розпирачі корсажів». «Базікай — оце й усе, на що ти здатний», — з безмежним презирством кидає йому мати за зачиненими дверима, під якими підслуховує Джейк. Батько працює на телебаченні — у Мережі. Джейк навіть зміг би розрізнити його серед сонму підтягнутих чоловіків з модними зачісками «сторч». Мабуть, зміг би.

Джейк поки ще не усвідомлює, що терпіти не може всіх фахівців, крім місіс Шоу. Люди завжди спантеличували його. Його мати, якась дуже вже худа, однак сексуальна, часто спить зі своїми божевільними друзями. Батько часто говорить про людей із Мережі, що ті «занадто захоплюються кока-колою». Ці слова завжди супроводжуються усмішкою, у якій немає навіть натяку на гумор, і демонстрацією жвавого понюху нігтя великого пальця.

Зараз він на вулиці, Джейк Чемберз на вулиці, він, ніби демонстранти, «вийшов на вулиці». Чепурний, вихований, симпатичний, вразливий. Раз на тиждень він грає у кеглі в «Мідтаун Лейнз». У нього немає друзів, самі лише знайомі. Він ніколи не замислювався над цим, але це його пригнічує. Хлопчик не знає чи не розуміє, що тривале спілкування з фахівцями залишило на ньому свій відбиток — через це він набув багатьох їхніх характерних рис. Місіс Ґрета Шоу (вона краща за багатьох із них, але, блін, не надто це втішно) дуже фахово робить бутерброди. Нарізає їх на чотири частини і стинає скоринку з хліба, тож коли він їсть у школі свій сніданок, то це більше схоже на вечірку з коктейлями: варто лишень уявити, що замість книжки про спорт чи вестерна Клая Блейздела зі шкільної бібліотеки у твоїй руці келих. Джейків батько заробляє шалені гроші, бо він майстер влаштовувати «розправи» — себто показувати у своїй Мережі забійніше шоу, ніж у конкурентів з іншої Мережі. Батько викурює чотири пачки сигарет на день. Він не кашляє, але в нього неприємна усмішка, та й від дози старої доброї кока-коли часом не відмовляється.

Джейк іде вулицею. Мати залишає йому гроші на таксі, але, коли немає дощу, він ходить пішки, розмахуючи портфелем (а іноді — сумкою для боулінгу, хоча зазвичай він залишає її в своїй шафці), маленький хлопчик із білявим волоссям і блакитними очима — справжнісінький американець на вигляд. Дівчатка вже почали звертати на нього увагу (з дозволу матерів, звісно), та й він не цурається їх, бо сором’язлива непоступлива пиха маленького хлопчика вже в минулому. Сам того не усвідомлюючи, він розмовляє з ними як фахівець і цим відлякує від себе. Йому подобається географія, а ще боулінг у пообідній час. Його батько володіє акціями компанії, що виготовляє автоматичне обладнання для боулінгу, але в «Мідтаун Лейнз» використовують обладнання іншої марки, не тієї, до якої має причетність його батько. Джейкові здається, що все це йому байдуже, але насправді він замислювався над цим.

Йдучи вулицею, він проминає крамницю «Блуміз», у вітрині якої стоять манекени — у шубах, костюмах, що застібаються на шість ґудзиків, деякі взагалі без нічого, «в чому мати народила». Ці манекени — ці ляльки — виглядають дуже фахово, а він терпіти не може будь-яку фаховість. Він ще занадто маленький, тож не здатний ненавидіти самого себе, але зерно вже впало у ґрунт, тільки дай йому час — і воно проросте та дасть гіркі плоди.

Він опиняється на розі і стоїть там, тримаючи збоку портфель. Повз нього з ревінням проноситься транспорт — фуркочуть сварливі сині з білим автобуси, жовті таксі, «фольксвагени», велика вантажівка. Джейк усього лише дитина, але дитина, наділена неабияким розумом, тож краєм ока він помічає свого вбивцю. Це чоловік у чорному: обличчя не видно, тільки поли сутани шамтять на вітрі, руки тягнуться до нього, а на вустах жорстка усмішка фахівця. Джейк не випускає портфеля, у якому лежить обід, приготований навдивовижу вправними руками місіс Ґрети Шоу, і долілиць падає на проїжджу частину. Крізь затемнене лобове скло він мигцем бачить налякане обличчя бізнесмена у темно-синьому капелюсі, за криси якого хвацько заткнуте маленьке стильне перо. Десь від звуків рок-н-ролу розривається радіо. На протилежному боці вулиці пронизливо кричить якась стара жінка. На ній темний капелюх із серпанком. Цей чорний серпанок зовсім не стильний: він схожий на траурну вуаль. Джейк не відчуває нічого, крім здивування і звичного йому запаморочливого спантеличення — невже це і є кінець життя? І він уже більше ніколи не вкотить по кеглях із кращим результатом, ніж два сімдесят? Він незграбно простягається на дорозі і просто перед носом бачить недавно залиту тріщину в асфальті. Портфель вислизає з його рук. Джейк іще встигає подумати, чи він, бува, не зідрав коліна, а потім його переїжджає автомобіль бізнесмена у синьому капелюсі зі стильним пером. Це великий синій «кадилак» 1976 року випуску з білими покришками «Файрстоун». Машина і капелюх майже одного кольору. Вона трощить Джейкові спину й, розплющивши живіт, буквально розмазує по асфальту. З рота б’є фонтан крові. Він повертає голову і бачить задні габаритні вогні «кадилака» й дим, що виривається з-під задніх коліс від раптового гальмування. На його портфелі машина теж залишила широкий слід від шини. Джейк веде головою в інший бік і бачить великий сірий «форд»: верещать гальма, й автомобіль зупиняється в кількох сантиметрах від його тіла. До нього мчить на всіх парах чорношкірий хлопець, що торгував сухарями й содовою з візка. Кров струменить Джейкові з носа, вух, очей, анального отвору. Його геніталії розчавлені. Він роздратовано думає про свої коліна, наскільки сильно він їх обідрав. А ще думає, чи, бува, не запізнюється до школи. Тепер уже й водій «кадилака» мчить до нього, белькочучи щось на ходу. Звідкись лунає жахливий спокійний голос, голос фатуму: «Розступіться, я священик. Останнє причастя…»

Він бачить чорну сутану й відчуває, як тілом прокочується хвиля жаху. Це він, чоловік у чорному. Джейк із останніх сил відвертає обличчя. Десь по радіо передають пісню рок-групи «Кісс». Він бачить свою руку — маленьку, білу, гарну, — що розчепіреними пальцями шкребе бруківку. Він ніколи не гриз нігтів.

Не відводячи від руки погляду, Джейк помирає.

IV

Стрілець сидів навпочіпки в глибокій задумі, обличчя його було похмурим. Він втомився, все тіло нило, а думки приходили в голову настільки повільно, що дратували свого володаря. Навпроти, згорнувшись калачиком, спав дивовижний хлопчик. Він і досі дихав рівно, спокійно. Свою історію він розповів, не виявляючи надмірних емоцій, хоча в кінці, коли надійшла черга «священика» й «останнього причастя», голос помітно затремтів. Звісно, про сім’ю і власне відчуття роздвоєності й спантеличення від неї він не розповідав: стрілець почув це між рядків, дізнався досить, аби мати уявлення про те, що сталося насправді. В усій цій історії той факт, що місто, яке описував хлопчик (якщо це не міфічний Лад), ніколи не існувало, вражав не найприкріше, але непокоїв. Усе це непокоїло. Стрілець боявся неправильно витлумачити події.

— Джейку?

— Гм?

— Ти хочеш пам’ятати це все, коли прокинешся, чи прагнеш забути?

— Забути, — швидко відказав хлопчик. — Коли кров полилася мені з рота, я відчув, яке на смак моє лайно.

— Гаразд. Зараз ти заснеш. Зрозумів? По-справжньому заснеш. Можеш лягти, якщо тобі так більше подобається.

Джейк ліг: маленький, сумирний, не здатний образити чи заподіяти шкоди. Та стрілець не довіряв його невинності. Навколо малого витав невловний ореол смерті, сморід чергової пастки. Йому не подобалося це почуття, але сам хлопчик припав до душі. Дуже навіть припав.

— Джейку?

— Ш-ш-ш, я сплю. Я хочу спати.

— Так. А коли прокинешся, нічого з цього не пам’ятатимеш.

— О’кей. Добре.

Якусь хвилю стрілець споглядав його, згадуючи власне дитинство. Коли він поринав у ці спогади, завжди виникало відчуття, ніби все це відбувалося з іншою людиною — людиною, яка пройшла крізь якесь казкове оптичне скло часу в інший вимір, щоби стати кимось іншим, — і зараз здавалася невимовно близькою. У стайні придорожньої станції було дуже спекотно, і стрілець ощадливо випив іще трохи води. Потім підвівся й пішов углиб споруди, зупинившись лише на мить: щоб зазирнути до стійла для коней. Там у кутку лежали невеличкий оберемок сіна й охайно складена попона, але конем не пахло. У цій стайні взагалі нічим не пахло. Сонце знищило всі запахи, не залишивши натомість ніякого. Повітря було абсолютно чистим.

У глибині стайні, посеред тісної темної комірчини, стояла машина з іржостійкої сталі. Ні іржа, ні гнилизна не залишили на ній сліду. На вигляд вона нагадувала маслобійку. Ліворуч із неї стирчала хромована труба, що вела до водозабірника в підлозі. Стрілець уже бачив подібні насоси раніше, в інших засушливих місцинах, але настільки великого — ніколи. Він навіть уявити собі не міг, як глибоко довелося бурити свердловину (і дехто з бурильників уже давно покинув цей світ), щоб натрапити на підземне джерело, що, як завжди, сховалося в глибоких надрах землі під пустелею.

Чому вони не розібрали насос, коли покидали придорожню станцію?

Мабуть, через демонів.

Зненацька він здригнувся, спиною пробігла судома. Його ніби жаром обсипало. Потім усе минуло. Він підійшов до вимикача й натиснув кнопку «Пуск». Машина озвалася гулом. Секунд за тридцять із труби вирвався струмінь чистої прохолодної води й потік у водовідвідний жолоб, до системи рециркуляції. Після того як із труби вилилося приблизно три галони води, насос вимкнувся, наостанок клацнувши. Ця річ у нинішньому місці й часі виглядала такою ж неслушною, як справжнє кохання, і водночас невблаганною, немов Суд Божий, — безмовне нагадування про ті часи, коли світ іще не зрушив з місця. Мабуть, вона працювала на атомній енергії, бо електроенергії не було на тисячу миль навкруги та навіть сухі акумулятори давним-давно розрядилися б. Цей пристрій виготовила компанія під назвою «Північний центр позитроніки». Стрільцеві це не сподобалося.

Він повернувся назад і сів біля малого, що спав, поклавши руку під щоку. Гарний хлопчик. Стрілець випив іще трохи води й по-індійському схрестив ноги. Хлопчик, як і той поселенець на краю пустелі, що тримав птаха (Золтана, зненацька згадав стрілець, птаха звали Золтан), втратив відчуття часу, але в тому, що чоловік у чорному близько, жодних сумнівів бути не могло. Вже не вперше стрілець із подивом подумав: а чи не дає йому чоловік у чорному (з якихось власних міркувань) змоги наблизитися? Можливо, стрілець грає йому на руку. Він спробував уявити, яким буде їхнє фінальне зіткнення, і не зміг.

Йому було дуже спекотно, але слабкість минула. І знову в пам’яті зринув дитячий віршик, але цього разу замість матері йому згадався Корт — безвічна людина-двигун, з обличчям, посіченим шрамами від каміння, куль і тупих знарядь. Шрамами війни та навчання мистецтва її ведення. Стрілець волів знати, чи було в Корта кохання, гідне тих монументальних шрамів. Хоча йому це здавалося малоймовірним. Він згадав Сюзанну й свою матір, а ще — Мартена, чаклуна-недоука.

Не такою людиною був стрілець, щоб поринати у спогади. І якби за своєю природою він не був людиною емоційною й не володів даром невиразно передбачати майбутнє, то став би непрохідним тупаком. Саме тому теперішній хід думок викликав у нього подив. Кожне ім’я тягло за собою інші — Катберт, Алан, старий Джонас із тремтливим голосом. І знову Сюзанна, миловидна дівчина біля вікна. Такі думки завжди сходилися на Сюзанні, й на великій пагористій рівнині, відомій під назвою Крутояр, і на рибалках, що закидали неводи в Чисте море.

Піаніст із Талла (мертвий піаніст, у Таллі всі мертві, загинули від його руки) також знав ці місця, хоча стрілець чув про це від нього лише того, одного разу. Шеб любив старі пісні, якось заграв їх у салуні під вивіскою «Спочинок подорожнього», і стрілець тихенько замугикав одну собі під ніс:

Кохання, о кохання, о безжурнеє кохання,

Що ж із нами наробило безтурботне те кохання.

Стрілець аж розсміявся, сам із себе дивуючись. «Я останній, хто пам’ятає той зелений світ теплих відтінків». Та, попри всю ностальгію, жалю до себе він не відчував. Світ безжально зрушив із місця, але ноги ще віддано служили стрільцеві, і чоловік у чорному був ближче. На цій думці його зморив сон.

V

Коли він прокинувся, на землю вже спустилися сутінки. Хлопець десь зник.

Стрілець підвівся, почувши, як потріскують суглоби, і попрямував до дверей стайні. У темряві на ґанку заїжджого двору танцював вогник. Він пішов на світло, а слідом за ним рушила його тінь, стелячись по землі довгим чорним шлейфом у червонувато-вохристому світлі присмерку.

Джейк сидів біля гасової лампи.

— У лампі був гас, та я побоявся запалювати її в домі. Все таке сухе… — сказав він.

— Правильно ти вчинив.

Стрілець сів, не звертаючи уваги на товстий шар пилу, що накопичувався протягом багатьох років і здійнявся в повітря під вагою його заду. Він подумав: «Взагалі дивно, що ґанок не розсипався під нами двома на порох. Це якесь чаклунство». Світло лампи відкидало на обличчя хлопчика тіні, та їхні відтінки були м’якими. Стрілець дістав кисет і скрутив цигарку.

— Мусимо побалакати, — сказав він.

Ледь посміхнувшись від цього слова, Джейк кивнув.

— Гадаю, ти знаєш, що я полюю на чоловіка, якого ти бачив.

— Ви збираєтесь його вбити?

— Не знаю. Треба, щоб він дещо мені розповів. Можливо, доведеться примусити його відвести мене до одного місця.

— Куди саме?

— Туди, де Вежа, — відповів стрілець. Потримавши цигарку над склом лампи, він припалив. Нічний вітерець одразу ж підхопив дим і поніс його десь далеко. Джейк провів його поглядом. На обличчі малого не було ані здивування, ані, тим паче, захвату.

— Тож я вирушаю завтра, — сказав стрілець. — Ти мусиш піти зі мною. Скільки м’яса ще лишилося?

— Зовсім трішки.

— А кукурудзи?

— Трохи більше.

Стрілець кивнув.

— Тут є льох?

— Так. — Джейк подивився на нього. Зіниці очей дуже розширилися, здавалося, що вони от-от лопнуть. — Треба потягнути за кільце в підлозі. Але я туди не спускався. Побоявся, що драбина зламається і я не зможу вибратися. А ще там смердить. Це єдине місце тут, яке взагалі чим-небудь пахне.

— Ми встанемо завтра рано і подивимося, чи є там щось варте того, аби взяти з собою. А потім вирушимо.

— Згода. — Трохи помовчавши, хлопчик сказав: — Як добре, що я не вбив вас, поки ви спали. У мене були вила, і я думав про це. Але не вбив… а тепер уже не боятимуся лягати спати.

— А чого ти боявся?

У Джейкових очах промайнув лиховісний вираз.

— Привидів. І що він повернеться.

— Чоловік у чорному, — констатував стрілець. Жодних сумнівів.

— Так. Він поганий?

— Гадаю, це залежить від того, з якого боку подивитися, — неуважно відповів стрілець. Потім підвівся й швиргонув недопалок на твердий сланець. — Піду спати.

Джейк боязко на нього поглянув.

— А можна й мені лягти у стайні, разом із вами?

— Авжеж.

Стоячи на східцях, стрілець поглянув угору, і хлопчик теж підняв голову. Там, високо у небі, мерехтіла Стара Зірка, та й Стара Мати зійшла. Стрільцеві здавалося, що варто лише заплющити очі — і він почує кумкання перших весняних жаб, вдихне свіжий запах зелені, майже літній аромат уперше підстрижених газонів (і, можливо, почує млявий стукіт дерев’яних кульок: то дами зі Східного Крила, в самих лише сорочках, грають на очки, поки присмерк повільно поступається місцем повній темряві). Побачить, як Катберт і Джеймі пролазять у діру в паркані й кличуть його покататися…

Стрільцю не властиво так зациклюватися на минулому.

Він повернувся й підняв лампу.

— Ходімо вже спати.

І вони разом пішли до стайні.

VI

Вранці наступного дня він обстежив льох.

Джейк був правий — смерділо там сильно. Після пустелі та стайні — продезінфікованих, геть позбавлених запахів — цей вологий болотистий сморід викликав у стрільця нудоту. Аж у голові трохи запаморочилося. У ніздрі вдарив тяжкий дух капусти, ріпи й гнилої картоплі з довжелезними паростками. Проте драбина, схоже, була міцною, і він спустився вниз.

Підлога була земляною, голова майже торкалася балок перекриття. Тут, унизу, й досі жили страхітливі павуки, здоровенні, з крапчастими сірими тулубами. Серед них було багато мутантів, бо ж первинна порода давно виродилася. У багатьох на ніжках були очі, деякі мали по шістнадцять ніг.

Стрілець озирався навколо і чекав, поки очі призвичаяться до темряви.

— У вас там усе добре? — нервово гукнув Джейк.

— Так. — Він зосереджено глянув у куток. — Тут якісь бляшанки. Зажди.

Обережно, пригинаючи голову, він попрямував у куток. Там стояв старий ящик із відкинутим боком. У бляшанках виявилися консервовані овочі — зелені й жовті боби, а ще три банки солонини.

Набравши оберемок консервів, він пішов до драбини, піднявся до середини, там передав бляшанки Джейкові, який стояв на колінах біля отвору й приймав провіант, та повернувся, щоби взяти ще.

Під час третьої ходки стрілець почув стогін, що йшов зі стіни.

Він повернув голову, подивився й відчув, як його, немов уві сні, затоплює хвиля жаху, повільна й огидна.

Фундамент будівлі був складений із величезних блоків піщанику, які, мабуть, одразу після зведення придорожньої станції були рівні, але тепер перекосилися під різними кутами, утворюючи зиґзаґи. Через це стіна виглядала так, наче на ній виводили дивні меандричні ієрогліфи. Тепер із місця, де сходилися дві незрозумілі тріщини, сипалася тоненька цівка піску, наче з іншого боку щось проривалося сюди, наполегливо і з нелюдським зусиллям.

Стогін то наростав, то спадав, стаючи дедалі гучнішим, аж доки льох ущерть не переповнився цим звуком, абстрактним ревінням від нестерпного болю й неймовірного напруження.

— Піднімайтеся! — не своїм голосом закричав Джейк. — О Господи, містере, швидше!

— Відійди подалі, — спокійно наказав стрілець. — Чекай надворі. Якщо я не повернуся, коли ти долічиш до двохсот… ні, до трьохсот, ноги в руки і тікай.

— Піднімайтеся! — волав Джейк.

Стрілець не відповів. Щоб утриматися на ногах, він ухопився правою рукою за стіну.

Тепер у стіні була дірка розміром із монету. Крізь завісу жаху він чув тупотіння Джейкових ніг — хлопчик тікав. А потім пісок перестав сипатися. Стогін стих, а натомість з’явився звук безперервного важкого дихання.

— Хто ти? — спитав стрілець.

У відповідь — мовчання.

Перейшовши на Високу Мову, гучним і владним голосом, як у давні часи, Роланд запитав:

— Хто ти, Демоне? Відповідай, коли маєш що сказати. У мене мало часу, а терпіння ще менше.

— Не поспішай, — донісся зі стіни невиразний глухий голос. І стрілець відчув, як жах зі сновидіння стає дедалі сильнішим і сильнішим, ще трохи — і скоро його можна буде відчути на дотик. То був голос Еліс, жінки, з якою він жив у місті Талл. Але ж вона мертва, він сам бачив, як вона впала, це він вбив її кулею, влучивши в самісіньке перенісся. Перед очима попливли кола. Він ніби занурювався в морську безодню. — Не поспішай, іди повільно повз Тих, кого видобувають, стрільцю. Стережися тахіна. Поки ти йдеш із хлопчиком, чоловік у чорному тримає твою душу в своїх руках.

— Що ти хочеш цим сказати? Поясни!

Але дихання стихло.

Приголомшений, стрілець наче прикипів до місця, аж раптом один із велетенських павуків звалився йому на руку і стрімголов поповз на плече. Мимоволі зойкнувши, він змахнув із себе потвору й, переборовши страх, попрямував до стіни. Йому не хотілося робити те, що зробив далі, але звичай був суворий і непорушний. «Слухайся, коли говорять мертві» — так говорило старе прислів’я. Лише мертвий може виголосити істинне пророцтво. Він підійшов до діри і з розмаху зацідив у неї кулаком. Піщаник легко розкришився по краях, і стрільцеві довелося тільки злегка напружити м’язи, щоби просунути руку в стінку.

Пальці намацали щось тверде, з рельєфними шорсткими виступами. Стрілець витягнув предмет назовні. Ним виявилася щелепа з підгнилим скраю суглобом. Зуби стирчали в різні боки.

— Ну гаразд, — спокійно промовив він, шпарко засунув щелепу в задню кишеню й піднявся по драбині, незграбно тримаючи перед собою останні бляшанки. Ляду залишив відчиненою — нехай промені сонця проникнуть усередину і знищать павуків-мутантів.

Джейк сидів, зіщулившись, на розтрісканому щебенистому сланці серед двору стайні. Побачивши стрільця, він аж скрикнув, відступив на крок-другий назад, а потім, плачучи, побіг до нього.

— Я думав, воно вас схопило, схопило! Я думав…

— Ні. Ніхто мене не схопив. — Він притис хлопчика до себе, грудною кліткою відчуваючи, як пашить його обличчя, ребрами — міцні обійми його сухих рук. Відчував, як шалено калатає в хлопчика серце. Пізніше він зрозуміє, що саме цієї миті полюбив малого. Авжеж, чоловік у чорному саме так усе і спланував. Яка ж бо з пасток світу здатна дорівнятися до капкана любові?

— То був демон? — Голос звучав приглушено.

— Так. Демон, наділений даром говорити. Нам більше не треба туди повертатися. Ходімо. Давай поквапимось. У нас обмаль часу.

Вони пішли до стайні, де стрілець зробив грубий згорток із попони, під якою спав раніше (попона була жарка й кусалася, але вибору не було). По тому наповнив бурдюки з колонки.

— Ти понесеш один із бурдюків, — мовив стрілець. — Поклади його собі на плечі — ось так, бачиш?

— Бачу. — Хлопчик відповів йому поглядом, сповненим обожнювання, але швидко опустив очі. Один із бурдюків ліг йому на плечі.

— Не надто важкий?

— Ні, все гаразд.

— Кажи правду. Я не зможу тебе нести, якщо в тебе станеться сонячний удар.

— Ніякого удару не станеться. Зі мною все буде добре.

Стрілець кивнув.

— Ми ж у гори йдемо, правда?

— Так.

Вони вирушили в дорогу. Сонце пекло немилосердно, розпечене повітря пашіло жаром. Джейк, голова якого ледь сягала ліктя стрільця, ішов праворуч, трохи попереду. Кінці бурдюка з сиром’ятної шкіри звисали йому мало не до кісточок. Сам стрілець ніс іще два бурдюки, закинувши їх за плечі навхрест, а під пахвою тримав пакунок із харчами, притискаючи його до тіла лівою рукою. У правій руці були згорнуті попона, кисет і решта стрільцевих ґунна.

Проминувши дальню браму придорожньої станції, вони знову натрапили на ледь помітні сліди шляху для диліжансів. Хвилин п’ятнадцять просто йшли, а потім Джейк повернувся й на прощання помахав рукою до двох будівель. На велетенських обширах пустелі вони ніби притискалися одна до одної.

— Бувайте! — крикнув Джейк. — На все добре! — А потім зі стурбованим виглядом знову повернувся обличчям до стрільця. — Таке враження, наче за нами щось стежить.

— Щось чи хтось, — погодився стрілець.

— Невже там хтось ховався? Ховався весь цей час?

— Не знаю. Навряд.

— Може, нам слід повернутися? Піти назад і…

— Ні. Вороття немає.

— Це добре! — із запалом вигукнув Джейк.

Вони рушили далі. Їхній шлях перетнув дюну із затверділого піску, і, коли стрілець озирнувся, придорожня станція вже зникла з поля зору. Їх знову оточувала сама лише пустеля, і нічого, крім неї, не було.

VII

Минуло три дні відтоді, як вони залишили придорожню станцію. Тепер обриси гір, що бовваніли перед очима, видавалися оманливо чіткими. Стрілець і Джейк бачили, як пустеля поступово переходить в уступчасте передгір’я. Перші оголені схили. Корінна порода з лиховісним тріумфом руйнівника випинається з-під верхнього шару землі. Трохи вище на короткому відрізку краєвид знову вирівнювався, і вперше за місяці, ба навіть роки, стрілець побачив справжню, живу зелень. Трава, карликові ялинки, а може, навіть верби — усе живилося талим снігом, що збігав із вершин. Понад зеленню знову починалося царство голих скель — хаотичне нагромадження колосів, що урочисто здіймалися до самих сліпучо-білих засніжених вершин. Лівіше скелі розділяла велетенська тріщина, спускаючись до невисоких вивітрених бескидів з піщанику, плоских гір та крутих схилів на дальньому краю гірського масиву. І вся ця далека перспектива майже весь час була оповита сизим серпанком дощової мжички. Вночі, перед сном, Джейк кілька хвилин зачаровано споглядав, як удалині грають шаблі блискавок — пурпурово-білі спалахи, що пронизували чистий нічний обрій.

Джейк добре переносив мандрівку. Він був витривалим. Більше того, для боротьби з виснаженням він, здавалося, спокійно використовував внутрішні резерви енергії — силу волі й рішучість, перед чим стрілець схилявся, не приховуючи захоплення. Хлопчик не надто багато розмовляв і не ставив питань — навіть про щелепу, яку стрілець задумливо крутив у руках, викурюючи вечірню цигарку. У нього склалося враження, що Джейкові дуже лестить, ба навіть додає натхнення стрільцеве товариство. І це непокоїло. Хлопчика поставили на його шляху (поки ти йдеш із хлопчиком, чоловік у чорному тримає твою душу в руках), і те, що він не обтяжував стрільця, відкривало похмурі перспективи.

На шляху регулярно траплялися симетричні залишки багать, які розкладав чоловік у чорному, і стрільцеві здалося, що тепер вони вже не такі давні, як раніше. Коли настала третя ніч їхньої подорожі, стрілець, поза всіляким сумнівом, побачив удалині, десь на першому узвишші передгір’я, спалах вогника від чергового багаття. Але тих великих радощів, того тріумфу, якого міг би сподіватися, не відчув. Бо згадалося одне з улюблених Кортових прислів’їв: «Стережися того, хто вдає із себе кульгавого».

Настав четвертий день відтоді, як залишилася позаду придорожня станція. Годині о другій Джейк похитнувся й мало не впав.

— Сядь, будь ласка, — сказав стрілець.

— Ні, все добре.

— Сідай.

Хлопчик покірно сів. Стрілець опустився навпочіпки, щоб на Джейка впала його тінь.

— Пий.

— Я не повинен, поки…

— Пий.

Хлопчик зробив три ковтки. Змочивши край попони, яка зараз стала набагато легшою, стрілець приклав вологу тканину до зап’ястків і чола малого, сухих і гарячих, наче його терзала лихоманка.

— Віднині ми завжди відпочиватимемо вдень о цій порі. П’ятнадцять хвилин. Може, поспиш?

— Ні, — знітившись, відповів хлопчик, і стрілець лагідно подивився на нього. Потім, ніби відсторонено, витяг із патронташа патрон і почав крутити його в пальцях. А Джейк зачаровано спостерігав.

— Як спритно! — із захватом сказав він.

Стрілець кивнув.

— Еге ж. Коли мені було стільки ж років, скільки тобі зараз, я жив у місті-фортеці, казав я тобі?

Хлопчик сонно похитав головою.

— Саме так. І був там один поганий чоловік…

— Той священик?

— Правду кажучи, я іноді сам про це думаю, — відповів стрілець. — Якби їх було двоє, то, гадаю, вони мали б бути братами. Може, навіть близнюками. Але чи бачив я їх коли-небудь разом? Ні, ніколи. Цей поганий чоловік… Мартен… був чаклуном. Як Мерлін. Там, звідки ти родом, що-небудь знають про Мерліна?

— Мерлін, король Артур і рицарі Круглого столу, — наче уві сні, пробурмотів Джейк.

Стрільця пройняв неприємний дрож.

— Так, — сказав він. — Ельд Артур, правду кажеш, і я дякую. Я був зовсім маленьким…

Але хлопчик не слухав: він спав сидячи, акуратно згорнувши руки на колінах.

— Джейку!

— Атож.

Це слово, почуте від Джейка, вразило стрільця в самісіньке серце, але він постарався, щоб голос його не виказав.

— Коли я зроблю щиглика пальцями, ти прокинешся. І почуватимешся здоровим і бадьорим. Ясно?

— Так.

— Тоді лягай.

Стрілець узяв кисет і скрутив цигарку. В ланцюжку подій явно чогось бракувало. Щоб знайти відсутню ланку, він старанно напружував пам’ять, аналізуючи все до найменшої подробиці, і нарешті збагнув, у чому річ. Бракувало того відчуття нестямного поспіху, відчуття, що будь-якої миті його випередять, що сліди шляху згубляться і йому залишиться тільки останній нечіткий відбиток ноги на землі. Усе це минулося, і в стрільцеві поволі росла впевненість у тому, що чоловік у чорному хоче, аби його наздогнали. Стережися того, хто вдає із себе кульгавого.

Що буде далі?

Питання якесь розпливчасте, тож стрілець не звернув на нього уваги. От Катберта воно б неодмінно зацікавило, по-справжньому зацікавило (може, навіть стало б приводом для жарту), але Катберта вже не було, як не було й рогу Дескейна, і стрілець міг просуватися далі, керуючись лише власним розумом.

Викурюючи цигарку, він дивився на хлопчика, а думки все снували довкола Катберта, який завжди сміявся (навіть смерть зустрів зі сміхом), і Корта, котрий не сміявся ніколи, і Мартена, що іноді всміхався — беззвучно, одними губами, слабкий проблиск посмішки, яка бентежила й тривожила… наче око, яке непомітно розплющується в темряві і з нього юшить кров. А ще той сокіл. Сокола звали Давид, за легендою про хлопця з пращею. Стрілець не мав жодних сумнівів, що Давид не потребував нічого, крім як убивати, рвати на шматки й уселяти жах. Утім, як і сам стрілець. Давид не був дилетантом — він грав у центрі поля.

І тільки в самому кінці все змінилося.

Стрілець відчув, як шлунок болісно відреагував на душевні муки, але вираз його обличчя не змінився. Він дивився, як димок від цигарки піднімається в розпечене повітря пустелі, і знову поринув у спогади.

VIII

Небо було біле-біле, у повітрі висів запах дощу й ширилися приємні аромати живоплоту й зеленої парості. Стояла пізня весна, яку деякі називали Новою Землею.

Давид — маленька машина для знищення з яскравими золотистими очима, що тупо витріщалися на світ, — сидів на руці у Катберта. Ремінь із сиром’ятної шкіри, пристосований до його пут, недбало обвивався довкола Бертової руки.

Корт стояв неподалік двох хлопців: мовчазна постать у шкіряних штанях із латками та зеленій бавовняній сорочці, високо підперезаними старим солдатським ременем. Зелений колір сорочки зливався з живоплотом і дерном, яким був вистелений задній майданчик, де дами ще не починали грати в кульки.

— Приготуйся, — прошепотів Роланд до Катберта.

— А ми й так готові, — безапеляційним тоном заявив Катберт. — Правда ж, Даві?

Вони розмовляли низькою мовою, говіркою кухарчуків і поміщиків. Той день, коли їм буде дозволено в присутності інших користуватися власною мовою, був іще далеко.

— Чудовий день для цього. Чуєш запах дощу? Буде…

Корт різко підняв клітку, яку тримав у руках, її дверцята розчахнулися. Звідти вилетів голуб і, швидко тріпочучи крильми, стрімко полинув у небо. Катберт вхопився за прив’язь, але було вже запізно: сокіл знявся в повітря, і це тільки стало на перешкоді його злету. Різко змахнувши крилами, Давид умить виправив становище — стрімголов помчав угору, набираючи висоту, щоб здобути над голубом перевагу.

Корт неквапом підійшов до хлопців і з розмаху зацідив величезним, міцно стисненим кулаком у вухо Катбертові. Навіть не зойкнувши, хлопчик беззвучно впав, хоча губи й скривилися від болю. З вуха на яскраво-зелену траву повільно потекла цівка крові.

— Ти ловив ґав, шмаркач, — сказав він.

Катберт силкувався зіп’ятися на ноги.

— Благаю вас вибачити мене, Корте. Я просто…

Корт ударив іще раз, і Катберт знову повалився на землю. Тепер кров линула сильніше.

— Говори Високою Мовою, — тихо сказав Корт. У його монотонному голосі відчувалася властива п’яницям легка хрипота. — Спокутуй свою вину мовою цивілізації, заради якої люди не рівня тобі йшли на смерть, шмаркач!

Катберт знову спробував підвестися. Очі йому застилали сльози, але губи стислися у вузеньку смужку ненависті й не тремтіли.

— Мені дуже шкода, — напруженим голосом мовив Катберт, намагаючись не втратити самовладання. — Я забув обличчя свого батька, але сподіваюсь, що прийде час, коли я володітиму його револьверами.

— Це правильно, неслуху, — сказав Корт. — Ти поміркуєш над своїми помилками, а голод допоможе тобі досягти в цьому успіху. Ніякої вечері. І сніданку теж ніякого.

— Дивіться! — крикнув Роланд, показуючи вгору.

Сокіл піднявся вище за голуба. На якусь мить він нерухомо завис у прозорому весняному повітрі, розкинувши дужі крила, а потім склав їх і каменем упав на свою жертву. Два тільця злилися в одне, і Роландові здалося, що він бачить у небі кров. Сокіл коротко скрикнув на знак тріумфу. Стріпуючи крильми і перевертаючись у повітрі, здобич падала на землю, і Роланд стрімко рвонув до місця падіння, залишивши позаду і Корта, і покараного Катберта.

Сокіл спустився вниз до своєї жертви і шматував, роздирав їй пухнасту білу грудку. Кілька пір’їн, повільно опускаючись на землю, тріпотіли на вітрі.

— Давиде! — крикнув до сокола хлопчик і кинув йому шматок кролячого м’яса з сумки. Гордо задравши голову й вихиливши спину, сокіл ухопив його на льоту і проковтнув, а Роланд зробив спробу знову посадити його на прив’язь.

Та все було марно: птах майже байдуже вивернувся і клювом видрав Роландові довгий клапоть шкіри, від чого на руці утворилася глибока рвана рана. А потім повернувся до своєї здобичі.

Застогнавши, Роланд ізнову, попереду затиснувши верткого гострого клюва рукою, на якій була шкіряна рукавиця, спробував затягнути петлю на прив’язі, і цього разу йому пощастило. Він дав соколові ще один шматок м’яса й накинув йому на голову ковпак. Давид слухняно вмостився в нього на зап’ясті.

З соколом на руці Роланд гордо випростався.

— Скажи мені, що це таке? — спитав Корт, показуючи на Роландове передпліччя й рану, з якої сочилася кров. Хлопець уже налаштувався на те, що зараз отримає прочухана, і зібрав усю волю в кулак, аби не розплакатися, але ніякого удару не було.

— Він напав на мене, — відповів Роланд.

— Ти його розлютив. Сокіл не боїться тебе, хлопче, і ніколи не боятиметься. Сокіл — стрілець Господа, — сказав Корт.

Роланд просто мовчки дивився на Корта. Особливою уявою він не вирізнявся ніколи, і якщо Корт мав намір дати йому урок моралі, то дарма старався — хлопець сприйняв це як одне з тих дурнуватих висловлювань, якими Корт постійно сипав.

Катберт підійшов іззаду і за спиною показав Кортові язика. Роланд не посміхнувся, але кивнув йому.

— Гайда всередину! — наказав Корт, забираючи сокола. Потім повернувся і жестом показав на Катберта. — І не забудь, що на тебе чекають роздуми, шмаркач. І піст. Сьогодні ввечері та завтра вранці.

— Так, — відповів Катберт. Тепер його тон став пишномовним і офіційним. — Дякую вам за цей день, що був таким повчальним для мене.

— А у тебе намітився прогрес, — сказав Корт, — та, на жаль, твій язик має погану звичку висолоплюватися з твого ідіотського рота, коли вчитель стоїть до тебе спиною. Може, колись і настане день, коли ти та він знатимете, де насправді ваші місця. — І він знову вдарив Катберта, цього разу просто в перенісся й так сильно, що Роланд почув, як глухо гепнув кулак: із таким звуком дерев’яний молоток кухарчука вдаряє об бочку пива, вибиваючи чопа. Катберт упав спиною на траву. Спочатку його очі потьмяніли, а погляд застиг. Потім погляд прояснився, і хлопчик, палаючи люттю, подивився знизу вгору на Корта. Легка посмішка, що завжди грала на його вустах, зникла, поступившись місцем неприкритій ненависті. Очі перетворилися на два блискучі буравчики, яскраві, як кров голуба. Він кивнув, і губи його розійшлися в моторошній, сповненій образи усмішці — такої Роланд не бачив у нього ніколи.

— Тоді ти не настільки безнадійний, — мовив Корт. — Коли вирішиш, що можна, прийдеш до мене, бовдуре.

— Як ви дізналися? — крізь зуби процідив Катберт.

Корт так рвучко повернувся до Роланда, що той мало не заточився назад, — якби це сталося, то вже двоє хлопців лежали б на свіжій зеленій траві, обагреній їхньою кров’ю.

— Я побачив твоє відображення в очах цього нікчеми. Затям це, Катберте Олґуд. Останній урок на сьогодні.

Катберт знову кивнув, на губах застигла та сама моторошна усмішка.

— Я дуже шкодую. Я забув обличчя…

— До біса це лайно, — обірвав його Корт, втрачаючи інтерес. Він повернувся обличчям до Роланда. — Забирайтеся, обидва. Якщо я ще бодай хвилину бачитиму перед собою ваші тупі нікчемні писки, мене знудить, і прощавай добрий обід.

— Ходімо, — покликав друга Роланд.

Катберт труснув головою, щоб прояснилося, і зіп’явся на ноги. Корт уже спускався схилом, тяжко ступаючи кривими ногами, — могутній і якийсь доісторичний. Поголена сірувата маківка виблискувала на сонці.

— Уб’ю сучого сина, — із застиглою усмішкою сказав Катберт. На лобі в нього вже росла багряна ґуля, розміром із нічогенне гусяче яйце.

— Це не для нас із тобою справа, — мовив Роланд і несподівано розплився в усмішці. — Давай повечеряємо в західному крилі. Кухар нас нагодує.

— Він закладе нас Кортові.

— Та він не Кортів друзяка, — відказав Роланд і знизав плечима. — А навіть як закладе, то що?

Катберт у відповідь теж посміхнувся.

— Звісно. Аякже. Все життя мріяв дізнатися, як виглядає світ, коли тобі скрутять в’язи задом наперед потилицею догори.

Разом вони пішли зеленими лужками, а слідом за ними у світлі погожого весняного дня потяглись і їхні тіні.

IX

Кухаря західного крила звали Гексом. Цей чолов’яга в білому кухарському одязі, з обличчям кольору нафти-сирцю, був велетенським на зріст. У його жилах текла кров різних народів: на чверть темношкірих, на чверть жовтих, ще на чверть — мешканців Південних островів, тепер майже забутих (світ зрушив з місця). Остання чверть належала бозна-кому. Взутий у велетенські капці з носками, по-східному закрученими догори, мов у каліфа, він човгав підлогою трьох кухонних приміщень із високими стелями (тут завжди клубочилася пара), рухаючись повільно, наче трактор на першій передачі. Він був одним із тих рідкісних дорослих, хто радо спілкується з малими дітьми й усіх їх без винятку обдаровує своєю любов’ю. Без телячих ніжностей, а радше по-діловому, що допускає міцні обійми, — так само як і рукостискання на знак укладення важливої угоди. Він любив навіть хлопчиків, що почали бавитися зброєю, хоча вони й відрізнялися від решти дітей, хлопчаків непривітних і завжди трохи небезпечних (не таких небезпечних, як дорослі, а більше схожих на звичайних дітей з ледь помітними нападами безрозсудливості), — і Берт був не першим із Кортових учнів, кого він потай підгодовував. Зараз він стояв перед гігантською електричною плитою, на якій щось булькотіло і шкварчало. В усьому маєтку залишилося тільки шість електроприладів, що досі працювали. Одним із них і була ця плита — перед нею він почувався королем у своєму замку, і тут він стояв і дивився на двох хлопчаків, які уминали за обидві щоки приготовані ним шматочки м’яса з підливою. Скрізь: спереду, ззаду й навкруги у вологому чаді кухні, — шастали туди-сюди кухарчуки, посудомийки та інша дрібна кухонна обслуга, брязкаючи каструлями, помішуючи рагу, знемагаючи від чищення картоплі й овочів унизу. У тьмяно освітленій ніші, де розташовувалася комора, прачка з одутлим сумним лицем і волоссям, недбало перехопленим на маківці якоюсь ганчіркою, шваброю розляпувала воду по підлозі.

До кухаря підбіг кухарчук, тримаючи за руку одного з вартових.

— Гексе, ось цей чоловік, він хотів вас бачити.

— Гаразд. — Гекс і вартовий обмінялися кивками. — Хлопці, йдіть до Меґґі, вона пригостить вас пирогом. А тоді вшивайтеся. Я не хочу через вас клопотів на свою голову.

Пізніше вони пригадають, що саме так він і сказав: не хочу через вас клопотів на свою голову.

Дружно кивнувши, вони пішли до Меґґі, яка з острахом, наче вони були дикими собаками, що могли її вкусити, дала їм по величезному шматку пирога у мілких тарілках.

— Давай з’їмо його під сходами, — запропонував Катберт.

— Добре.

Вони всілися там, звідки не було видно кухні, — за гігантською камінною колонадою, поверхня якої запітніла від пари, — і швидко розправилися з пирогом, вкидаючи великі шматки пальцями до рота. І тільки через деякий час побачили, що на дальньому вигині стіни широкої сходової клітки з’явилися тіні. Роланд стиснув Катбертову руку.

— Тікаймо, — сказав він. — Сюди хтось іде. — Катберт підвів голову. На його обличчі, замурзаному ягодами, було написане здивування.

Але тіні зупинилися там, де їхніх власників усе ще не було видно. Судячи з голосів, тіні належали Гексові й вартовому. Хлопці принишкли. Якби вони зараз поворухнулися, їх неодмінно почули б.

— …добрий чоловік, — говорив вартовий.

— Фарсон?

— За два тижні, — відповів вартовий. — Може, за три. Ти мусиш піти з нами. Партія товару зі складу…. — Подальші слова потонули в оглушливому брязкоті горщиків і каструль, за яким градом посипалася гнівна лайка на адресу безталанного кухареняти, що впустило посуд. Хлопці розібрали тільки кінець фрази вартового: — …отруєне м’ясо.

— Ризиковано.

— Ніколи не питай, що добрий чоловік може зробити для тебе… — почав вартовий.

— …питай, чим ти можеш йому прислужитися, — зітхнув Гекс. — Солдати питань не ставлять.

— Ти знаєш, що це означає, — тихо сказав вартовий.

— Так. І знаю, чим я йому зобов’язаний. Не треба мене вчити. Я люблю його так само, як і ти. Якби він наказав, я б, не вагаючись, кинувся в море. Отже, я все зроблю.

— Чудово. На м’ясі стоятиме штамп, що воно не підлягає тривалому зберіганню. Але мусиш діяти швидко, зрозумій це.

— У Тонтоні ж діти? — спитав кухар. Насправді це було не питання.

— Діти є скрізь, — м’яко відповів вартовий. — Саме про них ми… та він… і дбаємо.

— Отруєне м’ясо. Дивний спосіб подбати про дітей. — Гекс тяжко, з присвистом зітхнув. — Вони корчитимуться, триматимуться за животики, плакатимуть, кличучи маму? Мабуть, так.

— Вони просто заснуть і не прокинуться, — заперечив вартовий, але голос його був аж занадто впевненим і розсудливим.

— Аякже, — відповів Гекс і розсміявся.

— Ти сам це сказав. «Солдати питань не ставлять». Хіба тобі подобається бачити, що дітьми керують під прицілом револьвера, в той час як вони могли б бути під його опікою, готові будувати новий світ?

Гекс промовчав.

— За двадцять хвилин я заступаю на варту, — мовив вартовий. Його голос знову звучав м’яко. — Дай мені баранячу лопатку. А я тимчасом вщипну котрусь із твоїх дівок, і вона захихоче. А коли я піду…

— Від моєї баранини тебе не вхоплять корчі, Робсоне.

— Ти ж не… — Але тіні зникли, а разом з ними й голоси.

«Я ж міг їх убити, — у якомусь заціпенінні подумав Роланд. — Обох убити, ножем, перерізати їм горлянки, як свиням». Він подивився на свої руки, брудні від підливи, ягід і денних уроків.

— Роланде.

Він подивився на Катберта. Довго тривала та мить, поки вони глипали один на одного в чадному напівмороці, й Роланд відчував, як підступає до горла млость безпорадного розпачу. У цьому почутті було щось від смерті — щось так само брутальне і невідворотне, як смерть голуба в прозорому небі над гральними майданчиками. «Гекс? — не ймучи віри, подумав він. — Той самий Гекс, який минулого разу приклав мені до ноги припарку? Гекс?» І на цьому його розум роздратовано обірвав думки.

На обличчі Катберта, завжди усміхненому й інтелігентному, зараз не було нічого — тільки спустошеність. В очах Катберта віддзеркалювалася невблаганна доля Гекса — фатальна неминучість його кончини, і винесений вирок був уже виконаний. В очах Катберта все вже сталося. Він нагодував їх, вони пішли доїдати під сходами, а потім Гекс привів вартового на ім’я Робсон, далебі, в непідходящий для таких розмов закуток кухні, щоб наодинці перекинутися з ним кількома словами зрадників. І тут втрутилася ка, як і у випадку, коли велетенський камінь раптом скочувався вниз схилом гори. От і все.

У Катберта були очі стрільця.

Х

Роландів батько щойно повернувся з нагір’я і серед драпіровок та претензійних шифонових прикрас бенкетної зали, куди його синові з нагоди початку навчання тільки недавно дозволили заходити, виглядав недоречно.

На Стівені Дескейні були чорні джинсові штани й синя робоча сорочка. Його плащ, запорошений, у брудних патьоках, порваний в одному місці (крізь дірку проглядала підкладка), був недбало перекинутий через плече, наче демонструючи повну зневагу до того, що ні він, ні його господар не вписуються у витончений інтер’єр зали. Через надмірну худорлявість здавалося, що розкішні вуса, схожі на вигнуте руків’я, перехняблюють йому голову вниз, коли він згори дивиться на сина. Припасовані навхрест револьвери висіли на стегнах під ідеальним для рук кутом, витерті руків’я з сандалового дерева у тьмяному світлі кімнати здавалися бляклими й пасивними.

— Головний кухар, — тихо сказав батько. — Подумати тільки! Підірване залізничне полотно на кінцевій станції високо в горах. Падіж худоби в Гендріксоні. Може, навіть… неймовірно! У голові не вкладається!

Він пильно подивився на сина.

— Тебе це пригнічує? Терзає?

— Як сокіл — здобич. Розриває на шматки. Та й тебе теж, — сказав Роланд і засміявся — радше над вдалим порівнянням, аніж від полегшення, що ситуація прояснилася.

Батько й собі посміхнувся.

— Так, — відповів Роланд. — Гадаю… мене гризе сумління.

— З тобою був Катберт, — вів далі батько. — Певне, що він уже розповів про все своєму батькові.

— Так.

— Але ж він годував вас обох, коли Корт…

— Так.

— Як гадаєш, Катберта це мучить?

— Не знаю. — Та його це й не цікавило. Він не переймався тим, якими були почуття інших у порівнянні з його власними.

— Тобі це крає душу, бо ти думаєш, що спричинив смерть людини?

Роланд мимоволі знизав плечима, відчувши раптом невдоволення з того приводу, що мотиви його поведінки так ретельно досліджують.

— Проте ти розповів. Чому?

Хлопчикові очі розширилися.

— Як я міг промовчати? То ж була зрада…

Батько поривчасто змахнув рукою.

— Якщо ти зробив це заради якоїсь дешевої ідейки з підручника, то твої зусилля були марними. Якщо це так, то краще б усіх у Тонтоні отруїли.

— І зовсім не тому! — Cлова несамовито рвалися на волю. — Я хотів його вбити… обох їх убити! Брехуни! Паскудні брехуни! Гади! Вони…

— Продовжуй.

— …вони скривдили мене, — зухвало договорив він. — Внесли якийсь розлад, наплювали мені в душу. За це я ладен був їх убити. Прямо там, на місці.

Батько кивнув.

— Усе ясно. Це відчай душі, Роланде, а не ганебний вчинок. Хоча це й не етично, та тут не до моралі, високі моральні засади — не твоя парафія. Взагалі-то… — Він пильно вдивлявся в обличчя сина. — Ти, можливо, завжди будеш поза мораллю. Ти не такий винахідливий, як Катберт чи хлопець Ваннея. Втім, це навіть добре. Тебе завжди боятимуться.

Ці слова водночас потішили і стривожили хлопця.

— Його…

— Повісять.

Роланд кивнув.

— Я хочу це побачити.

Старший Дескейн закинув голову й гучно розреготався.

— Не такий вже ти й надзвичайний, як я гадав… а може, ти просто дурник. — Зненацька він закрив рота, стрімко простягнув руку й боляче стиснув синове плече.

Роланд скривився, але не здригнувся. Батько невідривно дивився на нього, і хлопець не відвів погляду, хоча витримати його було значно важче, ніж надіти на сокола ковпак.

— Гаразд, — мовив Стівен. — Дозволяю. — І різко повернувся, збираючись іти.

— Тату.

— Що?

— Ви знаєте, про кого вони говорили? Хто такий той добрий чоловік?

Батько знову повернувся до сина обличчям і уважно подивився на нього.

— Так. Думаю, що знаю.

— Якби ви його впіймали, — сказав Роланд задумливо, майже через силу, — то нікому б не довелося більше сунути голову в зашморг. Як кухареві.

Батько ледь помітно осміхнувся.

— Деякий час, можливо, й не довелося б. Але потім неодмінно, як ти влучно зауважив, з’явиться хтось, за ким плаче шибениця. Людям це потрібно. Рано чи пізно вони самі посприяють появі відступника, якщо реальних кандидатур не виявиться.

— Так, — відповів Роланд, одразу ж збагнувши, про що йдеться, й ця думка потім переслідувала його все життя. — Але якщо ви схопите доброго чоловіка…

— Ні, — категорично заперечив батько.

— Але чому ні? Чому б не покласти цьому край?

Якусь мить здавалося, що батько от-от назве причину, але за мить він просто похитав головою.

— Годі вже базікати. Дай мені спокій.

Роланд хотів нагадати батькові, щоб той не забув свою обіцянку, коли настане час і Гекс підніметься на шибеницю, але, тонко відчуваючи зміни батькового настрою, передумав, приклав кулак до чола, зробив реверанс і вклонився. Потім вийшов, швидко причинивши за собою двері. Він здогадався, чого цієї миті хочеться батькові, — потрахатися. Роланд знав, що батько й мати цим займаються. Щодо техніки виконання цього акту його вже давно просвітили, але уявний образ мальовничої пози породжував якесь душевне сум’яття і дивний комплекс вини. Через кілька років Сюзанна розповість йому історію Едіпа, яку він переварить із тихою задумою, міркуючи над незрозумілим і кривавим трикутником, що його становили батько, мати й Мартен, відомий у деяких місцевостях під іменем Фарсона, доброго чоловіка. А якби він захотів додати й самого себе, то вийшов би чотирикутник.

ХІ

Схил Вішальників розташовувався на Тонтонському шляху, і в цьому була певна іронія долі, яку міг би гідно оцінити хіба що Катберт — Роланд цього не розумів. Але навдивовижу велична і зловісна шибениця, незграбний силует якої вимальовувався на тлі яскравого синього неба, нависаючи над трактом для диліжансів, справила на нього незабутнє враження.

Цього дня обох хлопців звільнили від ранкових занять. Корт не без зусиль упорався з читанням записок від батьків: ворушив губами, час від часу киваючи головою. Закінчивши читати, він дбайливо сховав папірці в кишеню. Навіть тут, у Ґілеаді, папір був на вагу золота. Коли два аркуші опинилися в безпечному місці, Корт звів погляд у світанкове небо, забарвлене в синьо-фіолетові відтінки, і знову кивнув.

— Чекайте тут, — звелів він і пішов до перехнябленої камінної хижки, що слугувала йому житлом.

Повернувся він з окрайцем висівкового прісного хліба, розломив його навпіл і вручив кожному по шматку.

— Коли все скінчиться, покладіть це йому під черевики. І глядіть же зробіть, як я кажу, а то духопелитиму вас увесь наступний тиждень.

Зрозуміти, навіщо це потрібно, вони змогли тільки тоді, коли приїхали на місце верхи на Катбертовому мерині. Вони були перші, до прибуття інших залишалося ще добрих дві години, а до страти — чотири, тож Схил Вішальників був безлюдним, тільки граки й круки були скрізь, куди не кинь оком. Галасливі птахи обсіли масивну поперечну балку, що височіла над лядою люка — механізмом спорядження в потойбічний світ, — рядком сиділи уздовж краю помосту, змагалися за місце на сходах.

— Трупи залишають птахам, — пробурмотів Катберт.

— Давай піднімемося нагору, — запропонував Роланд.

Катберт глянув на нього якось сполохано.

— Туди? Гадаєш…

Роланд нетерплячим жестом перебив:

— До страти ще сила-силенна часу. Ніхто нас не застане.

— Ну гаразд.

Вони повільно рушили до місця страти, і птахи знялися в повітря, каркаючи й кружляючи, наче юрба сердитих селян, у яких відняли землю й майно. Їхні однобарвно чорні тільця чітко виділялися на тлі чистого неба Внутрішнього Світу, освітленого першими променями сонця.

І тут Роланд уперше відчув, якою насправді величезною була його причетність до цієї страти. Ця деревина не належала до благородних порід і не була частиною машини Цивілізації, що вселяла благоговійний страх, — просто така собі покороблена сосна з Баронського лісу, закаляна ляпками білого пташиного посліду. Ці білі цятки були скрізь — на сходах, поручнях, помості, — сморід стояв страшенний.

Повернувшись до Катберта, вражений, наляканий Роланд побачив в очах друга такий самий вираз.

— Я не можу, — прошепотів Катберт. — Ро, я не можу на це дивитися.

Роланд хитнув головою. У цьому всьому був для них певний урок, але темою його стане не радісне і приємне, а щось стародавнє, відстале, з потворними формами. Ось чому батьки дозволили їм приїхати. І в Роланді заговорила звична німа осляча впертість, тож, щоб з усім цим упоратись, він виявив неабияку стійкість і моральну силу та взяв себе в руки.

— Зможеш, Берте.

— Я не засну ввечері.

— Значить, так тому й бути, — відказав Роланд, не розуміючи, до чого тут сон.

Зненацька Катберт вхопив Роланда за руку й подивився на нього з такою невимовною мукою, що Роланда знову охопили сумнів і розпач від того, що вони прийшли на кухню західного крила того вечора. Батько був правий. Бодай йому не знати. Краще б усі чоловіки, жінки й діти у Тонтоні померли й перетворилися на прах, ніж те, що має статися.

А втім. Все ж. Це був для нього урок, хай навіть варварський, ніби напівукопана в землю річ з гострими краями, і він не дозволить страху взяти над собою гору.

— Давай не підемо туди, — попросив Катберт. — Ми вже все побачили.

І Роланд знехотя кивнув, відчуваючи, що ситуація (хоч би якою вона була) виходить з-під його контролю. Корт (він знав це напевно) сильними ударами збив би їх із ніг, а потім змусив піднятися на поміст, крок за кроком долаючи відстань і кленучи долю… дорогою сьорбаючи носом і втягуючи у горло свіжу кров, на смак як солоне варення. Мабуть, Корт накинув би на перекладину нову мотузку і змусив би їх по черзі просунути голову в петлю, а ще примусив би їх постояти так на ляді люка, аби пережити це відчуття. І якби котрийсь із них схлипнув чи з переляку обмочився, Корт одразу ж вліпив би йому потиличника. І, звісно, мав би рацію. Уперше в житті Роланд зрозумів, що ненавидить свій статус дитини і прагне якомога швидше подорослішати.

Перед тим як відвернутися, він неквапом підчепив нігтем і відламав від поручнів тріску, поклавши її до нагрудної кишені.

— Навіщо ти це зробив? — спитав Катберт.

Він хотів сказонути у відповідь щось хвацьке, на зразок: «Та так, на щастя!..» — але лише подивився на Катберта і похитав головою.

— Просто хочу мати її при собі. Завжди.

Відійшовши від шибениці, вони сиділи на землі в очікуванні страти. Десь за годину почав підтягуватися місцевий люд. Переважно це були сім’ї, що приїхали на роздовбаних таратайках і возах, прихопивши з собою сніданок у критих кошиках, де лежали холодні налисники з варенням із ягід дикої фітолаки. У Роланда забурчало в животі від голоду, і він знову з розпачем подумав, куди ж поділися шляхетні манери, його ж цього навчали, а тепер ось доводиться гадати, чи це, бува, не брехня. А може, це скарби, які надійно переховують глибоко всередині мудреці… Йому хотілося в це вірити, але водночас здавалося, що Гекс у брудному білому одязі, який бродив своєю чадною кухнею в підвалі й покрикував на кухарчуків, мав більшу гідність. Розгніваний і збентежений, Роланд вертів у руках тріску з шибениці. Катберт із незворушним виразом обличчя лежав поряд.

ХІІ

Врешті-решт виявилося, що в страті нема нічого такого особливого. І це втішило Роланда. Гекса привезли у відкритому возі, але впізнати його можна було тільки з величезного обхвату тіла, бо очі йому зав’язали широким шматом чорної тканини, що закривав обличчя. Дехто з натовпу почав кидати каміння, але основна маса не відривалася від сніданку й просто споглядала.

Не надто добре знайомий Роландові стрілець (він тішився з того, що не його батько витягнув чорний камінь) обережно повів Гекса вгору сходами. Двоє Вартових пройшли вперед, зайняли свої позиції обабіч люка. Коли Гекс і стрілець-кат зійшли нагору, екзекутор накинув мотузку із зашморгом на перекладину, а потім — на шию кухареві й затягував вузол доти, доки він не опинився біля лівого вуха. Птахів не було видно, але Роланд знав, що вони десь причаїлися й очікують на здобич.

— Ти хочеш покаятися? — спитав вішатель.

— Мені нема в чому каятися, — відповів Гекс. Слова він вимовляв легко, та й голос, навдивовижу, був сповнений гідності, попри те що рота йому прикривала ганчірка, яка звисала на обличчя. Тканина злегка тріпотіла на приємному вітерці, що вже посилювався. — Я не забув обличчя свого батька: його образ завжди був зі мною.

Роланд швидко оглянув натовп, і побачене його стурбувало: невже юрба співчуває? Навіть захоплюється? Обов’язково треба спитати в батька. Певне, темні часи настали, якщо зрадників називають героями (чи навпаки, невесело подумав він). Авжеж, темні часи. Шкода, що він не надто добре все розуміє. Зненацька стрельнула в голові думка про Корта й хліб, який він їм дав. Він відчув презирство — не за горами той день, коли Корт йому прислужуватиме. Але, мабуть, не Катбертові. Мабуть, Берт не витримає Кортового прицільного вогню й залишиться пажем чи грумом (або, що стократ гірше, стане напахченим дипломатом, який гає час у приймальнях чи зазирає у шарлатанські магічні кристали разом із маразматичними королями й принцами). Але Роланда така доля не спіткає. Він це знав напевне. Його призначення — відкриті простори й довгі поїздки верхи. Пізніше, на самоті, він дивуватиметься з того, що така доля могла здаватися йому бажаною.

— Роланде?

— Я тут. — Він узяв Катберта за руку, і їхні пальці міцно сплелися.

— Тебе звинувачують у масовому вбивстві й підбурюванні до заколоту, — виголосив кат. — Ти перейшов межу дозволеного в цьому світі, і я, Чарльз, син Чарльза, відправляю тебе у вічну пітьму.

Натовп загомонів, подекуди прозвучали нарікання.

— Я ніколи…

— Розповіси свою байку в пеклі, недолюдку, — сказав Чарльз, син Чарльза, й обома руками в жовтих екзекуторських рукавицях натиснув на важіль.

Ляда люка впала в отвір. Втративши опору, ноги Гекса, який досі намагався щось сказати, блискавично провалилися вниз. Ця мить назавжди закарбувалася в пам’яті Роланда. Провалюючись, кухар намагався говорити. І де ж закінчить він останнє речення, почате на землі? Слова обірвалися, коли пролунав хрускіт, звук, що нагадував гучне потріскування оберемка смолистих соснових гілок у коминці.

Але загалом Роланд думав, що буде страшніше. Кухареві ноги один раз смикнулися й розійшлися у вигляді широкої літери V. Юрба вдоволено засвистіла. Вартові, що досі стояли виструнчившись, розслабилися й почали неуважно збирати речі. Чарльз, син Чарльза, повільно спустився сходами, осідлав коня і поїхав геть, грубо торуючи собі шлях крізь натовп галасливих любителів поснідати на природі. На ходу огрів арапником кількох роззяв, що забарилися, і вони стрімко порснули навсібіч.

Після цього натовп швидко розбрівся в різні боки, і за сорок хвилин не залишилося нікого, крім двох хлопчаків, які сиділи на невеличкому узвишші. Чуючи нову здобич, на поле вже зліталися птахи. Один крук по-свійськи опустився на плече покійника і почав тицяти клювом у блискучу сережку в формі кільця, яку Гекс завжди носив у правому вусі.

— Це ніби не він, він зовсім на себе не схожий, — сказав Катберт.

— Та ні, схожий, — впевнено заперечив Роланд, коли вони наближалися до шибениці з хлібом у руках.

Катберт розгубився.

Під перекладиною вони стали й подивилися на скоцюрблений труп, що погойдувався. А Катберт зухвало простягнув руку і торкнувся волохатої щиколотки. Тіло перекрутилося навколо своєї осі й знову повторило рух маятника.

Потім вони швидко розламали хліб і розкидали великі крихти під ногами повішеного. А коли вже від’їжджали верхи, Роланд озирнувся — лише один раз. Поле рясніло птахами, їх були тисячі. І нарешті він збагнув, що хліб має лише символічне значення.

— Оце так видовище, — зненацька озвався Катберт. — Це… я… мені сподобалося. Правда, сподобалося.

Роланда це зізнання не шокувало, хоча сам він від цього видовища був далеко не в захваті. Але, схоже, зрозумів, що мав на увазі Берт. І, можливо, кар’єра дипломата його омине, попри всі його дотепи й невимушеність у розмові.

— Не знаю чому, — відповів він, — але це було щось. Тут жодних сумнівів бути не може.

Минуло п’ять років, і країна підкорилася доброму чоловікові, але на той час Роланд уже був стрільцем, його батько лежав у могилі, мати загинула від руки власного сина… а світ зрушив із місця.

І потяглися довгі роки безкінечних мандрів.

ХІІІ

— Глянь-но! — сказав Джейк, показуючи на щось угорі.

Стрілець підвів голову, і тут же озвалося праве стегно — відчувши гострий біль, він скривився. Вже два дні минуло відтоді, як вони ступили на землю передгір’я, і хоча бурдюки вже майже спорожніли, тепер це не мало жодного значення. Невдовзі в їхньому розпорядженні буде море води — пий донесхочу.

Він подивився в напрямі, куди показував Джейків палець, — повз зелену гірську рівнину й голі осяйні скелі та вузькі міжгір’я над нею… вгору, на саму засніжену вершину.

Далеко-далеко вгорі виднілася ледь помітна крихітна цятка. Це могла бути одна з тих порошинок, які в сонячному промінні завжди бігають перед очима (тільки ця була нерухомою), і стрілець зрозумів, що це чоловік у чорному, який надзвичайно спритно піднімається схилом, малесенька мошка на широченній гранітній стіні.

— Це він? — спитав Джейк.

Стрілець дивився на позбавлену індивідуальності цятку, що десь там, далеко, виконувала свої акробатичні трюки, і його гнітило передчуття якогось лиха.

— Так, Джейку, то він.

— Як думаєш, ми наздоженемо його?

— З цього боку — ні. Лише з того боку. І тільки якщо не гаятимемо тут часу на базікання.

— Гори такі високі! — сказав Джейк. — А що там, з того боку?

— Не знаю. Навряд чи хто-небудь взагалі знає. Колись, може, й знали. Ходімо, хлопчику.

Вони знову почали сходження. Під ногами осипалися дрібні камінці, пісок струменів униз, до пустелі, що розляглася в них за спинами, наче пласке гаряче деко без кінця й краю. Над головами в них, високо вгорі, чоловік у чорному невпинно піднімався вище й вище. Озирався він чи ні — зрозуміти було годі. Здавалося, він перестрибує через неймовірні провалля, видирається на прямовисні схили. Раз чи двічі він зникав із поля зору, але потім знову виринав, аж поки фіолетова завіса сутінок не сховала його від їхніх поглядів. Тоді вони розбили на ніч табір. Хлопчик майже не говорив, і стрілець подумав, чи не знає Джейк про те, що сам він уже інтуїтивно відчув. Йому згадалося обличчя Катберта: розпашіле, розгублене, схвильоване. Згадався хліб. Птахи. «Кінець завжди такий, — подумав він. — Знову й знову все закінчується саме так». Пошуки пригод і шляхи ведуть тебе далі й далі, але закінчуються вони в тому самому місці — на землі, де скоюється вбивство.

Та, мабуть, є на світі один-єдиний виняток — дорога до Вежі. Там ка покаже своє істинне обличчя.

Хлопчик, якому судилося стати жертвою, невинне юне дитя, обличчя котрого освітлювалося полум’ям крихітного вогнища, від утоми не витримав і задрімав над своєю вечерею з бобів. Стрілець дбайливо вкрив його попоною, а сам згорнувся калачиком і заснув.

РОЗДІЛ III. ОРАКУЛ І ГОРИ

І

Хлопчик знайшов провидицю, і це мало не коштувало йому життя.

Уві сні стрілець відчув слабкий поштовх якогось глибинного інстинкту і прокинувся. Все навколо огортала непроглядна пітьма, що прийшла на зміну сутінкам. Саме в сутінки вони з Джейком досягли порослої травою та майже рівної ділянки — справжньої оази, яка розташовувалася над першим узвишшям розкиданого передгір’я. Навіть під час виснажливих сходжень, коли вони щосили видиралися на гору, змагаючись за кожен фут із безжалісним нищівним сонцем, було чутно, як там, зверху, в зелених вербових дібровах знадливо потирають ніжка об ніжку цвіркуни. Стрілець тримався спокійно, та й хлопчик принаймні зберігав видимість спокою на обличчі (і стрілець цим пишався). Але Джейкові не вдавалося приховати дикий вираз безбарвних очей, нерухомий, наче в коня, що чує воду і не поніс тільки тому, що його стримує туго натягнутий повід, гіпнотичне повеління вершника. Коня у такому стані, коли тільки взаєморозуміння (а не шпори) може стримати на місці. Стрілець і сам відчував, що від цвірчання йому паморочиться в голові, тож міг збагнути міру Джейкової спраги. Руки наче самі намацували тверді виступи, за які можна чіплятися, лізучи нагору, а коліна благали, щоби їх подряпали об гострі камінці, випрошували крихітних, прикрих, щемких порізів.

Всю дорогу нещадне сонце палило їх своїм промінням. Навіть коли воно — непомірно велике і криваво-червоне — вже почало хилитися до заходу, то все одно не здавалося, вперто просвічувало крізь розколину в горах праворуч від них, засліплюючи їм очі й перетворюючи кожну краплину поту на призму страждання.

Потім почалася меч-трава. Спочатку це були тільки миршаві пожовклі кущики, що з дивовижною живучістю чіплялися за неродючий розмитий ґрунт. Трохи вище вони поступилися місцем чортовому зіллю, спочатку куцому, потім зеленому й буйному… а тоді ніздрі залоскотав приємний запах справжньої трави, що росла впереміш із тимофіївкою в тіні перших карликових ялин. Стрілець помітив, як там, у тінистій гущавині трави, рухається щось дугоподібне й коричневе. Видобувши револьвера, він вистрелив і вбив кролика раніше, ніж Джейк устиг вигукнути від здивування. А наступної миті вже ховав револьвер у кобуру.

— Станемо тут, — сказав стрілець. Попереду зарості трави вели у хащі зелених верб — неймовірне, дивовижне видовище після випаленого стерильного безмежжя сланцевої пустелі. Там, мабуть, є джерело, а можливо, й декілька, та жадана прохолода, але на відкритій місцині все-таки краще. Кожен крок давався хлопчикові дуже тяжко. Крім того, в тінистій гущавині пущі можуть водитися кажани-кровососи, котрі заважатимуть малому спати, яким би глибоким не був сон. І якщо це вампіри, то жоден із них не прокинеться вранці… принаймні, не в цьому світі.

— Піду наберу хмизу, — сказав хлопчик.

Стрілець посміхнувся.

— Ні, Джейку, не підеш. Сідай-но.

Чиї це слова? Якоїсь жінки. Сюзанни? Він не пригадував. «Час — злодій, що краде пам’ять» — оці слова належали Ваннеєві, це він пам’ятав.

Хлопчик сів. А коли стрілець повернувся, уже мирно посопував у траві. На неслухняному чубі малого вмостився величенький богомол і здійснював обряд омовіння. Стрілець порснув від сміху (вперше за бозна-скільки часу), розклав багаття й пішов по воду.

Вербові хащі виявилися густішими, ніж він думав, і в непевному світлі сутінок тут легко було заблукати. Але він усе-таки знайшов криничку. З усіх боків її обсіли охоронці — жаби та квакші. Стрілець наповнив один із бурдюків… і принишк. Звуки, яких була сповнена ніч, породжували в ньому тривожну млість, чуттєвість, котру не здатна була збурити в ньому навіть Еллі, жінка, з якою він ділив ліжко в Таллі, — надто вже діловим було його ставлення до неї. Йому хотілося думати, що у цій зміні винне раптове звільнення від пустелі, через яке він утратив орієнтацію. Після всіх тих миль гнітючого сланцю м’якість сутінок навіювала мало не депресію.

Він повернувся в табір. Поки в казанку над багаттям скипала вода, оббілував кролика і приготував чудове рагу із залишками консервованих овочів. Потім розбудив Джейка й дивився, як той їсть — напівсонно, але жадібно.

— Завтра ми залишимося тут, — сказав стрілець.

— Але ж чоловік, якого ти наздоганяєш… священик…

— Ніякий він не священик. Не хвилюйся. Нікуди він не дінеться.

— Звідки ти це знаєш?

Стрілець не міг відповісти, тільки головою похитав. Він відчував це підсвідомо — нутром… але це було погане передчуття.

Після вечері він обмив бляшанки, що слугували їм тарілками (не перестаючи дивуватися з себе самого — як він може так марнувати воду?), а коли повернувся, Джейк знову спав. Стрілець відчув ті знайомі поштовхи в грудях, ніби щось там б’ється, то піднімаючись, то опадаючи, — пориви душі, що раніше асоціювалися лише з Катбертом. Вони з Роландом були одного віку, але здавалося, що Катберт набагато молодший.

Цигарка почала хилитися у траву. Він пожбурив її у багаття і дивився на те, як ясно горить жовтий вогонь, як різниться він од вогню чортового зілля. Повітря було дивовижно прохолодним, і стрілець ліг, повернувшись спиною до багаття.

Здалеку, крізь пролом, що вів у гори, до нього долинав нескінченний гуркіт грому. Стрілець заснув. І побачив сон.

ІІ

Сюзанна Дельґадо, його кохана, помирала в нього на очах.

Він дивився й не міг нічим зарадити, бо ж руки йому з обох боків тримали по двоє селян, а шию обхоплював товстезний іржавий нашийник із заліза. Насправді все сталося зовсім не так (його навіть не було там), але у сновидінь своя логіка, правда ж?

Вона помирала. Він відчував запах її присмаленого волосся й чув ритуальні крики: то виконували обряд закликання жнив. І бачив колір власного божевілля. Сюзанна, вродлива дівчина біля вікна, дочка конюха. Як тінь її зливалася воєдино з тінню коня, коли вона мчала Крутояром — казкове створіння з древньої легенди, істота дика й вільна! Як вони скакали разом через кукурудзяні поля! Тепер у неї жбурляли обгортками кукурузних кияхів, і обгортки займалися, не долітаючи до її волосся. «Згори й жнива нам принеси!» — скандували люди, ці вороги світла й кохання. Десь гидко хихотіла відьма. Рея — так її звали. А Сюзанна чорніла у полум’ї, її шкіра тріскалася і…

І що вона кричала?

«Хлопчик! — кричала вона. — Роланде, хлопчик!»

Він різко крутонувся, тягнучи за собою своїх поневолювачів. Нашийник врізався йому в шию, і він почув, що з горла йому рвуться назовні хрипкі, придушені крики. У повітрі ширився огидний солодкавий запах смаженого м’яса.

Хлопчик дивився на нього згори, з вікна, розташованого високо над жертовним вогнищем, того самого вікна, біля якого колись сиділа Сюзанна і співала старих пісень: «Гей, Джуд», і «Їдемо ми довгим шляхом», і «Безжурнеє кохання». Сюзанна, яка навчила його бути чоловіком. Хлопчик визирав із вікна, немов гіпсова статуя святого у соборі. З лоба стирчав гострий шпичак.

Стрілець відчув, як десь у найпотаємніших закутках його душі народжується притлумлений, хрипкий крик. Він піднімається вище й вище, і невдовзі стрільця поглине вир безуму.

«Нннннннннн…»

ІІІ

Вогонь багаття обпалив його, і стрілець, невдоволено скрикнувши, прокинувся. У темряві він блискавично сів, досі не в змозі виборсатися зі сну про Меджис, що душив його, неначе той нашийник. Неспокійно перевертаючись уві сні з боку на бік, він зачепив рукою вуглинки багаття, які ще жевріли, і зараз, приклавши її до обличчя, відчував, як сон мало-помалу покидає його. Залишилася тільки нерухома копія Джейка, білого, як гіпсова статуя. Святий, на якого готуються напасти демони.

«Нннннннннн…»

Він витяг обидва револьвери з кобури й, тримаючи їх напоготові, люто вдивлявся у загадкову темряву вербового гаю. Останні відблиски багаття танцювали в зіницях, від чого очі здавалися бійницями, охопленими червоним полум’ям.

«Нннннннннн…»

Джейк.

Стрілець підвівся й кинувся бігти. У яскравому сяйві місяця, що вже зійшов, він бачив, куди ведуть хлопчикові сліди на вкритій росою траві. Пірнувши під гілля перших верб і здіймаючи бризки води, він перейшов струмок і ступив ногою на протилежний берег, але послизнувся на мокрому ґрунті. Навіть зараз його тіло насолоджувалося цією вологою, смакувало її. Вербове віття шмагало його по обличчю. Тут дерева росли густіше, і з-за них не було видно місяця. Могутні стовбури виростали на його шляху, як похилі тіні. Трава вже доходила стрільцеві до колін і пестила йому ноги, наче благаючи стишити крок, бо ж така прохолода стоїть навкруги, що нею гріх не насолодитися. «Зазнай втіхи від життя», — шепотіла вона. Напівзогниле сухе гілля тягнулося йому до гомілок і cojones[7]. Призупинившись, він підняв голову і принюхався. І тут стався у пригоді примарний вітерець. Обидва вони — і Джейк, і стрілець — пахли не надто добре. Стрільцеві ніздрі роздулися, як у мавпи. У повітрі стояв свіжий і не такий різкий запах Джейкового поту — ледь відчутний, єлейний, — і його годі було з чимось сплутати. З тріском наступаючи на сушняк трави, хмиз ожини і ломаччя гілок, Роланд стрілою промчав тунелем, який утворювали крони верб і сумахові дерева. Лишайник чіплявся за його плечі, наче безвільні руки покійника, іноді прилипав шелесткими вусиками.

Продравшись крізь останню вербову перепону, він потрапив на галявину. З цієї місцини відкривався гарний краєвид. Гірський кряж вирізьблювався на тлі зірчастого неба своїм найвищим гребнем, що, ніби білий череп, виблискував на неймовірній висоті.

На галявині було кружало з поставленого сторч чорного кругляка, яке у місячному сяйві нагадувало якусь ефемерну пастку для тварин. У центрі кружала була плита — давній кам’яний вівтар, що підносився з землі на широкій базальтовій стопі.

Перед ним стояв хлопчик. Його тіло проймав дрож, змушуючи малого розхитуватися вперед і назад. Руки по боках тряслися, наче крізь них пропустили електричний розряд. Стрілець рішуче вигукнув його ім’я, і Джейк відповів йому нерозбірливим звуком, що мусив означати заперечення. Обличчя — схоже на розпливчасту пляму, майже затулене лівим плечем хлопчика, — виражало водночас переляк і надмірне збудження. І ще дещо.

Стрілець ступив у коло, і Джейк, закричавши, відсахнувся і підняв угору обидві руки. Тепер стрільцеві було добре видно його обличчя: страх і жахіття на ньому змагалися з неймовірною насолодою.

Стрілець відчув, як його торкається дух провидиці. Дух суккуба. Його крижі зненацька огорнуло якесь п’янке тепло — млосний дух, пестливий і грубий водночас. Голова пішла обертом, язик у роті розпух і тепер реагував на будь-який подразник — навіть на слину, що вкривала його.

Він машинально сягнув рукою в кишеню і видобув звідти напівзогнилу щелепу, що лежала там відтоді, як він знайшов її, після контакту на придорожній станції з демоном у його лігвищі. Він не задумувався, бо ніколи не боявся чинити так, як велять йому інстинкти. Тому що чуття ніколи його не підводило. Тримаючи щелепу, що шкірилася до нього своєю доісторичною усмішкою, на рівні очей, стрілець виставив вказівний палець і мізинець другої руки древнім виделкоподібним знаком для захисту від зурочення.

Приплив млості мов рукою зняло.

Джейк знову скрикнув.

Стрілець підійшов до хлопчика і виставив щелепу йому перед очі, сповнені муки боротьби.

— Дивися, Джейку… уважно дивися.

У відповідь — страдницьке схлипування. Хлопчик спробував відвести погляд, та не зміг. Якусь хвилю здавалося, що його розірве на шматки… якщо не тіло, то душу. Зненацька хлопчикові очі закотилися, на видноті залишилися тільки білки. І Джейк зомлів. Його знеможене тіло повалилося на землю, одна рука опинилася мало не на масивному базальтовому підніжжі вівтаря. Стрілець став на коліно й підняв хлопчика. Він був навдивовижу легким. Довгий шлях пустелею спустошив його тіло, висушив, як листок у листопаді.

Роланд відчував, як довкола нього метушиться розсерджений дух, що живе в колі з каменів. Ще б пак — у нього вкрали здобич. Та щойно стрілець покинув межі кола, як відчуття безпідставної паніки розтануло без сліду. Він відніс Джейка назад у табір. І коли вони дісталися до свого безпечного прихистку, хлопчик уже не був непритомний — на зміну нервовому посіпуванню прийшов міцний сон.

Стрілець зупинився і трохи постояв над сірим попелом вогнища, що тепер більше нагадувало руїну. Освітлене місячним сяйвом, обличчя Джейка знову викликало в пам’яті церковного святого, неймовірну чистоту гіпсової статуї. Він обійняв дитину і стримано поцілував у щоку. Зрозумівши, що любить його. Можливо, це був не зовсім правильний висновок. Справжня правда полягала в тому, що він полюбив малого тієї самої миті, як його побачив. (Те саме спіткало його і з Сюзанною Дельґадо.) А тепер просто дозволив собі визнати цей факт. Бо це не підлягало сумніву.

І тут йому здалося, що він чує сміх — регіт чоловіка у чорному, що лунає в темряві десь високо над ними.

IV

Його розбудив голос Джейка — хлопчик кликав стрільця. Перед тим як заснути, він міцно прив’язав Джейка до одного з кущів, що росли поблизу, і хлопчик був голодний та засмучений. Подивившись на сонце, стрілець зрозумів, що вже майже пів на десяту.

— Чому ти мене прив’язав? — обурено спитав Джейк, коли стрілець розв’язував міцні вузли на попоні. — Я не збирався тікати!

— Проте втік, — сказав стрілець і посміхнувся, побачивши вираз Джейкового обличчя. — Мені довелося тебе шукати. Ти ходив уві сні.

— Правда? — не ймучи віри, спитав Джейк. — Я ніколи не був лунатиком, тому що…

Стрілець рвучко дістав щелепу й підніс її до очей Джейка. Хлопчик сахнувся, скривившись від жаху, й підняв руку, наче намагаючись захиститись.

— Бачиш?

Джейк спантеличено кивнув.

— Що сталося?

— Зараз нема часу теревені правити. Мені треба на деякий час відлучитися. Можливо, мене не буде весь день. Отже, послухай мене, хлопчику. Це важливо. Якщо я не повернуся до заходу сонця…

На обличчі Джейка промайнув страх.

— Ти кидаєш мене?!

Стрілець мовчки глянув на хлопця.

— Ні, — сказав Джейк, трохи подумавши. — Якби ти хотів мене покинути, то вже давно б це зробив.

— От що буває, коли думаєш головою. Тепер слухай мене уважно. Я хочу, щоб ти залишався тут, поки мене не буде. Просто тут, у таборі. Хай там що станеться, нікуди не йди. І якщо раптом відчуєш щось дивне… незрозуміле… підніми цю кістку і тримай її в руках.

Неприязнь і відраза, поєднані зі збентеженням, відбилися на Джейковому обличчі.

— Я не зможу. Я… я просто не зможу.

— Зможеш. Якщо доведеться. Особливо після полудня. Це важливо. Коли ти вперше візьмешся за неї, то можеш відчути нудоту чи головний біль, але це минеться. Розумієш?

— Так.

— Зробиш так, як я сказав?

— Так. Але чому ти йдеш? — вигукнув Джейк.

— Тому що так треба.

І знову стрілець помітив, що хлопчик — міцний горішок. Його незламна воля віддзеркалилася у погляді, а душа його так само загадкова й потаємна, як і та його історія про життя в місті, де будинки такі високі, що їхні верхівки чешуть хмари. Він йому нагадував не так Катберта, як іншого близького друга, Алана. Алан був тихим, аж ніяк не таким витівником, як Берт. На Алана можна було покластися, і він нічого не боявся.

— Добре, — погодився Джейк.

Стрілець обережно поклав щелепу на землю біля вигорілого багаття, і там вона шкірилася в траві, наче якась зотліла викопна істота, що вперше побачила денне світло після ночі тривалістю п’ять тисяч років. Джейк відвів погляд. Його обличчя було блідим і нещасним. Стрілець поміркував, чи не ліпше було б загіпнотизувати хлопчика й випитати в нього все, але вирішив, що користі з цього буде мало. Він і так знав, що в камінному кружалі мешкає демон. І цілком імовірно, що це оракул. Демон без плоті, аморфна сексуальна мана з пророчим оком. «Чи це, бува, не душа Сильвії Пітстон?» — подумалося йому. Велетенської жінки, чиї спекуляції з релігією призвели до кривавої розв’язки в Таллі… але ні. Не їй належить ця примара. Камені, з яких було складене кружало, старовинні. Порівняно з істотою, яка в них оселилася, Сильвія Пітстон — юна діва. Кругом володіє щось древнє… і підступне. Але стрілець добре знав, як з такими розмовляти, і сумнівався, що хлопчику доведеться застосувати амулет із щелепної кістки. Голос і дух оракула опікуватимуться лише ним, і тільки ним. Попри весь ризик… а ризик був великим… стрільцеві необхідно було отримати відомості. Він обов’язково мусив знати. Заради Джейка і самого себе.

Стрілець відкрив капшук із тютюном, запустив у нього руку і довго копирсався в сухому подрібненому листі, аж поки пальці не намацали щось зовсім крихітне, загорнуте у шматок білого паперу. Трохи поперекочувавши предмет між пальців, яких уже скоро не буде, він із відсутнім виглядом подивився в небо. Потім розгорнув папірець і дістав його вміст — крихітну білу пігулку, що від довгих мандрів розкришилася по краях.

Джейк зацікавлено поглянув на пілюлю.

— Що це таке?

Стрілець коротко розсміявся.

— Колись давно Корт розповідав нам, що боги древності помочилися на пустелю і так виник мескалін.

Ця відповідь іще більше спантеличила Джейка.

— Це дурман, — пояснив стрілець. — Але не з тих, від яких засинають. Навпаки: від нього деякий час не хотітиметься спати.

— Наче ЛСД, — вставив хлопчик, і на його обличчі знову промайнув спантеличений вираз.

— А що це?

— Не знаю, — сказав Джейк. — Це слово просто вигулькнуло в пам’яті. Думаю, це ще з… ну ти знаєш, із того, попереднього життя.

Стрілець кивнув, але сумніви його не розвіялися. Він ніколи не чув, щоби мескалін називали таким дивним словом — ЛСД. Навіть у старих Мартенових книгах цього не було.

— А воно тобі не зашкодить? — спитав Джейк.

— Раніше ніколи не шкодило, — відповів стрілець, розуміючи, що відповідь звучить якось непереконливо.

— Мені це не подобається.

— Не зважай.

Присівши навпочіпки біля бурдюка, стрілець запив пігулку водою. Реакція була миттєвою: рот наповнився слиною, що, здавалося, готова перелитися через край. Стрілець сів перед згаслим вогнищем.

— І коли вона почне діяти? Коли це з тобою станеться? — допитувався Джейк.

— Трохи згодом. Помовч.

Джейк замовк і з відвертою недовірою спостерігав, як стрілець спокійно виконує ритуал чищення револьверів.

Сховавши револьвери в кобуру, Роланд звелів:

— Джейку, зніми сорочку й віддай її мені.

Хлопець неохоче стягнув із себе полинялу сорочку, оголивши ряд ребер, що випиналися з-під шкіри, і простягнув її стрільцеві.

З бічного шва джинсів той дістав маленьку голку, а з порожнього гнізда в патронташі — нитку, і почав зашивати діромаху в рукаві Джейкової сорочки. Закінчивши шити й повернувши сорочку, він відчув, що мескалін починає діяти, — шлунок зсудомило, і з’явилося відчуття, що всі м’язи в тілі напружуються.

— Мені треба йти, — підводячись, промовив він. — Час.

Хлопчик трохи піднявся, його стурбоване обличчя затьмарила тінь тривоги, але потім опустився назад.

— Будь обережний, — благально промовив він. — Будь ласка.

— Пам’ятай про щелепу, — тільки й відповів стрілець.

Проходячи повз, він погладив Джейкову маківку і лагідно розкуйовдив його волоссячко кольору кукурудзи. І сам розсміявся зі свого жесту. Джейк провів його поглядом, стривожено всміхаючись, аж доки стрільця не поглинули вербові хащі.

V

Повільно, розміреною ходою крокував стрілець до кружала з каменів. Біля джерела затримався, аби напитися холодної води. Нахилившись до крихітної кринички, обрамленої мохом і лататтям, він деякий час зачаровано, як Нарцис, вдивлявся у своє віддзеркалення у воді. Розум уже почав реагувати, і процес мислення вповільнився, загострюючи увагу на кожній думці і кожному, навіть найменшому, подразникові чуттів. Речі почали набувати ваги та щільності, яких стрілець доти не помічав. Знову підводячись, він загаявся і глянув у плутанину вербового віття. Навскісне проміння сонця пробивалося крізь неї золотистим потоком, у якому танцювали порошинки. Стрілець деякий час дивився на їхню гру, а потім рушив далі.

Досить часто дурман завдавав йому клопоту. Його «я» було надто сильним (а може, й простуватим) і терпіти не могло, коли його відтирали на задній план, робили мішенню для значно тонших емоцій — вони лоскотали його, часом доводячи до шаленства, наче доторк котячих вусів. Але цього разу він почувався досить спокійно. І це було добре.

Ступивши на галявину, він зайшов просто в кружало й постояв там, відпускаючи розум на волю. Думки в голові мчали галопом. Насичений зелений колір трави різав очі: здавалося, варто лише нахилитися й занурити в неї руки, як пальці й долоні вкриються зеленою фарбою. Але стрілець притлумив у собі пустотливу спокусу й не спробував це зробити.

Та провидиця мовчала. Жодного поруху — ні сексуального, ні якогось іншого.

Він підійшов до вівтаря і на хвилю завагався. Спробувати мислити логічно в цю мить — марна річ. Зуби в роті були наче чужі: маленькі надгробки, посаджені в рожеву сиру землю. Світ переповнювало світло, надмірне світло. Стрілець виліз на вівтар і ліг обличчям до неба. Його розум перетворився на хащі, де росли екзотичні рослини-думки, яких він раніше ніколи не бачив, ба навіть не підозрював про їхнє існування, — вербові джунглі, що з усіх боків обступали мескалінове джерело. Небо стало водою, і він завис над нею. Від цієї думки накотило відчуття карколомного запаморочення, але й воно здавалося якимось далеким і неважливим.

Згадався рядок зі старовинного вірша, та цього разу не дитячого. Його мати з острахом ставилася до дурману й необхідності його вживати (так само як боялася Корта і його звички лупцювати хлопців). Цю поезію склав народ манні з північних пустельних країв. Ще й досі там, серед машин, що вже не працювали (а коли працювали, то час від часу пожирали людей), мешкав один клан. Рядки напливали знову й знову, нагадуючи йому (без жодного зв’язку з попередніми думками — так було завжди, коли діяв мескалін) про снігопад у кулі, яку він мав у дитинстві. Містичні й напівказкові рядки:

Межа людей там проляга,

То крапля пекла, дотик зла…

Крізь гілля дерев, що нависали над вівтарем, виднілися обличчя. Відчуваючи якийсь відсторонений захват, стрілець дивився на них: ось дракон, зелений, звивистий. Ось дріада, німфа дерева, манить його руками-гіллям, ось живий череп, вкритий слизом. Обличчя. Обличчя.

Раптом трава на галявині зашелестіла й пригнулася до землі.

Я йду.

Я йду.

Його плоть відчула слабке збурення. «Як далеко я зайшов, — подумав стрілець. — Колись лежав із Сюзанною в м’якій траві на схилах Крутояру, а тепер докотився до цього».

Вона притисла його своєю вагою. Тіло, створене з вітру, груди — з пахучого жасмину, рожі й жимолості.

— Виголошуй своє пророцтво, — сказав він. — Повідай мені все, що я маю знати. — У роті відчувався металевий присмак.

Зітхання. Тихий плач. Геніталії стрільця набрякли й затверділи. Угорі, за обличчями, що прозирали крізь листя, він бачив гори — жорсткі, брутальні, гострі, неначе зуби.

Її тіло почало рухатися на ньому, боротися з ним. Він відчув, що руки самі складаються в кулаки. Вона послала йому видиво Сюзанни. Це Сюзанна лежала на ньому, прекрасна Сюзанна Дельґадо, що чекає на нього в покинутій хижці каменяра на схилах Крутояру, розпустивши волосся, аби воно вільно падало на спину й плечі. Він труснув головою, намагаючись прогнати марево, але її обличчя не зникло.

Жасмин, рожа, жимолость, пахуче старе сіно… аромат кохання. Кохай мене.

— Виголошуй своє пророцтво, — повторив він. — Я хочу почути істину.

«Будь ласка, — благала провидиця. — Не будь таким холодним. Тут завжди так холодно…»

Руки торкаються його плоті, гладять її, запалюючи всередині вогонь. Тягнуть його. Підігрівають. Пахуча чорна щілина. Волога й тепла…

Ні. Сухо. Холодно. Стерильно.

Зглянься, стрільцю. О, благаю, мені потрібна твоя ласка! Будь же милостивий!

Чи ж ти зглянулася б над хлопчиком?

Над яким хлопчиком? Я не знаю ніякого хлопчика. Мені потрібні зовсім не хлопчики. О, благаю тебе!

Жасмин, рожа, жимолость. Пахуче старе сіно, ледь відчутний аромат літньої конюшини. Масло, злите зі старовинних урн. Бунтівна плоть.

— Тільки після того, як почую від тебе пророцтво. Якщо воно буде корисним, — сказав він.

Ні, зараз! Прошу тебе, зараз!

Він розкрив свій розум, розум, що заперечував будь-які емоції, протиставляючи себе їм. Нависле над ним тіло заклякло, і з нього вирвався крик. У голові, між скронями, на короткий час зав’язалася запекла боротьба за перетягування каната — його розум був линвою, сірою мотузкою, з якої стирчали нитки. На довгу мить запала тиша, лише ледь чутне дихання стрільця й легкий вітерець, від якого зелені обличчя на деревах ворушилися, підморгували й кривилися. Жодна пташка не співала.

Її хватка ослабла. І знову до його вух долинув плач. Треба діяти швидко, інакше вона піде. Залишитися зараз означало для неї охлянути, можливо, навіть загинути. Він уже відчував, що вона охолола й прагне покинути кружало з каменів. Вітер ворушив траву, утворюючи на її поверхні спотворені візерунки.

— Пророцтво, — сказав він, а потім ще суворіше: — Істину.

Схлипування, втомлене зітхання. Він мало не поступився її благанням і не дав їй те, чого вона прагнула… якби не згадка про Джейка. Прийди стрілець минулої ночі на хвилину пізніше — і він знайшов би Джейка мертвим чи божевільним.

Якщо так, то спи.

— Ні.

Тоді занурся в напівсон.

Її вимога таїла в собі загрозу, але, мабуть, без цього годі було обійтися. Стрілець підвів очі до крон дерев, де ховалися обличчя. Задля його втіхи там влаштували спектакль. Світи виникали і руйнувалися перед його очима. На блискучих пісках зводилися цілі імперії, де віковічні машини-титани ні на мить не припиняли свою маніакальну електронну працю. Імперії занепадали, вмирали, знову відроджувалися. Колеса крутилися тихо, наче рідина перетікала, та потім вповільнювали свій рух, починали скрипіти, скреготати і зрештою зупинялися навіки. Під темними небесами, на яких мерехтіли холодні діаманти зірок, пісок засипав сталеві водостічні жолоби на вулицях, що концентричними колами розходилися від центру міста. І всі ці картини розвіював слабнучий вітер змін, що приносив із собою запах кориці — аромат кінця жовтня. Стрілець став свідком того, як світ зрушив з місця.

І снів наяву.

Три. Ось число твого життя.

Три?

Так. Три — це містика. Троє — у самому серці твоєї мандрівки. Ще одне число з’явиться пізніше. Поки що три.

Хто такі ці троє?

«Нам не дано побачити всю картину, тож дзеркало пророчиці затемнене».

Скажи все, що можеш.

Перший — молодий, із темним волоссям. Він стоїть на межі грабунку і вбивства. У нього вселився демон. Ім’я демона — ГЕРОЇН.

Що це за демон? Я про такого не чув. Навіть від учителя.

«Нам не дано побачити всю картину, тож дзеркало пророчиці затемнене». Є й інші світи, стрільцю, інші демони. Ці води глибокі. Шукай двері. Шукай троянди й незнайдені двері.

А другий?

Вона приїде на колесах. Більше нічого не бачу.

Третій?

Смерть… та не твоя.

А чоловік у чорному? Де він?

Близько. Невдовзі ти з ним поговориш.

Про що ми говоритимемо?

Про Вежу.

Що буде з хлопчиком? Із Джейком?

…

Розкажи про хлопчика!

Хлопець — твій вхід до чоловіка в чорному. Чоловік у чорному — твоя брама до трьох. Три — твій шлях до Темної вежі.

Як? Як таке може бути? Чому це має трапитися?

«Нам не дано побачити всю картину…»

Бодай тебе Бог прокляне.

Нема такого бога, який міг би мене проклясти.

Не раджу ставитися до мене зверхньо, Істото.

…

А як же тебе називати? Зоряна шльондра? Повія Вітрів?

Для декого джерело життя — це кохання, що приходить у прадавні місця… навіть у ці часи смутку і зла. Дехто, стрільцю, живиться кров’ю. І як я це розумію, кров’ю маленьких хлопчиків.

Я можу його врятувати?

Так.

Скажи, яким чином.

Припини свою гонитву, стрільцю. Згорни табір і повертай назад, на північний захід. Там досі є потреба в людях, що здобувають хліб насущний завдяки кулям.

Я поклявся револьверами свого батька і зрадою Мартена.

Мартена більше немає. Чоловік у чорному поглинув його душу. І ти це знаєш.

Я дав клятву.

Тоді ти проклятий.

Ти свого добилася, сучко. Можеш мене мати.

VI

Жагуче заповзяття.

Тінь піднялася над ним й огорнула з усіх боків. Раптовий екстаз змінився галактикою болю, такого ж безбарвного і яскравого, як прадавні зорі, що стали червоними після загибелі. Перебуваючи на вершині їхнього злиття, він побачив непрохані обличчя, що схилялися до нього: Сильвію Пітстон, Еліс — жінку з Талла, Сюзанну, ще десяток інших.

І нарешті, коли, здавалося, минула ціла вічність, він відштовхнув її од себе. Свідомість повернулася до нього, а разом із нею прийшли смертельна втома та огида.

Ні! Цього мало! Ще не…

— Дай мені спокій, — сказав стрілець. Він сів та мало не скотився з вівтаря, але втримав рівновагу і став на ноги. Вона зробила ще одну спробу: торкнулася його

(жимолость, жасмин, трояндова олія),

та він грубо відштовхнув її, впавши на коліна.

Хитаючись, мов п’яний, стрілець побрів до краю кружала. Ледве подолавши цей бар’єр, він відчув, що з плечей звалюється важезний тягар, і судорожно втягнув у себе повітря. Він почувався опаскудженим. Чи варте було це відчуття здобутих знань? Важко було сказати. Можливо, з часом він зможе відповісти собі на це питання. Але не зараз. Віддаляючись, він спиною відчував, що вона стоїть біля ґрат своєї в’язниці й дивиться, як він тікає. І подумав, скільки ще часу мине, перш ніж хтось іще перетне пустелю і знайде її тут, зголоднілу й самотню. Безмежжя часу здалося стрільцеві таким нездоланним, що на якусь хвилю він відчув себе карликом біля ніг гіганта.

VII

— Ти захворів?!

Коли стрілець, продравшись крізь віття дерев, ступив на землю табору, Джейк різко скочив на ноги. Досі хлопчик сидів, зіщулившись, біля решток крихітного вогнища, поклавши щелепу собі на коліна і з нещасним виглядом обсмоктуючи кісточки кролика. Тепер він з усіх ніг мчав до стрільця, і вираз занепокоєння на його обличчі змусив Роланда ще сильніше відчути потворний тягар майбутньої зради.

— Ні, — сказав стрілець. — Не захворів. Просто втомився. Я виснажений. — Він неуважно махнув рукою, показуючи на щелепу. — Вона більше не знадобиться тобі, Джейку.

Хлопчик із силою пожбурив річ на землю, а потім і руки об сорочку витер. Від огиди його верхня губа інстинктивно піднялася, оголюючи зуби, й опустилася, але Джейк цього не усвідомлював (стрілець був певен).

Роланд сів — мало не впав — на землю, відчуваючи біль у суглобах і запаморочення в голові, не надто приємний відгомін мескаліну. В паху теж пульсував тупий біль. Повільно, ні про що не думаючи, він скрутив цигарку. Джейк спостерігав. Раптово стрілець відчув бажання поговорити з Джейком дан-дін після того, як розповість йому все, про що дізнався. Але тут же з жахом облишив цю думку. І подумав, чи не втратив, бува, котрусь із частин свого єства… розум чи душу. Бо сама думка про те, щоб розкрити розум і душу, скоривши їх наказові дитині, була безумством.

— Сьогодні переночуємо тут, а завтра почнемо підніматися на гору. Трохи пізніше я піду на полювання, раптом пощастить щось підстрелити на вечерю? Ми мусимо запастися силами. А зараз мені треба поспати. Згода?

— Звичайно. Вирубайся.

— Я тебе не розумію.

— Спи собі скільки завгодно.

— А, он ти про що. — Стрілець кивнув і ліг на спину. «Вирубаюся, — подумав він. — Вирубаю. Себе».

Коли він прокинувся, на маленькій, порослій травою галявині вже лежали довгі тіні.

— Розклади багаття, — попросив він Джейка, кинувши йому свої кремінь і кресало. — Вмієш ними користуватися?

— Так. Зараз спробую.

Стрілець попрямував до вербових хащ і раптом, зачувши голос хлопчика, зупинився. Мов укопаний.

— Іскро в пітьмі, а мій владика де? — бурмотів хлопчик, і Роланд чув різке чиркання (чик! чик! чик!) кресала об кремінь. Наче якась маленька механічна пташка скрикувала. — Cебе я зраджу? Чи залишусь собою? Вогонь нехай на землю табору прийде.

«Він підслухав це у мене, — подумав стрілець. Його ні на крихту не здивувало, що шкіра вкрилася сиротами, ще мить — і він затремтить, як мокрий собака. — Почув і повторює. Я навіть не пам’ятаю, коли казав ці слова. І я це зраджу. Ох, Роланде, ти зрадиш єдине, що лишилося в цьому понурому світі шляхетного? Зробиш це? Чи є цьому виправдання?»

Це всього лише слова.

Так, але прадавні слова. Сповнені добра.

— Роланде? — покликав хлопчик. — Ти в порядку?

— Атож, — хрипло відповів стрілець, і ніздрі йому легенько залоскотав запах диму. — Ти розклав багаття.

— Так, — просто мовив малий, і Роландові не потрібно було обертатися, аби зрозуміти, що той посміхається.

Стрілець пішов ліворуч, цього разу не заглиблюючись у вербові хащі, а обходячи їх. У місці, де земля здіймалася вгору густо зарослим травою пагорбом, він відступив назад у тінь і зачаївся. До його вух долинало тихе потріскування вогню, що знову запалахкотів у таборі зусиллями Джейка. Стрілець посміхнувся.

Так він нерухомо простояв десять, п’ятнадцять, двадцять хвилин. Чекання не минуло марно: з’явилися три кролики, яких стрілець пристрелив, оббілував, вительбушив і приніс у табір. Над невисоким вогнем багаття вже закипала вода, дбайливо поставлена Джейком.

Стрілець задоволено кивнув.

— Ти добре попрацював.

Почервонівши від задоволення, Джейк мовчки простягнув йому кремінь і кресало.

Поки тушкувалося м’ясо, стрілець, користуючись з останніх променів денного світла, повернувся у вербові хащі. Біля першої ж заводі спинився й нарізав лози, що росла вздовж болотистого берега. Пізніше, коли догорять останні жаринки багаття і Джейк засне, він сплете з неї мотузки, і вони, можливо, стануть їм у пригоді. Проте інтуїція підказувала йому, що це сходження буде не надто важким. В усьому він відчував роботу ка, і його це вже навіть не дивувало.

Він пішов туди, де чекав на нього Джейк. Лоза стікала соком йому на руки.

Прокинувшись разом із сонцем, за півгодини вони вже були готові рушати в путь. Стрілець сподівався, що йому вдасться підстрелити ще одного кролика на заплаві, пасовиську цих тварин, але дорогоцінний час спливав, а кролики не показувалися. Залишки провіанту тепер були такими легкими, що їх, не напружуючись, міг нести Джейк. Хлопчик вочевидь змужнів.

Стрілець ніс бурдюки з водою, наповнені в одному з джерел. Три лозові мотузки він обв’язав навколо пояса. Кружало з каменів вони обійшли десятою дорогою (Роланд побоювався, що хлопчик знову відчує страх, але дарма: коли вони піднялися на кам’янистий схил і проходили над кругом, Джейк тільки окинув його побіжним поглядом і тут же зацікавився пташкою, що ширяла високо в небі, підхоплена вітром). Невдовзі дерева стали не такими високими, їхні крони втратили пишність. Стовбури були покрученими, а коріння наче змагалося із землею у виснажливій боротьбі за вологу.

— Тут усе таке древнє, — зажурено зітхнув Джейк, коли вони спинилися на привал. — Невже в цьому світі нема нічого молодого?

Стрілець посміхнувся і жартома підштовхнув хлопчину ліктем.

— Ти є, — сказав він.

На це Джейк відповів тільки ледь помітною посмішкою.

— Цікаво, вилазити на гору буде важко?

Стрілець глянув на нього з цікавістю.

— Гори високі. Гадаєш, сходження буде важким?

Джейк теж подивився на нього. Очі хлопчика були затуманені — питання спантеличувало.

— Ні.

І вони рушили далі.

VIII

Сонце підібралося до зеніту, трохи постояло в ньому (коли вони перетинали пустелю, полуденний апогей тривав значно довше), а потім покотилося далі, повернувши їм їхні тіні. Скелясті виступи стирчали з землі, нагадуючи бильця закопаних крісел. Куца трава стала в’ялою і пожовкла. Коли врешті-решт на їхньому шляху постала глибока ущелина, схожа на димохід, їм довелося видряпуватися на короткий облізлий виступ скелі, щоби перейти розколину вгорі. У прадавньому граніті траплялися розломи, подібні до сходинок, тож, як вони обидва й передбачали, сходження — принаймні на початку — було легким. На верхівці крутого укосу завширшки чотири фути вони зупинилися й оглянулися на землю. Довкола нагір’їв обвивалася велетенська жовта лапа пустелі. Трохи далі, відступаючи тьмяними хвилями спекотного повітря, вона здавалася білим сліпучим щитом. Від думки, що ця пустеля мало не вбила його, стрілець відчув легке здивування. З того місця, де вони стояли, свіжого й прохолодного, пустеля виглядала справді приголомшливо, але зовсім не смертоносно.

Вони знову заходилися підніматися, видираючись на кам’яні насипи і проповзаючи під похиленими камінними плитами, тут і там поцяткованими блискучими плямками кварцу і слюди. Скеля була приємно теплою на дотик, але повітря тут уже стало помітно холоднішим. Коли день хилився до вечора, стрілець почув тихий гуркіт грому. Проте дощу видно не було, бо його заступало пасмо гір.

Коли присмеркові тіні вже почали набрякати багрянцем, стрілець із Джейком розбили табір на виступі скелі. Стрілець закріпив попону вгорі й унизу на кшталт намету, і вони сіли біля входу, спостерігаючи, як небо потроху натягає на землю ковпак. Джейк бовтав ногами над урвищем. Стрілець скрутив вечірню цигарку і, комічно мружачись, дивився на малого.

— Гляди не крутися уві сні, а то раптом прокинешся у пеклі, — сказав він.

— Не буду, — серйозно відповів Джейк. — Мама каже… — і замовк.

— Що вона каже?

— Що я сплю мов убитий, — закінчив хлопчик. Він поглянув на стрільця, і той побачив, що губи малого тремтять, бо він силкується втримати сльози. «Він лише маленький хлопчик, — подумав стрілець, і його пронизав біль — у голову наче встромили ніж, яким колють лід. Так буває, коли вип’єш забагато холодної води. — Лише хлопчик. Чому?» Дурне питання. Коли малий Роланд, уражений тілом чи душею, звертався з цим питанням до Корта, тієї вкритої шрамами бойової машини, чиїм завданням було навчити стрілецьких синів початків стрілецької грамоти, Корт тільки й відповідав: «Чому — покручене слово, його не випрямиш… Не раджу думати про чому, просто вставай, ти, фурункуле! Вставай! День ще тільки почався!»

— Чому я тут опинився? — спитав Джейк. — Чому забув усе, що було зі мною раніше?

— Бо чоловік у чорному видобув тебе сюди, — відказав стрілець. — А ще через Вежу. Тому що Вежа стоїть на чомусь на кшталт вузла енергії. У часі.

— Не розумію!

— Та я й сам не розумію, — зізнався стрілець. — Але щось відбувалося й відбувається досі. У моєму власному часі. «Світ зрушив з місця», — так ми завжди казали. Та тепер він рухається ще швидше. Щось сталося з часом. Він втрачає непорушність.

Деякий час обоє мовчали. Слабкий, проте гострий вітерець обдував їм ноги й глухо завивав, гуляючи в ущелинах.

— Звідки ти родом? — спитав Джейк.

— З місця, якого вже нема. Знаєш, що таке Біблія?

— Аякже. Ісус і Мойсей.

Стрілець посміхнувся.

— Правильно. Мій край носив біблійну назву. Новий Ханаан — так він називався. Край молока й меду. У біблійному Ханаані ріс такий великий виноград, що чоловікам доводилося перевозити його на тачках. Ми аж такий великий не вирощували, але край був справді чудовий.

— Я ще про Одіссея знаю, — непевно мовив хлопчик. — Він теж із Біблії?

— Можливо, — відповів стрілець. — Хоча я ніколи її не вивчав, тож сказати напевно не можу.

— Але ж інші… твої друзі…

— Інших нема. Я останній.

У небі, косо зиркаючи на гірський насип, де вони сиділи, з’явився і почав своє сходження крихітний убутний місяць.

— А там було гарно? У вашій країні… краю?

— Він був прекрасний, — відповів стрілець. — Там були поля й ліси, річки й ранкові тумани. Але це тільки поверхова краса. Моя мати казала, що справжня краса — це порядок, любов і світло.

Джейк пробурмотів щось нерозбірливе.

Стрілець курив і згадував. Вечори у величезній головній залі. Сотні вишукано вбраних постатей рухаються у повільному плавному ритмі вальсу чи прискореному легкому мигтінні пол-каму. Його партнерка — Айлін Риттер (він думає, що її обрали для нього батьки), її очі яскравіші за найдорогоцінніші самоцвіти, світло кришталевої люстри іскриться у волоссі куртизанок і їхніх коханців-циніків, вкладеному в гарні зачіски. Зала була величезною — острів світла, вік котрого годі було передати словами. Як і сам головний маєток, що складався більше ніж із сотні кам’яних замків. Протягом багатьох років, відколи Роланд залишив його, звідти не доходило жодних вістей. Востаннє покидаючи межі маєтку, повернувшись до нього спиною, аби ступити на шлях першої гонитви за чоловіком у чорному, він відчував тупий біль. Уже тоді стіни впали, двори заросли бур’яном, на масивних балках головної зали гніздилися кажани, а в галереях ширяли ластівки, і від їхнього стрімкого шугання вниз і шереху крил розходилася луна. Поля, де Корт навчав їх стрільби з лука, з револьверів і соколиного полювання, тепер стояли занедбані, зарослі сухою травою, тимофіївкою й диким виноградом. На гігантській кухні, де колись, серед випарів і ароматів, царював Гекс, гніздилася недолуга колонія пришелепкуватих мутантів, котрі пильно стежили за ним із милосердної пітьми комор і тіней, що громадилися навколо колон. Тепла пара, сповнена пікантних запахів смаженої яловичини і свинини, змінилася драглистою вологістю моху. У кутках, куди не насмілювалися потикати носа навіть пришелепкуваті мутанти, росли гігантські білі поганки. Здоровенні дубові двері льоху були прочинені, і звідти долинав страшенно ядучий запах, сморід, що, здавалося, з усією невблаганною остаточністю виражав невтішні факти краху й занепаду: міцний гострий запах вина, що перетворилося на оцет. Повернутися обличчям на південь і залишити маєток позаду було не важко — але серце йому краялося.

— Що, була війна? — спитав Джейк.

— Більше, ніж війна, — відказав стрілець і викинув недопалок цигарки, що тьмяно жеврів у темряві. — Революція. Ми виграли всі битви і програли війну. Переможця в ній не було, крім, хіба що, тих, хто харчується падаллю. Мабуть, ще довгі роки їм було чим поживитися.

— Хотів би я там жити, — замріяно проговорив Джейк.

— Справді?

— Так!

— Час лягати, Джейку.

Хлопчик — неясна тінь у темряві — повернувся на бік і згорнувся клубочком, накинувши на себе попону. Стрілець іще годину сидів біля нього на чатах, поринувши у свої довгі розважні роздуми. Така медитація була для нього чимось новим. Вона давала йому якусь меланхолійну насолоду, але практичних результатів не приносила: шлях до розв’язання проблеми Джейка був лише один — той, що його назвала Провидиця. Та вороття не було. Стрілець просто не міг відступити. Можливо, ситуація й була трагічною, проте Роланд цього не розумів — він вбачав у ній тільки призначення, невблаганне й віковічне. Врешті-решт природа взяла своє, він міцно заснув, і сновидіння його не навідували.

ІХ

Наступного дня сходження стало важчим. Вони й далі рухалися під кутом, намагаючись дістатися до вузького клиноподібного проходу крізь гори. Досі не відчуваючи потреби поспішати, стрілець просувався повільно. На мертвих скелях під їхніми ногами не було жодних слідів чоловіка в чорному, проте стрілець знав, що він пройшов цим шляхом до них, — і знав це не тільки тому, що вони з Джейком, стоячи на передгір’ї, бачили, як той, мов крихітна комаха, видряпується на гору. Його дух закарбувався в кожному потоці холодного повітря. То був єлейний ворожий запах, що так само нестерпно вдаряв у ніздрі, як і сморід чортового зілля.

Джейкове волосся вже відросло й трохи кучерявилося на засмаглій потилиці. Він впевнено долав підйоми і, схоже, зовсім не відчував страху перед висотою, коли вони переходили через провалля чи видряпувалися на стрімкі кручі. Двічі він вибирався в такі місця, куди стрільцеві не вдалося б дістатися, і закріпляв одну з мотузок, щоб Роланд міг повільно нею вилізти.

Наступного ранку вони піднімалися крізь холодну й вологу хмару, через яку більше не видно було розкиданих схилів унизу. У глибоких розломах скель тепер траплялися латки твердого зернистого снігу, блискучого, мов кварц, і сухого, як пісок. Пополудні на одній із таких латок вони натрапили на єдиний слід ноги. Джейк якусь мить дивився на нього із благоговійним трепетом, не в змозі відвести погляд, а потім поглянув угору, наче боявся, що сам чоловік у чорному матеріалізується над своїм відбитком. Стрілець злегка стукнув його по плечу й показав уперед:

— Іди. День хилиться до вечора.

Коли світло дня вже догорало, вони розташувалися табором на широкому пласкому виступі, що видавався на північному сході від стежки, котра заглиблювалася в саме серце гір. Повітря було дуже холодне. З рота виривалися хмарки пари, і вологий відгомін грому в червонувато-багряному світлі вечірньої зорі здавався нереальним і трохи божевільним.

Стрілець думав, що хлопчик почне його розпитувати, але цього не сталося: Джейк заснув майже одразу, і стрільцеві не лишалося нічого, крім як наслідувати його приклад. Уві сні він знову бачив Джейка в образі гіпсового святого, зі шпичаком, що стирчить у лобі. Прокинувся він від задухи, хапаючи ротом повітря, відчуваючи легенями смак холодної розрідженості високогірного повітря. Поряд спав Джейк, та його сон не був спокійним: він крутився і щось бурмотів у погоні за власними видіннями. Стрілець тривожно відсунувся вбік і знову заснув.

Х

Відколи Джейк побачив відбиток ноги на снігу, минув тиждень. І ось настала коротка мить, коли вони зіткнулися з чоловіком у чорному обличчям до обличчя. Тієї самої миті стрілець відчув, що майже розуміє сутність Вежі, бо ця мить розтяглася на цілу вічність.

Вони й далі пробиралися на південний схід і вже, мабуть, подолали половину шляху через циклопічне пасмо гір. Щойно путь сходження вперше стала справді тяжкою (над їхніми головами нависали вкриті кригою схили і приголомшливі круті пагорби, від яких у стрільця голова йшла обертом — це було не надто приємне відчуття), вони знову почали спускатися вузьким проходом. Зміїста стежка привела їх на дно каньйону, де ніс свої води синювато-сірий бурхливий потік із крижаними берегами, що брав свій початок у високогірних краях.

Того дня пополудні хлопчик зупинився й оглянувся на стрільця, котрий присів, аби вмитися річковою водою.

— Він десь тут, я це відчуваю, — сказав Джейк.

— Я теж.

Попереду гора виставила проти них свій останній щит — величезний нездоланний шмат граніту, що здіймався у хмарну нескінченність. Стрілець побоювався, що черговий поворот гірської річки виведе їх до водоспаду та неприступних скель із гладенькою поверхнею — а отже, до безвиході. Однак тутешнє повітря було насичене дивовижною величчю, характерною для високогірних місцевостей. До того як на їхньому шляху постав колосальний гранітний лик, залишався ще один день.

Стрілець знову відчув, що ним заволодіває передчуття — відчуття того, що нарешті ситуація опинилася під його контролем. Він уже переживав це раніше, до того ж багато разів, та все одно важко було втриматися, аби не затанцювати з радощів.

— Зажди! — Хлопчик різко зупинився. В цьому місці ріка круто повертала, її води кипіли й пінилися навколо колосальної розмитої глиби піщаника. Весь ранок стрілець і Джейк ішли в тіні гір, бо каньйон звужувався.

Джейк сильно тремтів, його обличчя пополотніло.

— Що з тобою?

— Вертаймося, — прошепотів хлопчик. — Хутчіш вертаймося.

Лице стрільця скам’яніло.

— Будь ласка! — Риси хлопчикового обличчя спотворилися, щелепа тремтіла від стримуваної муки. Крізь товстий шар каменю до них долинали далекі перекоти грому, монотонні, наче гуркіт підземних машин. Клаптик неба над головами набув грозового, готичного сірого відтінку: там стикалися й воювали теплі та холодні течії.

— Будь ласка, прошу! — Хлопчик підняв стиснутий кулачок, наче збирався вдарити стрільця у груди.

— Ні.

На обличчі хлопчика з’явився вираз подиву.

— Ти хочеш убити мене. Він убив мене першим, а ти будеш другим. І, я думаю, ти це знаєш.

Стрілець відчув присмак брехні на вустах, а потім вимовив її уголос:

— Нічого з тобою не станеться. — А потім була ще більша брехня: — Я про тебе подбаю.

Джейкове обличчя посіріло, і він більше нічого не говорив. Тільки знехотя простягнув руку, і так вони зі стрільцем пліч-о-пліч обігнули поворот ріки. Там вони й наштовхнулися на останню стіну та чоловіка в чорному.

Він стояв на висоті не більше ніж двадцять футів над ними, праворуч від водоспаду, що вивергався з велетенського нерівного пролому в скелі. Невидимий вітер тріпав поли його сутани з каптуром. Одна рука стискала посох, а друга була простягнута в знущальному жесті привітання. Здавалося, що це пророк стоїть під цим неспокійним небом на виступі скелі — пророк кінця світу, а голос його — це глас Єремії.

— Стрільцю! Пророцтва древніх збуваються — і про це чудово дбаєш ти. Доброго дня, і доброго дня, і ще раз доброго дня! — Він вклонився. Звук його сміху розійшовся луною й перекрив ревіння водоспаду.

Недовго думаючи, стрілець дістав револьвери. Ззаду, справа від нього, маленькою тінню зіщулився хлопчик.

Руки не слухалися, і перш ніж здобути над ними контроль, Роланд вистрелив тричі. Бронзова мелодія луни відскакувала від схилів гірської долини, що обступали їх з усіх боків, і заглушувала звуки вітру та води.

Над головою чоловіка в чорному хмаркою розлетівся на друзки граніт, друга хмарка виникла ліворуч від його каптура. Роланд стріляв тричі й три рази не влучив.

А чоловік у чорному все сміявся — щиро, від душі. Здавалося, цей сміх кидає виклик слабнучій луні пострілів.

— Невже ти готовий ось так просто взяти й убити всі свої відповіді, стрільцю?

— Спускайся, — сказав стрілець. — Зроби це, і ми матимемо відповіді.

І знову лункий, сповнений іронії сміх.

— Твої кулі не здатні мене налякати, Роланде. Я боюся лише твоєї рішучості знайти відповіді.

— Спускайся.

— Поговоримо на тому боці, — відказав чоловік у чорному. — Там будемо радитися й довго вестимемо перемовини. — Зблиснувши очима на Джейка, він додав: — Удвох.

Тихо скрикнувши, Джейк налякано відсахнувся, і чоловік у чорному, майнувши сутаною в сірому повітрі, як кажан крилом, повернувся і зник у розломі, з котрого нестримно вивергалася вода. Стрільцеві довелося покликати на допомогу всю свою непохитну силу волі, аби не вистрілити йому вслід. Невже ти готовий ось так просто взяти й убити всі свої відповіді, стрільцю?

Тільки звуки вітру й води лишилися в горах, звуки, що наповнювали це місце запустіння тисячу років. І все ж чоловік у чорному там стояв — цей факт годі було заперечувати. Минуло дванадцять років, відколи Роланд востаннє бачив його, та й то мигцем, а тепер ось лицезрів зблизька, розмовляв із ним. І чоловік у чорному сміявся.

На тому боці ми будемо радитися й довго вести перемовини.

Хлопчик дивився на нього знизу вгору, тремтячи всім тілом. І раптом стрілець на якусь мить побачив, що на лиці Джейка проступають риси обличчя Еллі, жінки з Талла, — шрам виділяється на чолі, наче німе звинувачення. Почуття брутальної ненависті піднялося з глибин Роландової душі. Тільки пізніше він зрозуміє, що шрам на чолі Еллі й шпичак, котрий стирчав із Джейкового лоба в його видіннях, були в тому самому місці. Мабуть, Джейк вловив відгомін його думок, бо тихо застогнав. Але хлопчик міцно стиснув губи й не випустив стогін назовні. У нього були всі задатки для того, щоби стати справжнім чоловіком, можливо, навіть стрільцем. Якби ж то тільки був час.

Удвох.

Стрілець відчув, як десь у незвіданих надрах його тіла зароджується величезна нечестива спрага, яку не в змозі вдовольнити ні вода, ні вино. Світи тремтіли, до них майже можна було дотягнутися пальцями, і він на якомусь інстинктивному рівні боровся з тим, аби не піддатися псуванню, усвідомлюючи, проте, холодним розумом, що ця боротьба марна. Так буде довіку. У кінці завжди залишається тільки ка.

Був полудень. Він підвів очі, дозволяючи хмарному мінливому світлу дня востаннє осяяти надто вразливе сонце його доброчесності. «Насправді за зраду ніхто не розплачується сріблом, — подумав він. — Ціна зради — тільки кров».

— Іди зі мною або лишайся, — сказав стрілець.

У відповідь на ці слова хлопчик гірко й невтішно усміхнувся — усмішкою свого батька. Та цього Джейк не міг знати.

— А якщо залишуся, то буду в повному порядку, — сказав він. — Сам-однісінький у горах. Хтось обов’язково прийде і врятує мене. Будуть тістечка й бутерброди. І кава в термосі. Це ти хочеш сказати?

— Іди зі мною або лишайся, — повторив стрілець і тут же відчув: у його свідомості щось сталося. Відбувся розрив зв’язків. У якусь мить маленька фігурка, що стояла перед ним, перестала бути Джейком і перетворилася на якогось хлопчика, безликість, яку треба використати й усунути.

Раптом серед вітряної тиші пролунав крик — стрілець і хлопчик обидва чули його.

Стрілець почав підніматися на гору, і Джейк, після нетривалого роздумування, рушив слідом. Разом вони вибралися на обвалену скелю поряд зі сталево-холодним водоспадом і стали на те місце, на якому бачили чоловіка в чорному. Так само разом зайшли туди, де він зник. І їх поглинув морок.

РОЗДІЛ IV. Пришелепкуваті мутанти

І

Стрілець повільно говорив до Джейка. Інтонації його голосу були то висхідними, то низхідними: так людина розмовляє уві сні.

— Того вечора нас було троє: Катберт, Алан і я. Нам заборонялося туди приходити, бо ми ще не вийшли з дитячого віку. Як говориться у приказці, молоко на губах не обсохло. Якби нас упіймали, Корт здер би з нас шкуру живцем. Але нам пощастило. Та й іншим, хто ходив до нас, мабуть, теж таланило. Хлопці мають міряти штани своїх батьків, коли ніхто їх не бачить, походити перед дзеркалом, удаючи з себе дорослих, а потім тихцем вішати їх назад, на вішалку. Десь так усе й було. Батько вдає, буцімто не помічає, що штани висять якось не так чи що під носом у хлопця сліди вакси. Розумієш?

Хлопчик мовчав. Він ані слова не мовив відтоді, як денне світло лишилося позаду. А стрілець навпаки — все говорив і говорив, схвильовано, гарячково, щоб заповнити нестерпну тишу. Відколи вони ступили на землю підгірного краю, він не озирався на світло. А от хлопчик оглядався. Відблиски денного світла — то рожевуваті, то кольору молочного скла, то блідого срібла — мигтіли на щоці Джейка, і в ній, мов у дзеркалі, стрілець бачив, що день хилиться до вечора. Останнє сутінкове світіння вечора змінилося пітьмою. Стрілець запалив смолоскип, і вони пішли далі.

Врешті-решт розбили табір. Луни кроків чоловіка в чорному не було чутно: ймовірно, він теж зупинився, аби перепочити. А можливо, летів на всіх вітрилах уперед без ходових вогнів, крізь темні, як ніч, печери.

— Котильйон у ніч першого посіву (літні люди називали його комалою, бо це слово означало «рис») проводився раз на рік у Західній Залі, — розповідав далі стрілець. — Взагалі-то це місце іменувалося Залою Прадідів, але ми називали його тільки Західною Залою.

До їхніх вух донісся звук води, що крапала зі стелі.

— Придворний ритуал, як і будь-який весняний бал. — Стрілець осудливо розсміявся, та байдужі стіни перетворили сміх на хрип божевільного. — У книгах сказано, що в стародавні часи це свято відзначали на честь приходу весни, котру інколи називали Новою Землею або Свіжою Комалою. Але, знаєш, цивілізація…

Він замовк, не в змозі описати зміни, охоплені цим безбарвним словом. Смерть романтики й томління її безплідного плотського привида; світ, що живе штучним диханням пишноти й церемоній; геометричні фігури удаваного залицяння під час котильйону в ніч першого посіву, що замінили собою реальніший, шаленіший танець кохання, який він зараз пригадував дуже невиразно; порожня велич замість справжньої пристрасті, завдяки якій колись росли й трималися цілі королівства. Він знайшов своє істинне кохання в Меджисі, зустрівши там Сюзанну Дельґадо, але лише для того, щоби втратити його. «Колись давно жив собі король, — міг він розповісти хлопчикові, — Ельд, чия кров, хай навіть змішана, досі тече в моїх жилах. Але королів уже немає, малий. Принаймні там, де є світло».

— Вони перетворили його на якесь свято занепаду, — нарешті видушив із себе стрілець. — На гру. Розвагу. — У його голосі зараз звучало неусвідомлене презирство аскета й відлюдника. Якби не відсутність світла, хлопчик побачив би, що обличчя стрільця стало суворим і страдницьким, перетворившись на справжній лик осуду. З роками сила його єства не зникла й не ослабла. Відсутність уяви, якою ще й досі було позначене його обличчя, вражала.

— Але цей Бал, — сказав стрілець. — Котильйон у ніч першого посіву…

Хлопчик мовчав і не ставив питань.

— Кришталеві люстри, важке скло, на якому іскриться електричне світло. Зала залита світлом, цілий острів світла.

Ми прокралися на один зі старих балконів, із тих, які вважають небезпечними, бо під ними ризиковано ходити. Але ми були хлопчаками, а хлопці — це завжди хлопці. Для нас усе таїло в собі загрозу, але що з того? Невже ми не створені для того, щоб жити вічно? Так ми вважали, навіть тоді, коли в подробицях описували один одному наші геройські смерті.

Ми дивилися згори вниз на все, що там відбувалося. Не пам’ятаю, щоби хтось із нас бодай слово промовив, — ми просто впивалися побаченим.

У залі стояв величезний камінний стіл, накритий для стрільців та їхніх дружин, звідки вони спостерігали за тими, хто танцював. Самі стрільці танцювали мало, переважно лише молоді. Пригадую, серед танцівників був і той кат, що відкрив кришку отвору, коли вішали Гекса. Старші стрільці просто сиділи собі за столом, і в мене було таке враження, що їх сильно бентежило все те світло, море цивілізованого світла. Їх мусили поважати й боятися, бо ж вони були стражами. Але в тому натовпі кавалерів із їхніми манірними дамами вони більше скидалися на конюхів…

Чотири круглі столи, весь час обертаючись, прогиналися від страв. З сьомої вечора до третьої години ранку безперестанку сновигали туди-сюди кухарчуки. Столи нагадували циферблати годинників: ми вдихали аромати смаженої свинини, яловичини, лангустів, курчат, печених яблук. Столи оберталися — запахи змінювалися. Подавали морозиво й льодяники. І м’ясо на рожні просто з печі.

Мартен сидів поряд із моїми батьками — я впізнав їх навіть із такої висоти. Один раз вона танцювала з Мартеном, вони повільно кружляли в танці, зала розступилася перед ними й заплескала в кінці. Стрільці не аплодували, але мій батько повільно підвівся і простягнув їй обидві руки. Й вона пішла до нього, усміхнена, й подала руки.

То був надзвичайно важливий момент. Це відчували навіть ми у своєму сховку. На той час мій батько вже очолив свій ка-тет — хай буде тобі відомо, Тет Револьвера — і мав от-от стати Діном Ґілеада, якщо не всього Внутрішнього Світу. Це знали всі. І Мартенові це було відомо краще, ніж будь-кому… крім, хіба що, Ґабріели Веріс.

Нарешті хлопчик заговорив, але в голосі його звучала помітна нехіть:

— Твоєї матері?

— Авжеж. Ґабріела-з-Вод, дочка Алана, дружина Стівена, мати Роланда. — Стрілець широко розкинув обидві руки, наче знущався сам із себе (мовляв, «такий вже я, то й що з того?»), а потім знову безсило впустив їх на коліна.

— Мій батько був останнім із володарів світла.

Стрілець опустив очі на свої руки. Хлопчик і далі зберігав мовчання.

— Я пам’ятаю, як вони танцювали, — мовив стрілець. — Моя мати й Мартен, стрілецький радник. Пам’ятаю, як танцювали, повільно кружляючи, сходячись і розходячись, виконуючи стародавні па ритуального танцю залицяння.

Він подивився на хлопчика й посміхнувся.

— Але це нічого не значило, розумієш? Тому що влада непомітно була передана таким чином, що ніхто не знав, але всі здогадувалися, і моя мати повністю належала тому, хто тримав цю владу в руках. Хіба ж ні? Хіба вона не підійшла до нього, коли танець закінчився? І взяла його руки в свої. Хіба вони не плескали в долоні? Вся зала вибухнула аплодисментами, всі ці гарненькі хлопчики та їхні розпещені дами, хіба вони не аплодували й не прославляли його? Хіба ні? Хіба ні?

У темряві, десь на віддалі, не припиняючись ні на секунду, капала вода. Хлопчик мовчав.

— Я пам’ятаю, як вони танцювали, — тихо повторював стрілець. — Пам’ятаю, як танцювали. — Він підняв очі на камінну стелю печери, що губилася в пітьмі, й на якусь мить здалося, що зараз він закричить у неї, почне сипати прокльонами, наосліп кине виклик цим незрячим і без’язиким тонам граніту, що тримали в своїй камінній утробі їхні такі дрібні життя, не значніші за життя мікроорганізмів.

— Чия рука тримала ніж, що приніс моєму батькові смерть?

— Я втомився, — сказав хлопчик і знову замовк.

Стрілець поринув у мовчання, а Джейк ліг на кам’яну підлогу, підклавши під щоку долоню. Маленький вогник, що горів перед їхніми очима, ослаб. Стрілець скрутив цигарку. Здавалося, оком пам’яті він і досі бачить сяйво кришталю, чує вигуки під час обряду посвяти, такого порожнього в голому краї, що вже тоді втратив надію, але все-таки чинив опір сірому океанові часу. Спогади про той острівець світла завдали йому сильного болю, і він шкодував, що взагалі побачив на власні очі всю ту пишноту й батькове приниження.

Він випустив дим із рота й ніздрів, подивився на хлопчика й подумав: «Ми робимо великі кола по землі: кружляємо, повертаємося на те місце, звідки виходили, і знову рухаємося по колу. Повторення — вічне прокляття денного світла.

Коли ми ще побачимо світло дня?»

Він заснув.

Коли його дихання стало рівним і глибоким, хлопчик розплющив очі й подивився на стрільця поглядом, у якому втома і любов поєдналися в нероздільне ціле. Останній промінчик світла забарився на мить у його зіниці, а потім потонув навіки. Джейк теж заснув.

ІІ

У вічно незмінній пустелі стрілець майже повністю втратив відчуття часу. Залишки його остаточно зникли в безпросвітній темряві проходу під горами. Сказати, котра година, жоден із них був не в змозі, тож уявлення про час втратило сенс, стало непотрібним. Вони наче опинилися поза часом. День міг розтягнутися на тижні, а тиждень — зменшитися до розміру дня. Вони йшли, спали, потроху їли, але ці крихти не вгамовували голоду. Єдиним їхнім супутником був рівномірний громоподібний плюскіт води, що проточувала собі шлях крізь камінь. Пішовши на звук, вони вийшли до неглибокої річки й напилися води з мінеральними солями, щиро сподіваючись, що від неї не стане погано і вони не помруть. Кілька разів стрільцеві здалося, що він бачить під поверхнею води мандрівні вогники, подібні до трупних вогнів, але він волів думати, що це гра його уяви, котра ще не забула, як виглядає світло. Втім, про всяк випадок попередив хлопчика не ступати у воду.

Далекомір у голові стрільця невпинно вів їх уперед.

Стежка на березі річки (це справді була стежка — гладенька, трохи ввігнута) весь час вела вгору, до верхів’я. Через рівні відрізки на ній стояли криві камінні стовпи з залізними кільцями, що стирчали з землі. Мабуть, колись давно до них прив’язували рогату худобу чи поштових коней. На кожному зі стовпів угорі був сталевий ковпак для електричного смолоскипа, але світло й життя зникло з них давним-давно.

Під час третього періоду «відпочинку перед сном» хлопчик трохи відійшов від стрільця. Роланд чув, як тихо перемовляються між собою камінці під обережними кроками Джейка.

— Будь обачний, — сказав стрілець. — Тут темно хоч око виколи.

— Я потихеньку. Тут… ого!

— Що таке? — Стрілець трохи підвівся, намацуючи рукою руків’я револьвера.

Виникла нетривка пауза. Роланд марно напружував очі, силкуючись бодай щось розгледіти у пітьмі.

— Здається, це залізниця, — із сумнівом сказав Джейк.

Стрілець піднявся і пішов на звук його голосу, однією ногою перевіряючи, чи немає попереду западин.

— Я тут. — Простягнута рука котячою лапкою торкнулася стрільцевого обличчя. Хлопчик дуже добре орієнтувався в темряві, навіть краще, ніж сам стрілець. Його зіниці розширювалися, доки не втратили колір: стрілець побачив це, запаливши слабкий смолоскип. У цій камінній утробі не було нічого придатного для горіння, а те, що вони принесли з собою, швидко згоряло на попіл. Часом потреба запалити світло ставала майже непоборною. Так вони зрозуміли, що людина може відчувати голод не тільки без їжі, а й через брак світла.

Хлопчик стояв біля кривої камінної стіни, на якій виднілися паралельні металеві лінії, що губилися в темряві. На кожній із них були закріплені чорні вузлові з’єднання, які, мабуть, раніше слугували провідниками електрики. А збоку і внизу, піднімаючись усього на кілька дюймів над камінною підлогою, йшли рейки з блискучого металу. Що їздило свого часу цими рейками? Стрільцеві уявлялися тільки обтічні електричні ядра, що мчали крізь цю вічну ніч, освітлюючи собі шлях наляканими очима ліхтарів. Він ніколи не чув про такі штуковини, але ж залишки загиблого світу траплялися скрізь, втім, як і демони. Якось стрілець випадково зустрів пустельника, що утримував мало не релігійну владу над жалюгідною жменькою скотарів, бо володів стародавньою бензиновою колонкою. Пустельник припадав до землі, однією рукою по-власницькому обіймаючи колонку, і читав свої знавіснілі безкінечні проповіді. Час від часу він виставляв пістолет, що досі не втратив блиску, прикріплений до струхлявілого гумового шланга, собі між ніг. На колонці ідеально розбірливими (хоч і вкритими іржею) літерами була виведена легенда, значення якої загубилося у віках: АМОКО. Не містить свинцю. Амоко став тотемом бога грому, котрого вшановували, приносячи в жертву овець та імітуючи ревіння двигунів: «Румм! Руммм! Рум-рум-руммммм!»

«Уламки кораблів, — подумав стрілець. — Усього лише безглузді уламки, що стирчать із пісків, на місці яких колись були моря».

А тепер ця залізниця.

— Підемо вздовж колії, — вирішив стрілець.

Хлопчик промовчав.

Стрілець загасив світло, і вони вклалися спати.

Коли Роланд прокинувся, хлопчик уже не спав: він сидів у темряві на одній із рейок і намагався роздивитися стрільця.

Вони рушили вздовж залізничної колії, наче двоє сліпих, — Роланд попереду, Джейк за ним. На одній рейці вони весь час ковзалися, і це теж робило їх подібними до сліпців. За супутника їм правив постійний шум річки, котра текла десь праворуч від них. За три проміжки, якими вони тепер мірили час, вкладаючись спати й прокидаючись, стрілець і Джейк ані словом не перекинулися. Роланд не відчував потреби мислити зв’язно чи планувати подальші дії. Спав він без сновидінь.

Під час третього проміжку між сном вони буквально наштовхнулися на дрезину.

Стрілець налетів на неї грудьми, а хлопчик, що йшов із іншого боку, вдарився лобом і, скрикнувши, опустився на землю.

Роланд негайно запалив світло.

— З тобою все гаразд? — Стрілець аж сам поморщився — так різко й сердито прозвучали його слова.

— Так. — Хлопчик обережно тримав голову, наче вона була дуже крихкою, а потім один раз труснув нею, аби переконатися, що з ним усе-таки нічого не сталося.

Разом вони повернулися і глянули на те, що стало їм на заваді.

На колії в мовчазній самоті стояла пласка металева плита. У центрі квадрата стирчала рукоятка, якою можна було торсати взад-уперед. Ішла ця рукоятка вниз, до зубчатих зчеплень. Стрілець уявлення не мав, навіщо потрібна ця машина, але малий одразу все зрозумів.

— Це дрезина.

— Що?

— Дрезина, — з нетерпінням повторив Джейк. — Як у старих мультиках. Дивись.

Він заліз на машину і підійшов до рукоятки. Хлопчик спромігся опустити її вниз, але для цього йому довелося навалитися всім тілом. Дрезина, так само перебуваючи у мовчазній вічності, як і мить тому, просунулася по рейках на фут уперед.

— Добре, — почувся тихий механічний голос, від якого обидва аж підскочили на місці. — Добре, а тепер іще р… — Механічний голос стих.

— Трохи туго ходить, — наче вибачаючись за непіддатливу машину, мовив Джейк.

Підтягнувшись на руках, стрілець став поряд із хлопчиком і з силою опустив рукоятку. Дрезина слухняно посунула вперед і знову стала.

— Добре, а тепер іще раз! — підохотив механічний голос.

Роланд відчув, як під ногами провернувся головний вал. Ця робота давала йому задоволення, так само як і механічний голос (хоча слухати його довше, ніж потрібно, він не збирався). Це була перша справна машина, яку він побачив за багато років (якщо не брати до уваги насос на придорожній станції). Але, поза тим, вона вселяла якесь занепокоєння. На ній вони, без сумніву, набагато швидше доїдуть до місця призначення, та він ні крихти не сумнівався, що вони мусили знайти її: таким був план чоловіка в чорному.

— Кльово, правда ж? — сказав хлопчик, а в голосі бриніла відраза. Запала глибока тиша. Роланд чув, як усередині його тіла працюють органи, як крапає вода, а поза тим — нічого.

— Ставай з одного боку, а я стану з другого, — сказав Джейк. — Тобі доведеться качати рукоятку, поки дрезина не розженеться. А потім я допоможу. Спочатку качаєш ти, потім я. Поїдемо так до самого кінця. Зрозуміло?

— Зрозуміло, — відповів стрілець, від відчаю й безсилля стиснувши руки в кулаки.

— Але тобі доведеться опускати рукоятку самому, поки дрезина не розженеться, — не відводячи від нього погляду, повторив хлопчик.

Зненацька перед стрільцем виникла яскрава картинка: Велика Зала за рік чи трохи більше після котильйону в ніч першого посіву. На той час повстання, усобиці та вторгнення вже мало не стерли її з лиця землі, перетворивши на руїну. Слідом за цією картинкою виникла інша — Еллі, налякана жінка з Талла, здригається всім тілом, бо її розривають кулі, просто так, без будь-якої причини… якщо не вважати мотивом чистий рефлекс. Далі він побачив обличчя Катберта Олґуда, котрий, посміхаючись, спускався схилом назустріч своїй смерті, все ще дмучи в той свій клятий ріг… і врешті з’явилося обличчя Сюзанни, спотворене, негарне від сліз. «Всі мої старі друзі», — подумав стрілець, і на його вустах заграла жахлива усмішка.

— Я все зроблю, — сказав він, звертаючись до Джейка.

І почав працювати рукояткою. Коли голос зазвучав знову («Добре, а тепер іще раз! Добре, а тепер іще раз!»), він не витримав і навпомацки понишпорив біля основи, на якій кріпилася рукоятка. Знайшов те, що шукав, — кнопку, — і натиснув.

— Бувай, приятелю! — весело сказав механічний голос і на кілька годин стих, що принесло обом полегшення.

ІІІ

Вони котили у темряві далі. Тепер просувалися швидше, бо шлях не доводилося шукати навпомацки. Механічний голос висловився ще один раз, запропонувавши їм перекусити чіпсами, а потім іще раз, щоб повідомити, що наприкінці важкого робочого дня нема нічого кращого за печиво «Ларчі». Видавши цю другу пораду, голос замовк і більше не втручався.

Щойно дрезина, яка цілий вік простояла без ужитку, трохи розпрацювалася, рухатися вперед стало легше. Хлопчик спробував внести свою лепту, і стрілець дозволяв йому трохи покрутити рукоятку, але переважно робив це сам, піднімаючись і опускаючись широкими рухами, розпрямляючи груди. Підземна річка ні на мить не переставала їх супроводжувати, то наближаючись до них справа, то гуркочучи на віддалі. В одному місці її води з оглушливим ревінням провалилися в глибоку западину, наче проходячи нартексом якогось гігантського собору. А іншим разом звук течії майже стих.

Стрімкий рух і вітер в обличчя, здавалося, замінили їм зір та знову повернули відчуття часу. Стрілець вирішив, що їдуть вони зі швидкістю від десяти до п’ятнадцяти миль за годину. Шлях весь час вів трохи вгору, оманливо непомітним підйомом, який, проте, змучив його. Під час зупинки він спав мов убитий. Запасів харчів уже майже не лишилося, однак жодного з них це не хвилювало.

Стрілець відчував наближення кульмінації, і напруження від цього накочувало й наростало так само непомітно, але реально, як і втома від керування дрезиною. Вони наблизилися до кінця початку… або, принаймні, він наблизився. Він почувався актором, що стоїть на сцені й чекає, що от-от підніметься завіса. Надійно тримаючи в пам’яті перший рядок, він чув, як невидимі глядачі шарудять програмками і вмощуються в кріслах. Він жив із тугим чистим клубком неприємного очікування в животі, і фізична праця, що допомагала забутися сном, тільки тішила його. І сон цей був мертвим.

Хлопчик говорив дедалі менше й менше. Але одного разу під час зупинки (це сталося незадовго до того, як на них напали пришелепкуваті мутанти) він боязко запитав про те, як стрілець пройшов обряд досягнення повноліття.

— Я хотів би дізнатися про це трохи більше, — сказав він.

Стрілець привалився спиною до рукоятки, затиснувши в губах цигарку, скручену з жалюгідних залишків тютюнової розкоші. Коли хлопчик звернувся до нього з запитанням, він уже збирався було поринути у свій звичний сон без сновидінь.

— Навіщо тобі про це знати? — здивувався Роланд.

Голос хлопчика звучав на диво вперто, наче він приховував збентеження.

— Ну треба. — Помовчавши трохи, він додав: — Мені завжди було цікаво, як люди стають дорослими. Б’юся об заклад, майже все з того, що розповідають, — брехня.

— Те, про що ти чув, і близько не було схоже на моє дорослішання, — відповів стрілець. — Мабуть, перші свої кроки до нього я зробив невдовзі після того, як… те, про що я тобі розповідав…

— Коли ти зійшовся в поєдинку з учителем, — глухо сказав Джейк. — Ось про що мені б хотілося почути.

Роланд кивнув. Авжеж, про той день, коли він перейшов межу. То була історія, яку хочеться почути всім хлопчакам на світі.

— Дорослішати по-справжньому я не почав, аж поки батько не відіслав мене з дому. Тож дорослішав я у дорозі. — Він помовчав. — Одного разу я бачив, як вішали людину, якої не було.

— Як це? Я не розумію.

— Його можна було помацати, але побачити — ні.

Схоже, Джейк зрозумів, про що йдеться, бо кивнув.

— То був невидимка.

Роланд здивовано підвів брови. Цього слова він ніколи раніше не чув.

— Так ти кажеш?

— Так.

— Тоді так тому й бути. Хай там як, були люди, що заперечували проти цього, — вони вважали, що їх буде проклято, якщо я це зроблю. Але хлопцеві припало до смаку ґвалтувати жінок. Знаєш, що це таке?

— Так, — відповів Джейк. — Мабуть, невидимці було легше це робити. І як ти його впіймав?

— Про це послухаєш іншим разом. — Сказав це, знаючи, що іншого разу не буде. Вони обидва це знали. — За два роки по тому я покинув дівчину… Це сталося у селі під назвою Королівське Місто. Сталося, хоч я і не хотів цього робити…

— Ще й як хотів, — відповів хлопчик, і навіть м’якість тону, з яким це було сказано, не змогла приховати презирство, що бриніло в його голосі. — Тобі треба було дійти до тієї Вежі, чи не так? За будь-яку ціну триматися у сідлі, як ковбоям у Мережі мого батька?

Роланд відчув, як кров шугонула в обличчя, змусивши його зашарітися, але спромігся відповісти рівним голосом.

— Гадаю, то був останній етап. Я про своє дорослішання. Я ніколи не знав, що станеться, поки це не відбувалося. І тільки пізніше це усвідомлював.

Раптом він із тривогою зрозумів, що уникає розповіді, яку хотів почути хлопчик.

— Мабуть, обряд досягнення повноліття був частиною дорослішання, — знехотя промовив він. — Формальною частиною. Мало не офіціозом, наче танець. — І стрілець неприємно розсміявся.

Хлопчик промовчав.

— Поєдинок потрібен був для того, аби довести, на що ти здатен… — почав Роланд.

ІV

Літо. Спека.

Того року Повна Земля прийшла до них, як коханка-вампіриця: висмоктала всі соки з землі й знищила врожай землевласників, перетворивши поля міста-фортеці Ґілеад на стерильно-білу пустку. На віддалі кількох миль на захід, біля кордонів на краю цивілізованого світу, вже почалися заворушення. Повідомлення звідти були невтішними, але навіть вони блякли перед обличчям спеки, котра панувала тут, у центрі. Худоба з порожніми очима стояла, висолопивши язики, в загонах на скотарнях. Кабани рохкали без особливої охоти, геть забувши і про свиней, і про продовження роду, і навіть про нагострені ножі, що чекали свого часу, який мав настати з приходом осені. Люди, як завжди, жалілися на податки й військовий обов’язок, але крізь забрало порожніх гарячкових балачок про політику проглядала апатія. Центр обтріпався й вилиняв, як старий килим, який прали, топтали ногами, трусили, вішали й сушили, і так безліч разів. Нитка, на якій тримався останній діамант на грудях світу, готова була от-от обірватися. Речі не трималися купи. Влітку перед занепадом, що наближався, земля втягнула в себе повітря.

Хлопець тинявся без діла горішнім коридором кам’яної громади, котра була йому домом, відчуваючи все, що відбувалося, але не розуміючи. Він був небезпечно порожній і жадав наповнення.

Відтоді як повісили кухаря, який завжди знаходив щось смачненьке для голодних дітей, минуло три роки. Роланд витягнувся і поширшав у плечах і стегнах. Зараз на ньому були тільки линялі штани з грубої бавовняної тканини, і в свої чотирнадцять років він уже виглядав як той чоловік, яким невдовзі стане: високий, стрункий і прудконогий. Він і досі був незайманий, але на нього вже накинули оком дві замазури — молодші дочки купця із Західного Міста. Він теж був до них небайдужий і зараз відчув це гостріше, ніж будь-коли. Навіть у прохолоді коридора його тіло вкрилося потом.

Попереду були кімнати матері, до яких він наближався без будь-якої цікавості, збираючись просто пройти повз них й піднятися на дах, де на нього чекали прохолодний вітерець і насолода від руки.

Коли він проходив повз двері, його покликав чийсь голос:

— Агов, хлопче!

Радник Мартен. Він був одягнений з підозрілою недбалістю, що викликала занепокоєння, — чорні штани з плащової тканини, тісні, немов трико, і біла сорочка, наполовину розстебнута на безволосих грудях. Чуприна була розкуйовджена.

Хлопчик мовчки дивився на нього.

— Заходь, заходь. Не стовбич у коридорі. Твоя мати хоче поговорити з тобою. — Губами він посміхався, проте риси ховали в собі темний, злий сміх. Під цією маскою не було нічого, крім холоду.

Насправді мати, схоже, не хотіла його бачити. Вона сиділа у кріслі з низькою спинкою у центральній вітальні своїх кімнат, біля великого вікна, що виходило на розпечену кам’яну кладку головного двору. Вдягнена у просту простору сукню, що постійно спадала з білого плеча, вона тільки побіжно глянула на хлопчика — скороминущий проблиск посмішки, сумної, немовби осіннє сонце на поверхні води. Навіть почавши розмову, вона не дивилася на сина, а вивчала свої руки.

Тепер він бачився з нею дуже рідко, і луна колискових

(чусіт, чисіт, чосик)

у його пам’яті майже стихла. І все ж, хай навіть вона стала незнайомкою, він її любив. Він відчув, що в душі ворушиться аморфний страх, а десь у її надрах зароджується ненависть до Мартена, найближчого радника батька.

— У тебе все добре, Ро? — ніжно спитала вона.

Мартен стояв поряд із нею, всміхаючись їм обом. Важка рука лежала на білому плечі, там, де воно з’єднувалося з білою шиєю. Від усміху його карі очі стали майже чорними.

— Так, — відповів Роланд.

— Як навчання? Ванней задоволений? А Корт? — Вимовивши останнє ім’я, вона скривила рот, наче покуштувала щось гірке.

— Я стараюсь, — сказав він.

Їм обом було добре відомо, що Роланд не вирізняється таким блискучим розумом, як Катберт, і не такий кмітливий, як Джеймі. Він брав не розумом, а працьовитістю і сильним ударом. Навіть Аланові навчання давалося легше.

— А як Давид? — Вона знала, що він любить сокола.

Хлопчик подивився на Мартена, що й досі зневажливо всміхався, глядячи на все це згори.

— Його кращі часи вже позаду.

І тут йому здалося, що мати поморщилася. На мить Мартенове обличчя потемніло, а рука сильніше стиснула її плече. Потім вона подивилася у вікно на сліпучу білість дня, і все стало, як раніше.

«Це якась шарада, — подумав Роланд. — Гра. Але хто з ким грає?»

— У тебе на лобі подряпина, — не стираючи усмішки з обличчя, сказав Мартен і недбало показав пальцем на слід, що лишився від останнього Кортового

(дякую вам за цей день, що був таким повчальним для мене)

прочухана.

— Ти будеш таким самим бійцем, як твій батько, чи ти просто не дуже розумний?

Цього разу його мати й справді зробила гримасу.

— І те, й інше, — відповів хлопчик, не відводячи погляду від Мартена й видушуючи з себе посмішку. Навіть тут стояла страшенна спека.

Зненацька Мартен перестав усміхатися.

— Можеш іти на дах, хлопче. Здається, у тебе там були якісь справи.

— Моя мати ще не відпустила мене, прислужнику.

Мартенове обличчя спотворилося, наче хлопчик хльоснув його нагайкою. А мати гірко зітхнула.

— Роланде, — докірливо сказала вона.

Але болісна посмішка не зійшла з обличчя хлопця, і він виступив уперед.

— Ти мусиш виявляти до мене пошану, прислужнику. В ім’я мого батька, якому ти служиш.

Мартен витріщався на нього, не вірячи власним вухам.

— Іди, — тихим голосом, що не віщував нічого доброго, сказав він. — Побався своєю рукою.

Моторошно посміхаючись, хлопчик пішов.

Зачиняючи за собою двері, він почув, як мати жалібно застогнала. Як дух смерті. А слідом за цим, не ймучи віри власним вухам, почув звук удару — слуга його батька наказував їй стулити писок.

Стулити писок!

Жахлива усмішка не сходила з вуст Роланда. Він рішуче пішов вимагати випробування.

V

Джеймі щойно повернувся з походу по крамницях. Угледівши, що Роланд перетинає двір для навчань, він з усіх ніг рвонув до нього, аби переповісти останню плітку: на заході повстання, пролилася кров, море крові. Але слова застрягли у нього в горлі. Хлопці були знайомі з пелюшок. Малими вони борюкалися, лупцювали один одного й незліченну кількість разів вивчали стіни, в яких народилися.

Роланд пройшов повз нього, не помічаючи, на вустах застигла болісна усмішка. Він прямував до Кортової хижі, вікна котрої були затулені шторами, щоб уберегти господаря від лютої полуденної спеки: прилігши відпочити, Корт набирався сил для вечірніх подвигів у брудних борделях нижнього міста.

Інтуїція підказала Джеймі, що буде далі, і зараз, боячись та разом з тим радіючи, що стане свідком справжньої події, він розривався між бажанням піти за Роландом і побігти по інших хлопців.

Аж ось чари моменту розвіялися, і він щодуху помчав до головної будівлі, вигукуючи: «Катберте! Алане! Томасе!» У спекотному повітрі крики звучали тихо й непереконливо. Всі вони були наділені хлопчачою інтуїцією, тож здогадувалися, що рано чи пізно саме Роланд стане першим із них, хто перейде межу. Але все сталося аж занадто швидко.

Жахлива гримаса усмішки, побачена на Роландовому обличчі, вразила Джеймі більше, ніж усі звістки про війни, революції й чаклунство, разом узяті. Це було щось серйозніше за плітки, що вилітають із беззубого рота, власниця якого сидить над засидженими мухами голівками латуку.

Роланд підійшов до хижі свого вчителя й ударом ноги розчахнув двері. Вони вдарилися об грубу штукатурку на стіні й рикошетом відскочили назад.

Раніше він ніколи не заходив усередину. З порогу відкривалася кухня аскетичного вигляду зі стінами, пофарбованими в коричневий колір. Тут було прохолодно. Стіл. Два стільці з прямими спинками. Два буфети. Вичовганий лінолеум на підлозі, яким пролягали чорні стежки від охолоджувальної комори, влаштованої під підлогою, до тумби, над якою висіли ножі, і до обіднього стола.

Це була святая святих самотньої людини, чиє життя проходить у спілкуванні з іншими людьми. Жалюгідний притулок палкого нічного гуляки, котрий, хай навіть суворо, але все ж таки любив хлопців трьох поколінь і навіть виховав декого з них на справжніх стрільців.

— Корт!

Він перекинув обіднього стола, і той із гуркотом покотився по кухні та врізався в кухонну тумбу. Ножі, що висіли на гачках, із дзенькотом впали зі стіни й розсипалися по підлозі.

У сусідній кімнаті щось незграбно заворушилося, потім почувся звук, наче сонний Корт прочищав горло. Роланд не заходив, бо знав, що це обман. Корт прокинувся миттєво і стояв тепер за дверима сусідньої кімнати, поблискуючи оком у темряві й готуючись скрутити в’язи необережному зайді.

— Корте! Виходь, прислужнику, я хочу тебе бачити!

Роланд говорив Високою Мовою, тож Корт розчахнув двері. На ньому була тільки білизна — тонкі шорти на приземкуватому м’язистому чоловіку з кривими ногами, з ніг до голови вкритому шрамами. Кругле черевце видавалося вперед, але хлопець на власному досвіді переконався, що там, усередині, пружинна сталь. Єдине зряче око люто виблискувало з западини на побитому обличчі. Голомозий череп увесь був у вм’ятинах.

Хлопець по-військовому віддав честь.

— Ти більше не вчитимеш мене, прислужнику. Сьогодні я буду твоїм учителем.

— Рано ти, шмаркачу, — недбало кинув Корт, але він теж говорив Високою Мовою. — По-моєму, мінімум на два роки рано. Я спитаю тільки про одне. Ти відступишся?

У відповідь на це хлопчик тільки посміхався: жахливо, болісно. Для Корта, що бачив такі усмішки на залитих кров’ю полях війни, війни за честь і безчестя, цього було досить. Мабуть, іншої відповіді він не потребував.

— Погано, — відсутнім тоном сказав учитель. — Ти подавав великі надії… був найкращим учнем за останні два десятки років. Шкода буде бачити, як ти зламаєшся і покотишся темною стежкою, не розбираючи дороги. Але світ зрушив з місця. Погані часи настали.

Хлопчик досі мовчав (і, мабуть, якби Корт запитав, не зміг би чітко пояснити, чому він так чинить), але вперше за весь той час усмішка, що вселяла страх, трохи пом’якшилася.

— І все ж є право спадкоємця, — сказав Корт, — хай там які заколоти й чаклунство чиняться на заході. Я твій прислужник, хлопче, і зараз усім серцем підкоряюся твоєму наказові, навіть якщо він буде останнім.

І Корт — той Корт, що лупцював його, товк до крові, осипав прокльонами, насміхався і називав сифілісною болячкою, — опустився перед ним на коліно і схилив голову.

Хлопчик зачудовано торкнувся шорсткої зраненої шкіри на потилиці вчителя.

— Встань, прислужнику. В ім’я любові.

Корт повільно підвівся, і за незворушною маскою його спотвореного обличчя промайнув біль.

— Це даремна трата. Відступися, дурне хлопчисько. Я порушу свою клятву. Відступися і почекай ще.

Хлопчик промовчав.

— Гаразд. Якщо ти так хочеш, то най буде так. — Кортів тон став сухим і діловитим. — Даю тобі одну годину. Зброя на твій розсуд.

— Ти битимешся своєю палицею?

— Як завжди.

— Скільки палиць уже відібрали у тебе, Корте? — З таким самим успіхом можна було б запитати про те, скільки хлопців із тих, що ступили на квадратне подвір’я позаду Великої Зали, вийшли звідти стрільцями.

— Сьогодні в мене ніхто не відбере палиці, — повільно протягнув Корт. — І мені справді шкода. Шанс тільки один, хлопче. А покара за надмірне завзяття така сама, як і за непридатність до бою. Отже, чекати ти не можеш?

Хлопчик згадав Мартена, що нависав над ним. Його бридку усмішку. І звук ляпаса за зачиненими дверима.

— Ні.

— Що ж, добре. Яку зброю ти обираєш?

Роланд мовчав.

Корт осміхнувся, показавши нерівні зуби.

— Починаєш як мудрий. За годину. Ти розумієш, що, скоріше за все, більше ніколи не побачиш батька, матір і своїх побратимів по ка?

— Я знаю, що таке вигнання, — тихо мовив Роланд.

— А тепер іди, і подумай. Згадай обличчя свого батька. Якщо це тобі допоможе.

Хлопчик пішов не озираючись.

VI

У льосі комори стояла оманлива прохолода, було вогко, пахло павутиною та мокрою землею. Запорошені промені сонця просвічували крізь вузенькі вікна, проте спеки тут не відчувалося. У цьому місці хлопчик тримав сокола, і схоже було на те, що птахові тут зручно.

Пора Давидового полювання в небі минула. Його пір’я втратило той блиск, яким вирізнялося ще три роки тому, але погляд лишався таким самим пронизливим і нерухомим, як завжди. Кажуть, що людина не може товаришувати з соколом, якщо тільки вона сама наполовину не сокіл — самотній і тимчасовий мешканець, що не має ні друзів, ні навіть потреби в них. Сокіл не платить любов’ю за любов і моральністю за мораль.

Давид постарів. Та Роланд і сам щиро сподівався, що досі лишається молодим.

— Хей, — тихо сказав він і простягнув руку до жердинки, на якій сидів прив’язаний Давид.

Сокіл ступив на руку хлопця й нерухомо застиг, тепер уже без ковпака. Іншою рукою Роланд сягнув у кишеню і видобув звідти шматочок в’яленого м’яса. Сокіл миттю вихопив його з пальців, і м’ясо зникло у клюві.

Дуже обережно хлопчик почав гладити Давида. Угледівши це, Корт не повірив би власним очам. Але так само Корт не вірив і в те, що час хлопця настав.

— Я думаю, що сьогодні ти помреш, — сказав він птахові, не перестаючи гладити його пір’я. — Тебе принесуть у жертву так само, як і тих маленьких пташок, на яких ми тебе тренували. Пам’ятаєш? Ні? Не важливо. Від сьогодні я сам сокіл, і щороку цього дня я стрілятиму в небо на згадку про тебе.

Байдужий до життя й смерті, Давид тихо стояв у нього на руці, незмигно втупившись у простір.

— Ти старий, — задумливо сказав Роланд. — І, мабуть, зовсім мені не друг. Не так давно, усього рік тому, ти б з радістю виклював мені очі замість того шматочка м’яса, правда ж? Ото була б забава для Корта. Він би сміявся. Але якщо ми підберемося досить близько… досить близько до цього сторожкого вояки… якщо він навіть не запідозрить… що саме ти обереш, Давиде? Старість чи дружбу?

Давид не відповів.

Хлопець надів на нього ковпак і знайшов пута на кінці Давидового повідка. Разом вони вийшли з комори.

VII

Двір позаду Великої Зали насправді був зовсім не подвір’ям, а зеленим коридором, стіни якого утворювалися двома буйно розрослими живоплотами. З незапам’ятних часів його використовували для проведення обряду досягнення повноліття. Так було задовго до Корта і його попередника, Марка, котрий загинув від удару ножем у цьому самому місці. Багато хто з хлопців, ставши справжніми чоловіками, вийшли з коридору через його східний кінець, яким мали право заходити тільки вчителі. Східний кінець виходив на Велику Залу й вів до цивілізації та інтриг світу, в якому ніколи не згасало світло. Але значно більша їх частина, вкриті ганьбою, побиті й закривавлені, так і залишившись назавжди хлопцями, вислизали через західний кінець, яким заходили хлопці. Західний кінець коридору вів до ферм і поселенців, що жили в халупах поза фермами. Ще далі простягалися глухі ліси варварів, за ними був Ґарлен, а за Ґарленом — пустеля Мохейн. Хлопець, що виходив переможцем і ставав чоловіком, переходив із темряви й незнання до світла та відповідальності. Єдине, що залишалося переможеному, — навіки піти у вигнання. Коридор був рівним і зеленим, як ігровий майданчик, і в довжину простягався рівно на п’ятдесят ярдів. Посередині виднілася вузька смужка голої землі. Це й була межа.

Зазвичай на кожному кінці проходу збирався натовп глядачів і родичів, бо обряд завжди проводився з суворим дотриманням усіх звичаїв. Як правило, хлопець мусив досягти вісімнадцятирічного віку. Про тих хлопців, що не пройшли випробування до двадцяти п’яти років, помалу забували: вони ставали безіменними землевласниками, що не спромоглися стати на герць і сказати «все або ніщо». Але сьогодні з глядачів тут були тільки Джеймі Декері, Катберт Олґуд, Алан Джонс і Томас Вітмен. Вони скупчилися в тому краю, яким заходили хлопчики, і, роззявивши роти, чекали. В очах стояв вираз непідробного жаху.

— Зброя, дурню! — з мукою просичав Катберт. — Ти забув зброю!

— Не забув, — відповів хлопець. Наче крізь пелену, зринула думка про те, чи дійшла звістка про його шаленство до головного замку — до матері… й до Мартена. Батько вирушив на полювання, яке триватиме ще кілька днів. Роланд відчув, що йому стає соромно, бо батько напевне міг би якщо не підтримати, то бодай зрозуміти його. — Корт прийшов?

— Корт тут, — донісся з дальнього кінця коридору голос, і Корт, одягнений у коротку натільну сорочку, виступив уперед. Лоб його прикривала широка шкіряна пов’язка, аби піт не стікав у очі. Щоб тримати спину рівно, Корт надяг брудний пояс. В одній руці він тримав важку дерев’яну палицю: один її кінець був нагостреним, а другий — тупим і схожим на лопату.

Почався нудний перелік питань, який усі вони, обрані сліпою кров’ю, що текла в жилах їхніх предків від короля Ельда, знали напам’ять, чекаючи того дня, коли їм, можливо, пощастить стати чоловіками.

— Чи мав ти поважну причину з’явитися тут, хлопче?

— Я маю поважну причину.

— Ти прийшов як вигнанець з дому твого батька?

— Таким я прийшов. — І таким і залишиться, поки не здолає Корта. А якщо Корт переможе його, він навіки стане ізгоєм.

— Ти прийшов із обраною зброєю?

— Так.

— Яка твоя зброя? — Це питання давало вчителеві перевагу, шанс підкоригувати свій план битви залежно від того, що обрав супротивник: пращу чи спис, палицю чи лук.

— Моя зброя — Давид.

Корт на мить завагався. Відповідь його здивувала, може, навіть збентежила. І це було на краще.

Можливо, на краще.

— То з цим ти виступаєш проти мене, хлопче?

— Так.

— В ім’я кого?

— В ім’я мого батька.

— Назви його.

— Стівен Дескейн із роду Ельда.

— Тоді захищайся.

І Корт, перекладаючи палицю з однієї руки до другої, рушив уперед коридором. Хлопчики злякано зітхнули, наче зграйка пташок затріпотіла крильми, коли їхній дан-дін виступив йому назустріч.

Моя зброя — Давид, учителю.

Чи зрозумів Корт? І якщо так, то чи до кінця він збагнув значення цих слів? Бо якщо так, усе пропало. Щоб виграти бій, можна було розраховувати тільки на несподіванку… а також на те, що сокіл іще не втратив бойового запалу. Чи буде він просто сидіти, не реагуючи ні на що, коли Корт із розмаху вдарить його палицею? Чи спробує врятуватися у високому розпеченому небі?

Коли вони почали зближуватися (кожен досі перебував на своєму боці межі), хлопчик нервово розв’язав ковпак сокола. Тканина впала на зелену траву, і Корт зупинився мов укопаний. Роланд побачив, що погляд старого воїна опускається на птаха, очі розширюються від здивування і він поволі починає розуміти, що відбувається.

— Ах ти ж малий дурень! — майже простогнав Корт, і Роланд розлютився через те, що з ним так розмовляють.

— Взяти! — прокричав він, піднімаючи руку.

І Давид, мовчки знявшись у повітря, маленькою коричневою кулею полетів уперед. Один раз, другий, третій змахнувши дужими крильми, птах вчепився кігтями Кортові в обличчя, роздираючи плоть клювом. У розпечене повітря полетіли бризки крові.

— Хей! Роланд! — несамовито заволав Катберт. — Перша кров! Перша кров, клянуся своїм животом! — І він так сильно вгатив себе кулаком у груди, що там напевно залишився синець, який не загоюватиметься цілий тиждень.

Втративши рівновагу, Корт заточився назад. Палиця піднялася вгору й даремно молотила повітря над їхніми головами. Сокіл перетворився на суцільний розмитий жмут пір’я, що рухався хвилями, піднімаючись і опадаючи.

Тим часом хлопець стрілою помчав уперед, тримаючи руки перед собою клином, притиснувши лікті до боків. Він отримав шанс і — швидше за все — єдиний.

Та все одно Корт мав над ним перевагу: він був занадто спритний. Птах майже повністю затулив йому огляд, але палиця знову зметнулася вгору, цього разу лопатоподібним кінцем уперед, і Корт холоднокровно вчинив єдине, що могло на ту мить зарадити ситуації. Безжально орудуючи біцепсами, він тричі вдарив себе в обличчя.

Скалічений Давид упав на землю. Одне крило несамовито молотило по землі. Холодні очі хижака люто витріщалися на залите кров’ю обличчя вчителя. Незряче око Корта тепер сліпо випирало з очниці.

Хлопчик з усієї сили вдарив Корта ногою у скроню. Від такого удару той мусив сконати на місці, але цього не сталося. На якусь мить риси Кортового обличчя розслабилися… але він тут же рвонув уперед і схопив Роланда за ногу.

Хлопчик відскочив назад, втратив рівновагу, перечепившись через свою ж ногу, і розтягнувся на землі. Звідкись здалеку долинув зляканий крик — то кричав Джеймі.

Корт був готовий упасти на нього і скінчити бій. Роланд утратив перевагу, й обидва це знали. Вони глянули один на одного: вчитель стояв над учнем, ліва щока була залита кров’ю, незряче око — майже заплющене, відкритою залишалася тільки вузька біла щілина. Цього вечора мешканки борделів не дочекаються Корта.

Роланд відчув, що хтось розриває йому руку. То був Давид — птах усліпу клював усе, до чого міг дотягнутися. У нього були поламані обидва крила. Те, що він і досі живий, було дивовижним.

Хлопчик ухопив його, як камінь, не зважаючи на те, що клюв роздирає йому плоть на зап’ястку, вириваючи з нього цілі смужки. Коли Корт, мов орел з розпрямленими крильми, налетів на нього, Роланд підкинув сокола вгору.

— Хей! Давид! Убий!

А потім Корт, заступивши собою сонце, впав на нього зверху.

VIII

При зіткненні птах розплющився між ними двома. Хлопець відчув, що вузлуватий великий палець прагне вп’ястися йому в око. Викрутивши його, він тієї ж самої миті підняв стегно тильним боком догори, щоби захиститися від коліна Корта, яким той цілив Роландові у пах. І ребром долоні тричі сильно вдарив вчителя по шиї. З таким самим успіхом можна було молотити по каменю.

Аж раптом Корт глухо застогнав. Його тіло здригнулося. Краєм ока хлопчик помітив, що одна рука тягнеться по палицю, що впала була на землю, і спромігся блискавичним рухом ноги відкинути її геть, за межі досяжності. Давид запустив один кіготь у праве вухо Корта, а іншим безжально розривав йому щоку. Тепла кров крапала на обличчя Роланда, пахнучи свіжорозрізаною міддю.

Корт один раз ударив птаха кулаком і зламав йому спину. Другий удар — і шия сокола з хрускотом вивернулася під неприродним кутом. Але кіготь продовжував чіплятися за вухо. Насправді вуха вже не було, лишилася тільки червона діра, що губилася в глибинах голови Корта. Від третього удару птах відлетів геть, і Кортове обличчя нарешті звільнилося.

Щойно перешкоду було усунуто, Роланд ребром долоні вдарив учителя у перенісся, вклавши в удар усю свою силу. Тонка кістка зламалася, в усі боки бризнула кров.

Кортова рука наосліп потягнулася до хлопцевих сідниць, намагаючись стягнути з нього штани, щоб той заплутався і впав. Роланд відкотився вбік, знайшов палицю Корта і підвівся на коліна.

Корт і собі, шкірячись, звівся на коліна. Неймовірно, але зараз вони перебували по різні боки межі, хоча й помінялися місцями, і Корт перебував з того боку, де Роланд починав поєдинок. Обличчя старого воїна було вкрите закипілою кров’ю. Єдине зряче око люто оберталося в очниці. Ніс був розтрощений і хилився набік під загрозливим кутом. Шкіра на щоках висіла клаптями.

Хлопчик тримав палицю, наче гравець у Великі Очки, що чекає на подачу.

Корт двічі зробив випад, щоб відволікти увагу, а потім рушив просто на нього.

Роланд був готовий і ні на мить не піддався обманові (до того ж обидва знали, що трюк цей слабенький). Палиця описала рівну дугу, з глухим звуком «гуп» опустилася на голову Корта, і він упав, не відводячи від хлопця розслабленого невидющого погляду. З кутика рота скотилася тоненька цівка слини.

— Здавайся або помри, — зажадав Роланд, відчуваючи, що рот наче напханий мокрою ватою.

І Корт посміхнувся. (Свідомість його трималася на тонкій волосині, і наступний тиждень він проведе під наглядом у своїй хатині, занурений у морок коми. Але поки що він тримався за свідомість усіма силами свого безжального життя, проведеного без тіні сумніву в правильності вчинків.) Він побачив у очах хлопця потребу поговорити, і навіть попри те, що їх розділяла завіса крові, зрозумів, що той відчайдушно прагне цієї розмови.

— Здаюся, стрільцю. Здаюся з посмішкою. Сьогодні ти пам’ятав обличчя свого батька і його попередників. Здійснилося диво!

Зряче око Корта заплющилося.

Стрілець обережно, але рішуче поторсав його. Інші хлопці оточили Роланда, нетерпляче очікуючи, коли ж нарешті можна буде поплескати його по спині й покачати на руках. Але трималися вони осторонь, побоюючись, відчуваючи, що між ними тепер пролягла прірва. Зрештою, це відчуття було не таким уже й новим, бо між цим хлопцем та рештою завжди було бездонне провалля.

Кортове око знову розплющилося.

— Ключ, — сказав стрілець. — До того, що належить мені за правом народження. Він потрібен мені.

За правом народження йому належали револьвери, не та важезна зброя, яку носив його батько (ваги їй додавало сандалове дерево), та все одно це були револьвери. До них заборонено було торкатися всім, крім обраних. Під важким склепінням сховища, розташованого під казармою (де він відтепер, як того вимагав стародавній закон, мусив оселитися — подалі від материнських грудей), висіла його учнівська зброя — важкі громіздкі револьвери зі сталі й нікелю. За часів учнівства вони належали його батькові, а батько зараз був правителем. Принаймні, вважався ним.

— То твоя потреба така загрозлива? — наче уві сні, пробурмотів Корт. — Така нагальна? О так, цього я й боявся. Потребуючи чогось так сильно, ти міг стати дурним. Але ж ти виграв.

— Ключ.

— Це ж треба — сокіл як зброя. Гарний хід. І довго ти тренував того негідника?

— Я ніколи не тренував Давида. Він був моїм другом. Ключ.

— У мене під паском, стрільцю. — І око знову заплющилося.

Стрілець засунув руку за пояс Корта, відчуваючи, як важко тисне на неї черево вчителя. Колосальні м’язи тепер були розслаблені й бездіяльні. Ключ висів на мідному кільці. Роланд стиснув його в руці, стримуючи шалене бажання тріумфально підняти його вгору на знак перемоги.

Він звівся на ноги і вже повертався обличчям до решти. Аж раптом Кортова рука навпомацки потягнулася до його щиколотки. Якусь мить стрілець із острахом чекав останньої атаки й напружився, але Корт тільки підняв на нього погляд і поманив пальцем, вкритим кіркою крові.

— Зараз я засну, — спокійно прошепотів Корт. — Я вирушаю в путь. Мабуть, піду аж до самого кінця, звідки ллється світло. Не знаю. Більше я тебе нічого не навчу, стрільцю. Ти перевершив мене, і навіть на два роки раніше, ніж це зробив твій батько. А він же був наймолодшим з усіх. Але дозволь дати тобі пораду.

— Що за порада? — В голосі Роланда бриніло невдоволення від нетерплячки.

— Ану зітри той вираз з лиця, шмаркач!

Роланд настільки сильно здивувався, що підкорився наказу (хоча, ховаючись за маскою свого обличчя, він не міг цього знати).

Кивнувши, Корт прошепотів одне-єдине слово:

— Зачекай.

— Що?

Зусилля, з яким Кортові доводилося вимовляти слова, надавало їм значної ваги.

— Дозволь слову й легенді йти попереду тебе. Знайдуться ті, хто візьме на себе й те, і інше. — Його очі зиркнули кудись понад стрільцевим плечем. — Може, якісь дурні. Нехай на обличчі твоєї тіні відросте борода. Дай їй час потемніти. — Він посміхнувся, і від цього обличчя набуло карикатурного вигляду. — Якщо буде час, то слова зможуть навіть чаклуна зачаклувати. Ти розумієш, про що я, стрільцю?

— Здається, розумію.

— Ти скористаєшся останньою порадою свого вчителя?

Стрілець хитнувся на підборах. У його постаті, задумливо схиленій над учителем, уже вгадувався чоловік, яким він невдовзі стане. Він подивився у небо, що вже темнішало, набуваючи пурпурового відтінку. Денна спека слабшала, а перекоти грому на заході віщували дощ. На віддалі багатьох миль гострі спалахи блискавки пронизували погідні схили пагорбів. Далі починалися гори. А ще далі били фонтани крові й безумства. Він страшенно втомився, втома проймала до кісток і навіть глибше.

Він знову подивився на Корта.

— Сьогодні, вчителю, я поховаю свого сокола. А по тому піду в нижнє місто й розповім про тебе тим повіям у борделях, які поцікавляться, де ти. Можливо, одну-двох із них втішу.

Губи Корта розтулилися на кшталт вимученої посмішки. Після цього він поринув у сон.

Стрілець звівся на ноги і повернувся до решти хлопців.

— Зробіть ноші і віднесіть його додому. А тоді приведіть медсестру. Ні, двох медсестер. Добре?

Вони, мов загіпнотизовані, дивилися на нього, досі чекаючи, чи не з’явиться, бува, над його головою корона з язиків полум’я, чи не зміняться магічним чином риси обличчя.

— Двох сиділок, — повторив стрілець і посміхнувся.

Вони теж посміхнулися у відповідь. Посмішка вийшла якоюсь невпевненою.

— Ах ти ж клятий скотарю! — зненацька вигукнув Катберт, широко посміхаючись. — Ти ж не залишив нам і крихти м’яса, самі кістки доведеться обгризати!

— Завтра світ не зрушить з місця, — всміхаючись, процитував стрілець стародавній вислів. — Алане, ти, паскуднику! Ану ворушися!

Алан вирушив шукати, з чого можна було б зробити ноші, Томас і Джеймі разом подалися до головної зали й лазарету.

Залишившись самі, стрілець і Катберт перезирнулися. Вони завжди були найближчими друзями (настільки близькими, наскільки їм дозволяли особливості їхньої вдачі). В очах Берта горів веселий відкритий вогник, і стрілець зробив чимале зусилля над собою і втримався від того, щоб сказати йому: «Не оголошуй про поєдинок зараз, почекай ще рік чи навіть вісімнадцять місяців». Але вони так багато пережили разом, що стрілець не міг сказати щось таке, не боячись видатися при цьому зарозумілим. «От я і став інтриганом», — подумав він, і це його трохи засмутило. А потім згадав Мартена, свою матір і посміхнувся другові посмішкою обманщика.

«Я мушу бути першим, — подумав він, уперше це усвідомлюючи до кінця, хоча раніше досить часто обдумував це на дозвіллі. — Я і є перший».

— Ходімо, — сказав він.

— Із радістю, стрільцю.

Вони вийшли через східний край коридору, оточеного живоплотами, а назустріч їм уже поспішали Томас і Джеймі з медсестрами. У своїх білих літніх халатах із тонкої марлевої тканини, з червоними хрестами на грудях, вони здавалися примарами.

— Допомогти тобі поховати сокола? — спитав Катберт.

— Так, я був би тобі вдячний, Берте, — відповів стрілець.

А ввечері, коли на землю спустилася пітьма і принесла з собою зливу з грозою, коли в небі з тріском розбивалися велетенські примарні дерев’яні ящики, а блискавка омивала криві вулички нижнього міста блакитним вогнем, коли коні стояли на прив’язі, опустивши голови й хвости, стрілець уперше пізнав жінку.

Все сталося швидко й принесло приємність. Скінчивши, вони мовчки лежали поряд. Надворі почався град. Він дріботів і сипав, не знаючи втоми. Десь унизу грали реґтайм «Гей, Джуд». Стрілець поринув у глибоку задуму. І саме в цій тиші, що пересипалася стуком граду, перед тим як заснути, він подумав, що може стати останнім.

IX

У розповіді стрільця було чимало замовчаного, проте більша частина історії все одно просочилася назовні. Він уже давно зрозумів, що хлопчик надзвичайно сприйнятливий і цим дуже нагадує Алана, у якого було одне важливе вміння — напівтелепатичне напівспівчуття, що його називають надприродним чуттям.

— Спиш? — запитав стрілець.

— Ні.

— Ти зрозумів, про що я тобі розповів?

— Зрозумів? — спитав хлопчик із дивовижним презирством у голосі. — Зрозуміти це? Ти, певне, жартуєш.

— Ні. — Але стрілець прибрав оборонну позу. Він ще нікому не розповідав про свій обряд досягнення повноліття, бо почуття щодо нього завжди були суперечливими. Авжеж, сокіл був цілком прийнятною зброєю, та все одно це була хитрість. І зрада. Перша зрада, за якою низкою потяглися наступні. А скажіть-но мені таку річ: я справді збираюся принести цього хлопчика в жертву чоловікові в чорному?

— Я все зрозумів, — відказав Джейк. — То була гра, чи не так? Дорослі чоловіки завжди грають у ігри? Невже все має бути виправданням для гри? Чоловіки справді дорослішають чи вони просто досягають повноліття?

— Ти не знаєш усього, — сказав стрілець, намагаючись стишити гнів, що поволі наростав у ньому. — Ти ще малий.

— Ну, звісно. Але я знаю, хто я такий для тебе.

— І хто ж? — напружено мовив стрілець.

— Фішка у покері.

Стрілець відчув бажання схопити камінь і вдарити хлопчика по голові. Але натомість сказав рівним голосом:

— Лягай спати. Хлопчикам треба висиплятися.

А подумки почув луну Мартенового голосу: «Іди побався своєю рукою».

Він нерухомо сидів у пітьмі, паралізований від страху і наляканий (вперше за весь час свого існування) перспективою ненависті до себе, що може проявитися опісля.

Х

Під час наступного переходу залізнична колія повернула під кутом і вийшла ближче до підземної річки. Там вони й натрапили на пришелепкуватих мутантів.

Джейк побачив першого й голосно скрикнув.

Голова стрільця, котрий, рухаючи дрезину, дивився тільки вперед, смикнулася праворуч. Унизу перед ними слабо пульсувало щось зелене, схоже на гнилий гарбуз із ліхтарем усередині. І стрілець відчув сморід — ледь помітний, вогкий, неприємний.

Щось зелене виявилося обличчям. Утім, назвати це обличчям могла б лише людина, схильна до жалощів. Над приплюснутим носом була ямка з очима комахи, що витріщалися на них без будь-якого виразу. Стрілець відчув, як у животі й паху заворушився якийсь древній інстинкт. Він трохи прискорив ритм рухів руками і рукояткою дрезини.

Освітлене обличчя розтануло в пітьмі.

— Що то була за чортівня? — злякано спитав хлопчик, про всяк випадок підповзаючи ближче до стрільця. — Що… — Але слова застрягли йому в горлі, бо перед їхніми очима раптом виникли три постаті, що тьмяно світилися в темряві й дивилися їм услід. Їхні обриси залишилися позаду: нерухомі форми між рейками й річкою.

— Це пришелепкуваті мутанти, — сказав стрілець. — Не думаю, що вони нас потурбують. Вони так само бояться нас, як і ми…

Одна з постатей відділилася від решти й непевно рушила в їхній бік. Обличчям істота нагадувала недоумкуватого, що помирає з голоду. В’яле голе тіло перетворилося на вузлувату плутанину схожих на щупальця кінцівок і присосок.

Хлопчик знову скрикнув і, немов зляканий пес, притиснувся до ноги стрільця.

Одне зі щупалець істоти потягнулося до пласкої платформи дрезини. На них війнуло вогкістю і темрявою. Стрілець відпустив рукоятку дрезини, витяг револьвер і всадив кулю поміж очей зголоднілого недоумка. Істота впала, її слабке світіння, що нагадувало болотний вогник, згасло, як місяць під час затемнення. Яскравий спалах від пострілу закарбувався на сітківках їхніх очей і вигасав дуже неохоче. Запах витраченого пороху в цьому похованому глибоко під землею місці був гарячим, жорстоким і чужим.

Мутантів було багато. І хоча жоден прямо не йшов у наступ, вони мовчазним бридким натовпом роззяв неухильно наближалися до рейок.

— Тобі доведеться трохи покачати замість мене, — сказав стрілець. — Зможеш?

— Так.

— Тоді готуйся.

Хлопчик став ближче до нього, намагаючись втримати рівновагу. Його очі дивилися прямо перед собою й нікуди більше та бачили пришелепкуватих мутантів лише тоді, коли дрезина проїжджала повз них. Джейк перетворився на згусток страху, наче саме його підсвідоме просочилося крізь пори і створило щит. «Якщо він справді наділений надприродним чуттям, — подумав стрілець, — то не так уже це й неможливо».

Стрілець вів дрезину, не знижуючи й не прискорюючи темпу. Пришелепкуваті мутанти чули запах їхнього страху, і він це знав, але сумнівався в тому, що їх приваблював лише страх. Врешті-решт, вони з хлопчиком були істоти денного світла, і цим усе сказано. «Як же вони, мабуть, ненавидять нас», — подумав він. Наступною думкою було те, чи так само вони ненавидять чоловіка в чорному. У цьому стрілець сумнівався. А можливо, чоловік у чорному промайнув тут, серед них, як тінь чорного крила у цій іще чорнішій темряві.

У горлі хлопчика щось заклекотіло, і стрілець майже недбалим жестом повернув голову. На дрезину, спотикаючись, уже залазило четверо, а один із них уже добирався до рукоятки.

Стрілець відпустив рукоятку і знову тим самим сонним буденним жестом дістав револьвер. Куля влучила головному мутантові в голову. Мутант зітхнув, наче збираючись заридати, а потім вишкірився в усмішці. Його руки були безвладні і схожі на риб’ячі плавці. Мертві. Пальці позлипалися, наче в рукавички, яка довго була занурена у бруд, що вже почав підсихати. Одна трупна рука знайшла ногу хлопчика і почала тягнути її.

Джейк голосно закричав, і його крик луною рознісся в гранітній утробі.

Стрілець вистрілив мутантові у груди, і той, досі вишкіряючи зуби, пустив слину. Джейк почав падати. Стрілець упіймав його за руку і мало не втратив рівновагу сам, бо істота (навдивовижу сильна) потягнула свою жертву на себе. Наступна куля влучила мутантові в голову. Одне око згасло, як свіча, проте істота все одно не ослабляла хватки. Вони мовчки перетягували Джейкове тіло, що смикалося й звивалося, наче це був канат. Пришелепкуватий мутант вчепився в нього, як у чарівну паличку, що виконує бажання. І, поза сумнівом, він бажав пообідати.

Дрезина вповільнювала хід. Решта мутантів почала наближатися. Кривий, каліка і сліпий. Можливо, вони просто шукали Ісуса, щоби зцілив їх, воскресив, як Лазаря, із темряви.

«Хлопчик помре, — холодно й розсудливо подумав стрілець. — Це той кінець, який він мав на увазі. Відпустити його й качати або ж триматися за нього й бути похованими разом. Хлопчику кінець».

Він із величезним зусиллям смикнув на себе хлопчика за руку і вистрілив мутантові в живіт. Якусь мить, що тяглася нескінченно довго, хватка істоти була ще сильнішою, і Джейк знову почав сповзати з краю дрезини. Аж ось рукавички з бруду ослабли, і пришелепкуватий мутант упав мордою вниз позаду дрезини, яка їхала дедалі повільніше. Вишкір так і не зійшов з його морди.

— Я думав, ти мене покинеш, — схлипував хлопчик. — Думав… думав…

— Тримайся за мій пояс, — сказав стрілець. — Тримайся так міцно, як тільки можеш.

Джейк учепився рукою за пояс і не відпускав. Дихання давалося йому важко: хлопчик конвульсивно, але безшумно хапав ротом повітря.

Стрілець знову заходився качати у рівному темпі, й дрезина почала набирати швидкість. Пришелепкуваті мутанти відступили на крок назад і дивилися, як вони тікають. Обличчя цих істот навряд чи можна було назвати просто людськими — скоріше жалюгідно людськими. Морди, що слабо світилися в темряві, як глибоководні риби, що живуть під неймовірною товщею чорноти, обличчя, на яких уже не було ні злості, ні ненависті, а тільки щось подібне до напівусвідомленого, ідіотського жалю.

— А їх стає менше, — відзначив стрілець. Напружені м’язи внизу живота й у паху трохи розслабилися. Зовсім трішки. — Їх…

Попереду шлях був перекритий: пришелепкуваті мутанти заблокували колію уламками скелі. Роботу виконали погано, нашвидкуруч — щоб розібрати цей завал, знадобилося б не більше хвилини, але дорога все одно закрита. До того ж хтось із них мусив би спуститися й прибрати каміння. Хлопчик застогнав і, тремтячи всім тілом, притиснувся до стрільця. Стрілець відпустив рукоятку, і дрезина беззвучно покотила до купи каміння і там зі стуком зупинилася.

Пришелепкуваті мутанти знову почали наближатися, майже мимохідь, так, наче просто собі проходили повз них, заблукавши у сновидінні темряви, і тут їм трапився хтось, у кого можна спитати дорогу. Натовп проклятих на розі вулиці під стародавньою скелею.

— Вони нас схоплять? — тихо спитав хлопчик.

— Нізащо в житті. Помовч трішки.

Він подивився на каміння. Звісно, мутанти були слабкими і не змогли понатягати валунів, щоби перекрити їм дорогу. Їх стало тільки на маленькі камінці, невелику купку, достатню лише для того, аби перегородити шлях, аби змусити когось…

— Злазь, — наказав стрілець. — Тобі доведеться поприбирати каміння. Я тебе прикрию.

— Ні! — прошепотів Джейк. — Благаю, тільки не це.

— Я не можу дати тобі зброю і не можу одночасно прибирати каміння та стріляти. Тож зробити це мусиш ти.

Від жаху Джейк підкотив очі. Якусь мить його тіло здригалося в унісон думкам, а потім він переліз через край і почав із шаленою швидкістю розкидати каміння праворуч і ліворуч, не підводячи очей.

Тримаючи револьвер напоготові, стрілець чекав.

До хлопчика нетвердою ходою посунуло двоє, простягаючи схожі на тісто руки. Револьвери зробили свою роботу, пронизавши темряву червоно-білими списами світла, що голками повтикалися стрільцеві в очі. Хлопчик скрикнув, але не припинив розкидати каміння. У пітьмі стрибали й танцювали відьмацькі вогники. Зараз істот було важко побачити, і це завдавало найбільшого клопоту. В очах миготіли лише тіні й сліди побаченого під час спалаху.

Одна з потвор, що зовсім не світилася, зненацька схопила хлопчика гумовою рукою страховиська. Половину обличчя мутанта займали очиська, що зараз волого оберталися в очницях.

Джейк скрикнув і почав вириватися.

Голови потвори й хлопчика розділяли усього якихось кілька дюймів, тож стрілець натиснув на гачок, не дозволяючи собі замислитися, щоб нечіткий зір не встиг зрадити, а руки не змогли затремтіти. Упав мутант.

Джейк у шаленому темпі викидав каміння. Мутанти нерішуче товклися за невидимою межею, що відділяла їх від хлопчика, але помалу раз у раз наближалися. Вони вже були дуже близько. І їх чисельність росла, бо приєднувалися інші.

— Добре, — сказав стрілець. — Тепер залазь. Тільки в темпі.

Тієї миті, коли хлопчик поворухнувся, мутанти кинулися на них. Джейк спромігся перелізти через край платформи й силкувався встати на ноги. А стрілець уже щосили качав дрезину. Обидва револьвери вже були в кобурі. Їм треба тікати. Це останній шанс.

Огидні лапи плескали по металевій поверхні дрезини. Хлопчик тримався за пояс Роланда обома руками, міцно притиснувши обличчя до попереку стрільця.

На колію вибігла групка мутантів. Вираз їхніх облич свідчив про бездумне, побіжне передчуття задоволення. Кров стрільця перетворилася на суцільний адреналін, дрезина летіла на всіх парах у темряву. На повній швидкості вони збили чотирьох чи п’ятьох жалюгідних створінь. Летіли, як гнилі банани, відірвані від шкірки.

Далі й далі, в мовчазну моторошну пітьму, що мчала їм назустріч.

Після того як, здавалося, минула ціла вічність, хлопчик насмілився підняти обличчя, підставивши його під вітер, що здійнявся від швидкої їзди. Йому було страшно, але потреба знати виявилася сильнішою. Спалахи револьвера ще й досі стояли йому в очах. Довкола було темно хоч око виколи, чулося тільки бурмотіння річки.

— Їх нема, — промовив Джейк, і зненацька його охопив страх, що рейки закінчаться й вони перевернуться та розіб’ються. Йому доводилося їздити в автомобілях. Одного разу його батько вів машину зі швидкістю дев’яносто миль на годину платною автострадою Нью-Джерсі, і його зупинив поліцейський. Проігнорувавши двадцятку, яку Елмер Чемберз сунув йому разом із посвідченням водія, коп усе одно виписав штрафну квитанцію. Але так — із вітром, наосліп, тікаючи від жаху, що залишився позаду й чекав попереду, під звуки річки, схожі на чиєсь моторошне хихотіння, хихотіння чоловіка в чорному, — він не їздив ніколи. Руки стрільця були схожі на поршні, котрі піднімаються й опускаються на заводі з фантазій божевільного, де замість машин — люди.

— Їх нема, — несміливо повторив хлопчик. Слова підхоплював і відносив вітер. — Можеш їхати повільніше. Вони залишилися позаду.

Але стрілець не чув. Вони й далі котили в незвідану темряву.

ХІ

Наступні три «дні» минули без пригод.

ХІІ

Під час четвертого відрізку часу, що минав між зупинками на сон (Який проміжок шляху вони вже подолали? Половину? Три чверті? Їм було невідомо. Знали тільки, що поки ще не втомилися достатньо, аби спинитися), вони відчули під дрезиною різкий поштовх. Машина похитнулася, і їхні тіла одразу ж за інерцією нахилило праворуч, бо колія плавно повернула вліво.

Попереду було світло. Слабеньке світіння, настільки незвичне, що спочатку здалося їм якоюсь геть новою стихією, не землею, не повітрям, не вогнем і не водою. То було світло без кольору. Навіть світлом його назвати вони могли тільки тому, що знову почали розрізняти свої руки й обличчя один одного очима, а не навпомацки. Їхні очі стали такими чутливими до світла, що помітили світіння більш ніж за п’ять миль до того місця, де розташовувалося його джерело.

— Кінець, — сказав хлопчик. — Це кінець.

— Ні. — В голосі стрільця звучала дивна впевненість. — Не кінець.

Так і сталося. Світло не було денним.

Коли вони наблизилися до джерела світіння, то вперше побачили, що ліворуч немає камінної стіни, а їхня колія вливається в інші, утворюючи павутинне хитросплетіння. Світло лягало на їхню відполіровану поверхню й розходилося векторами. На деяких коліях стояли темні товарні вагони, пасажирські вагони, залізнична платформа на колесах. Побачивши ці кораблі-привиди, що навіки застрягли в підземному Саргасовому морі, стрілець занервував.

Світло стало сильнішим. Від нього трохи заболіли очі, але вони швидко звикали, бо сила сяйва наростала досить повільно. Вони помалу виринали з темряви, як нирці — на поверхню з темних глибин океану.

Попереду, поступово наближаючись, бовванів велетенських розмірів ангар, що простирався в пітьму. В’їзди до нього (разом їх було близько двадцяти чотирьох) здавалися вирізаними у стіні жовтими квадратиками світла. Наближаючись, вони збільшувалися в розмірі від віконець іграшкового будинку до двадцятифутових заввишки. Дрезина пройшла через один із центральних в’їздів, над яким був виведений цілий ряд символів. Стрілець припустив, що написані вони різними мовами. Але його вразило, що він може прочитати останні слова. Написана найдревнішим варіантом Високої Мови, табличка промовляла:

КОЛІЯ 10. ВИХІД НАЗОВНІ. ПЕРЕХІД НА ЗАХІДНУ ЛІНІЮ.

Всередині світло було яскравішим. Колії сходилися й розходилися стрілками в багатьох місцях. Тут і досі горіли транспортні ліхтарі, блимаючи своїми віковічними червоним, жовтим і зеленим кольорами.

Вони проїхали між масивними кам’яними підвищеннями, почорнілими від тисяч машин, що повз них проїздили, і опинилися в приміщенні, схожому на центральний вокзал. Стрілець пустив дрезину на самохід, поки вона повільно не зупинилася, і вони роззирнулися навколо.

— Схоже на метро, — сказав хлопчик.

— Метро?

— Не зважай. Все одно ти не зрозумієш, про що я. Бо я й сам уже не розумію…

Хлопчик виліз на розтріскану бетонну платформу. Вони подивилися на мовчазні порожні кіоски, де колись продавали й обмінювали пресу та книжки, будку чоботаря, зброярню (відчувши гарячкове збудження, стрілець побачив револьвери і рушниці, придивившись пильніше, помітив, що їхні барабани набиті свинцем. Проте стрілець обрав лук, котрий одразу ж закинув собі за спину, і сагайдак майже непридатних, погано збалансованих стріл). Ще тут була крамниця жіночого одягу. Десь кондиціонер уже тисячі й тисячі років переганяв повітря — і, мабуть, недовго вже йому лишилося. Його робота супроводжувалась скрипучим звуком. Він нагадував про те, що вічний двигун, навіть за умови дотримання всіх експлуатаційних вимог, — усе одно мрія ідіота. У повітрі відчувався присмак металу. Від кроків хлопчика і стрільця розносилася глуха луна.

— Стій! Стій! — вигукнув хлопчик.

Стрілець повернувся й підійшов до нього. Хлопчик вклякнув на місці перед книжковим кіоском. Усередині, у найдальшому кутку, розкинувши руки й ноги, сиділа мумія. На ній була синя уніформа з золоченою облямівкою — судячи з вигляду, форма кондуктора. На колінах у мертвої істоти лежала стародавня газета, що, тим не менше, чудово збереглася. Від дотику стрільця вона розсипалася на порох. Обличчя мумії нагадувало старе зморщене яблуко. Стрілець обережно торкнувся щоки, й від цього дотику в повітря здійнялася хмарка пилу. Коли вона розвіялася, вони побачили, що крізь не існуючу вже плоть просвічує рот мумії. Там поблискував золотий зуб.

— Газ, — пробурмотів стрілець. — Люди древності створили газ, і це могло призвести до таких наслідків. Так казав нам Ванней.

— Той, що вчив за книжками?

— Так. Саме він.

— Б’юся об заклад, що ці люди древності використовували цей газ у війнах, — похмуро сказав хлопчик. — Убивали ним інших людей древності.

— Впевнений, що все так і було.

На вокзалі було ще близько дюжини мумій. Усі вони, крім двох-трьох, були одягнені в сині уніформи з золотою оздобою. У стрільця зародився здогад, що газ пустили, коли на станції майже не було транспорту з пасажирами. Можливо, колись, в оповитому туманом минулому, станція стала військовою мішенню якоїсь армії, давно стертої з лиця землі, і причиною війни.

Від цієї думки йому стало тоскно.

— Ходімо краще звідси, — сказав він і рушив до десятої колії та дрезини. Але хлопчик вперто залишився стояти на місці.

— Я не піду.

Стрілець здивовано обернувся.

Спотворене обличчя хлопчика тремтіло.

— Ти не отримаєш те, що тобі потрібно, поки я не помру. Тому я збираюся сам випробувати долю.

Стрілець уникливо кивнув, відчуваючи до себе ненависть за те, що збирався зробити.

— Добре, Джейку, — сказав він лагідно. — Довгих днів і приємних ночей.

Він повернувся, перейшов колії, прямуючи до камінного підвищення, і легко застрибнув на дрезину.

— Ти з кимось змовився! — прокричав хлопчик йому вслід. — Я точно знаю, змовився!

Не відповідаючи, стрілець обережно поклав лук перед стійкою у вигляді літери Т, що виростала з підлоги дрезини, аби не пошкодити його рукояткою.

Кулаки хлопчика стислися, риси обличчя викривила мука.

«Як легко тобі вдалося залякати цього хлопчика, — сказав стрілець самому собі. — Його надзвичайна інтуїція — це надприродне чуття — знову й знову підводить його до цього висновку, але ти раз по раз збиваєш його з пантелику. І, мабуть, малому зараз дуже важко, адже нікого, крім тебе, у нього немає».

І тут його осяяла проста думка (майже видіння): все, що йому треба зробити, — припинити свою гонитву, повернутися, забрати хлопчика і зробити його основою нової сили. Адже Вежу не обов’язково здобувати таким принизливим чином. Він може знову ступити на шлях мандрівки після того, як хлопчик виросте, і тоді вони вдвох зможуть перемогти чоловіка в чорному, викинути його геть зі свого шляху, як дешеву механічну іграшку.

«Аякже, — цинічно подумав він. — Той випадок».

Раптом він холоднокровно збагнув, що повернути назад означатиме смерть для обох, смерть або ще гірше — поховання живцем, бо ж відступ їм перекривали пришелепкуваті мутанти. Повільний розклад і відмирання всіх розумових здібностей. А револьвери його батька, певне, переживуть їх обох. Вони існуватимуть іще довго і стануть тотемами, їх зберігатимуть із усією пошаною і поклонятимуться їм, як тій бензоколонці.

«Продемонструй бодай трохи мужності», — криводушно наказав він самому собі.

Він узявся за рукоятку і почав качати. Дрезина покотила вперед, залишивши кам’яне підвищення позаду.

— Зажди! — закричав хлопчик і побіг напереріз, туди, де дрезину готова була поглинути темрява, що зачаїлася попереду. Першим імпульсом стрільця було пришвидшити хід машини, залишити хлопчика на самоті, але хоча б без впевненості щодо майбутнього.

Та натомість він підхопив Джейка, коли той застрибував на дрезину. Сердечко під тонкою сорочкою шалено калатало — малий пригорнувся до нього, і стрілець відчув це.

Кінець був дуже близько.

ХІІІ

Тепер шум річки став дуже гучним і наповнював своїм гуркотом навіть їхні сни. Стрілець дозволив хлопчикові трохи покачати (більше заради розваги, бо особливої користі з його допомоги не було), а сам тим часом випустив у пітьму кілька поганих стріл, прив’язавши до кожної з них по тонкій білій нитці.

Лук також був ні до чого не придатним. Якимось неймовірним чином він зберігся, але тятива не тягнулася, приціл був поганим, і стрілець знав, що його ніяк не полагодити. Можна перетягнути тятиву, та з трухлявого дерева нове не зробиш. Стріли летіли в темряву на незначну відстань, але остання повернулася мокрою і слизькою. Коли хлопчик спитав його, чи далеко до річки, стрілець тільки плечима знизав, але думав, що трухлява стріла летить не далі, ніж на шістдесят ярдів (та й то як пощастить).

А ревіння ріки не змовкало, навпаки — ставало гучнішим, ближчим.

Під час третього відрізку часу між сном попереду знову з’явилося примарне світіння. Вони в’їхали у довгий тунель зі стінами, що випромінювали якесь дивне фосфоресцентне світло, а на поверхні вологого каменя блищали й переливалися міріади мініатюрних зірок. Хлопчик назвав їх кам’янілостями. Моторошна атмосфера цього тунелю нагадувала кімнату жаху.

Потужний шум річки, підсилений самою природою, тік до них тунелем камінного мішка. Дивовижно, але звук не стихав, навіть тоді, коли вони наближалися до точки перетину, що чекала на них попереду (стрілець не сумнівався в цьому, бо простір між стінами поширшав). Кут підйому став крутішим.

Колія, оповита якимось світлом, стрілою мчала вперед. Грудки кам’янілостей здавалися стрільцеві трубками з болотним газом усередині, які часом продавали як прикраси на ярмарку, приуроченому до Жнив. А хлопчикові вони нагадували неонові лампи, що тягнуться в нескінченність. Але в примарному світлі обидва бачили, що скеля, в утробі якої вони так довго перебували, закінчувалася попереду двома зубчастими виступами, схожими на півострови-близнюки, і вказували вони на море темряви — безодню понад рікою.

Колія не закінчувалася: вона йшла далі над невідомим проваллям, через яке був перекинутий міст, що існував тут вічно. А на тому боці, на відстані, що здавалася недосяжною, мерехтів маленький вогник, не штучне світіння, а справжнє, живе світло дня. Воно було крихітним, майже непомітним, наче в тому місці темну тканину прокололи булавкою, та все ж видавалося сповненим якогось жаского змісту.

— Зупинись, — попросив хлопчик. — Зачекай трохи. Будь ласка.

Без зайвих питань стрілець відпустив рукоятку і дозволив дрезині зупинитися. Шум річки перетворився на безупинний гуркіт, що доносився звідусіль. Штучний блиск вологої скелі раптом здався стрільцеві огидним. Уперше за весь час його горла торкнулася рука задухи, і виникла нагальна, нездоланна потреба вибратися звідси, вирватися з цього гробовища для живих.

— Ми поїдемо далі, — сказав хлопчик. — Він же цього від нас хоче, правда? Хоче, аби ми поїхали на дрезині через… оте… і впали?

— Я не знаю, чого він хоче, — відповів стрілець, хоча й знав, що у плани чоловіка в чорному це не входило.

Вони зійшли з дрезини й обережно рушили до краю урвища. Скеля під їхніми ногами дедалі підіймалася, а потім раптом круто обірвалася, і виявилося, що колія тягнеться далі сама по собі, без землі, яка б її тримала. Простирається у пітьму й тане в ній.

Стрілець опустився на коліна і спробував бодай що-небудь роздивитися унизу. Він розгледів неймовірно складне переплетіння сталевих каркасів і балок, що губилися далеко внизу, в ревінні річки. Уся ця конструкція підпирала граційну арку рейок над порожнечею.

Перед його внутрішнім зором постала картина: час і вода, працюючи в смертоносному тандемі, підточують сталь. Наскільки міцний міст? Витримає? Не витримає? Раптом стрілець згадав обличчя мумії, те, як її щока, котра на вигляд здавалася цілою й неушкодженою, розсипалася на порох, коли він ледь торкнувся її пальцями.

— Далі підемо пішки, — сказав стрілець.

У глибині душі він сподівався, що хлопчик заперечить, але той першим ступив на колію і впевнено покрокував зварними сталевими шпалами. Стрілець пішов за Джейком понад прірвою, готовий будь-якої миті підхопити хлопця, якщо той оступиться.

І відчув, як шкіра вкривається тонким шаром поту. Міст був гнилий, геть крихкий. Далеко внизу бурхливо несла свої води річка, а міст потріскував під ногами Роланда на невидимих вантах. «Ми акробати, — подумав він. — Дивися, мамо, сітки немає. Я лечу».

В одному місці він став навколішки і перевірив шпали, якими вони йшли. Вони були вкриті товстим шаром іржі (причину він відчував шкірою обличчя — свіже повітря, приятель псування; певне, вони вже дуже близько до поверхні), і від сильного удару кулака метал небезпечно й дрібно затремтів. Він почув, як застережливо стогне міст під ногами, і відчув, що сталь готується розпастися на шматки, але, на щастя, швидко проминув це місце.

Хлопчик, ясна річ, був на сотню фунтів легший, і це могло врятувати його, якщо тільки попереду на них не чекало щось набагато гірше.

Дрезина, яку вони залишили позаду, вже розтанула в пітьмі. Камінна опора моста ліворуч тягнулася ярдів на двадцять і виступала вперед далі, ніж права, але й вона зрештою лишилася позаду, і вони опинилися над проваллям самі.

Спочатку здавалося, що крихітна точка денного світла, наче знущаючись з них, незмінно мерехтить попереду (а може, навіть віддаляється з тією самою швидкістю, з якою вони до неї наближалися, — неначе зачаклована), проте мало-помалу стрілець зрозумів, що джерело світла збільшується, стає яснішим. Вони досі перебували нижче його рівня, але колія піднімалася, щоб влитися в нього.

Аж раптом хлопчик здивовано скрикнув і нахилився вбік, повільно розмахуючи руками, широко загрібаючи ними повітря, аби втримати рівновагу. Перш ніж знову ступити вперед, він дуже довго балансував на краю (принаймні, так здалося стрільцеві).

— Ще трохи, і я б упав, — спокійно, без жодного хвилювання сказав він. — Там дірка. Переступи через неї, якщо не хочеш довідатися, як далеко до дна. Саймон каже — зроби один великий крок.

У дитинстві стрілець теж грав у цю гру з Катбертом, Джеймі та Аланом, хоча називалася вона інакше — «Мама каже», але нічого не сказав, тільки мовчки переступив через діру.

— Повернись, — сказав Джейк без тіні посмішки. — Ти забув спитати: «Можна?»

— Вибач, але я не думаю, що це гарна ідея.

Шпала, на якій щойно стояв хлопчик, відірвалася й повільно закачалася над прірвою, тримаючись лише на одному іржавому гвинті.

Колія весь час вела вгору. Дорога нагадувала прогулянку в кошмарному сні, тож здавалося, що вона набагато довша, ніж насправді. Саме повітря наче згустилося й перетворилося на карамель. Стрільцеві ввижалося, що він радше пливе, ніж іде. А розум весь час проти волі повертався до вбивчих роздумів про жахливу прірву між мостом і річкою внизу. В голові зроджувалися яскраві видива: ось метал розпадається під ногами, тіло хилиться вбік, руки марно намагаються вхопитися за перила, яких немає, підбори чобіт стукаються об зрадливу іржаву сталь… а потім падіння, перевороти в повітрі, тепла волога в паху, коли спорожниться січовий міхур, вітер в обличчя, він піднімає волосся сторч, немов на карикатурі переляканого, відтягує повіки, а темна вода вже приймає його в свої обійми, кидається на нього, і він не встигає навіть закричати…

Метал пронизливо скреготнув під ним, але стрілець, не поспішаючи, переніс вагу на другу ногу й переступив те місце. Цієї вирішальної миті він не думав ні про урвище, ні про те, як далеко вони зайшли, ні про відрізок шляху, що чекає на них попереду. Не думав, що хлопчика доведеться принести в жертву і що угоду з совістю вже майже укладено. Нарешті. Коли це станеться, йому так полегшає!

— Трьох шпал нема, — холоднокровно вимовив хлопчик. — Я стрибаю. Оп-ля!

Стрілець побачив його силует на тлі денного світла — незграбно розпростерті руки, сутула спина, наче хлопчик готувався в разі невдачі принаймні полетіти гідно. Коли він приземлився, вся споруда п’яно похитнулася під вагою його тіла. Метал під ногами заскреготав, виражаючи протест, а далеко внизу щось відпало від конструкції, спочатку почувся тріск, а потім плюскіт.

— Ти перестрибнув? — спитав стрілець.

— Атож, — відповів хлопчик, — але тут усе таке гниле. Як думки у деяких людей. Не думаю, що міст тебе витримає, якщо ти стрибнеш. Мені пощастило, а в тебе не вийде. Повертайся. Кидай мене і йди назад.

Голос Джейка був спокійним, але в ньому вчувалися нотки прихованої істерії, що билися, як його серце, коли він застрибував на дрезину, а Роланд його підхопив.

Стрілець переступив через пролом. Одним великим кроком. Велетенським кроком. Матусю, можна? Так, можна. Хлопчик безпорадно затремтів.

— Повертайся. Я не хочу, щоб ти мене вбив.

— Заради любові Людини Ісуса, йди, — грубо наказав йому стрілець. — Якщо стояти тут і базікати, міст точно розвалиться.

Хлопчик пішов, похитуючись з боку на бік, немов п’яний, виставивши руки перед собою, розчепіривши пальці. Руки тремтіли.

Дорога все вела вгору.

На цьому відрізку міст був поруйнований значно сильніше. Часто траплялися місця, де бракувало по одній, дві, навіть по три шпали. Стрільця дедалі сильніше непокоїла думка, що врешті-решт вони натраплять на довгу порожнечу між рейками і доведеться або повертати назад, або ступати на самі рейки й балансувати над запаморочливою прірвою.

Він намагався не відводити погляду від промінчика природного світла.

Світіння набуло кольору — тепер воно стало блакитним. Наближаючись, світло м’якшало й приглушувало блиск кам’янілостей. Скільки ще до кінця мосту — п’ятдесят ярдів чи всі сто? Сказати напевно він не міг.

Вони йшли, і тепер, переступаючи зі шпали на шпалу, стрілець дивився під ноги. Коли він знову підвів погляд, світіння вгорі виросло до розмірів отвору, і вже було видно, що це не просто світло — це вихід. І вони майже досягли його.

Тридцять ярдів. Не більше. Дев’яносто коротких кроків. Їх можна подолати. Можливо, їм усе ж таки пощастить наздогнати чоловіка в чорному. Ймовірно, в яскравому світлі дня квіти зла, що буяють у його голові, зів’януть і все стане можливим.

У проході хтось стояв, затуляючи собою сонячне світло.

Стрілець вражено подивився вгору, безпорадно глипаючи, наче кріт із нори, і побачив обриси постаті, що застувала світло, поглинала його, залишаючи тільки крихітні насмішкуваті промінчики вище плечей та в просвіті між ніг.

— Привіт, хлопці!

Їхніх вух досягло відлуння голосу чоловіка в чорному, гучне завдяки камінному горлу, створеному самою природою. Сарказм від перебування в доброму гуморі набирав потужних обертонів. Стрілець наосліп спробував намацати у себе в кишені щелепу-амулет, але її не було. Мабуть, втративши свою силу, вона загубилася.

Він реготав над їхніми головами, і звук розпадався на друзки довкола, налітаючи на стіни й відбиваючись від них, наче прибій у печері. Хлопчик скрикнув і заточився, безпорадно розкинувши руки, і вони знову почали вітряком обертатися в розрідженому повітрі.

Метал під їхніми ногами почав провалюватися. Рейки вповільнено і якось сонно стали хилитися вбік. Хлопчик зірвався. Одна рука чайкою в темряві зметнулася вгору, вище, ще вище. А потім він повис над прірвою. В темних очах, що невідривно дивилися на стрільця, стояло останнє знання, сліпе і безповоротно втрачене.

— Допоможи мені.

— Більше ніяких ігор.

— Уперед, стрільцю! Інакше ти ризикуєш так і не наздогнати мене, — прогриміло в них над головами.

Усі фішки на столі. Нерозкритою залишилася тільки одна карта. Хлопчик висів над проваллям, жива карта таро, Повішений, фінікійський моряк, невинна жертва, яку от-от поглинуть води стігійського моря.

Зажди, почекай трохи.

— То як, я пішов?

Його голос такий гучний, він заважає думати.

— Допоможи. Допоможи мені, Роланде.

Міст похилився ще дужче, він скреготав, розпадався на частини, не витримував…

— Ну, бувайте здорові.

— Ні! Нікуди ти не підеш!

Ноги самі понесли стрільця вперед. Він стрибнув, розігнавши ступор, що тримав його на місці. Зробив справді гігантський крок над хлопчиком, що безпорадно бовтався над проваллям, рвучкий крок по слизькій, непевній поверхні до світла, до Вежі, що чорним німим відбитком навіки закарбувалася в його душі…

До раптової тиші.

Силует зник. Щезло навіть биття серця, і міст почав плавно осідати в останньому смертельному танці. Рука стрільця вхопилася за кам’янистий освітлений край, що обіцяв прокляття, а за спиною пролунав голос хлопчика. Знизу, вже занадто низько.

— Вперед. Цей світ не єдиний, існують інші.

Потім останні кріплення, на яких трималася колія, зірвалися, і міст полетів у безодню. Стрілець підтягнувся на руках і пішов туди, де було світло, дув вітерець і чекала дійсність нового ка. Але, перш ніж ступити назовні, повернув голову, болісно жадаючи бути богом Янусом, та нічого не побачив — позаду стояла гробова тиша. Хлопчик падав мовчки.

Роланд виліз нагору, на крутий скелястий схил, що виходив на порослу травою рівнину, де, широко розставивши ноги і схрестивши руки на грудях, стояв чоловік у чорному.

Стрілець невпевнено стояв на ногах, блідий, неначе мара, широко розплющивши очі, що наче плавали під бровами. Від останнього ривка поповзом сорочка була закаляна білим брудом. Йому спало на думку, що далі на нього чекає ще більше моральне падіння, порівняно з яким цей його вчинок здасться геть незначним. Та все одно він тікатиме від того, що накоїв, коридорами й містами, від ліжка до ліжка. Він тікатиме від обличчя Джейка і спробує поховати його під шаром бруду злигань і вбивств, але врешті-решт увійде до останньої кімнати і там побачить його риси над полум’ям свічі. Він став хлопчиком, а хлопчик став ним. Він власноруч зробив себе перевертнем. У глибокому сні він перетворюватиметься на хлопчика і говоритиме дивною міською говіркою.

Це смерть. Смерть? Хіба?

Похитуючись, мов п’яний, він повагом рушив кам’янистим схилом униз, туди, де на нього чекав чоловік у чорному. Тут, під сонцем світу здорового глузду, рейки колії зносилися, так наче їх ніколи й не було.

Чоловік у чорному, сміючись, відкинув каптура тильним боком обох долоней.

— Так! — вигукнув він. — Це не остаточний кінець, а тільки кінець початку, ге? А ти робиш успіхи, стрільцю! Браво! Я у захваті від тебе!

З блискавичною швидкістю стрілець витягнув револьвери і вистрілив дванадцять разів. Спалахи пострілів затьмарили саме сонце, відлуння рикошетом відскакувало від кам’яних схилів, що здіймалися позаду.

— Ну-ну, — не перестаючи сміятись, сказав чоловік у чорному. — Хоча ні — ну-ну-ну. Ми з тобою — чудовий чаклунський дует. Ти і я. Ти мене не вб’єш, бо не вб’єш себе.

Він почав задкувати і, не повертаючись до стрільця спиною, всміхався й манив його рукою.

— Ходімо. Ходімо. Матусю, можна? Так, можна.

Стрілець непевним кроком рушив за ним на те місце, де мала відбутися розмова.

Розділ V. СТРІЛЕЦЬ І ЧОЛОВІК У ЧОРНОМУ

І

Чоловік у чорному привів його на стародавнє місце страти. Стрілець упізнав його одразу — голгофа, лобне місце з черепами. На них сліпо витріщалися вибілені сонцем черепи: худоба, койоти, олені, кролики, пухнастики-шалапути. Ось гіпсовий ксилофон: самка фазана, вбита під час годування. Трохи далі крихкі, делікатні кісточки крота, мабуть, убитого заради забави диким собакою.

Лобне місце нагадувало посудину, вставлену в заглиблення гори, яке утворював її положистий схил. Нижче на схилі стрілець розгледів дерева Ісуса — коротколисті юки та карликові ялинки. Небо над головою мало ніжний відтінок блакиті, такого він не бачив цілий рік, а в повітрі витало щось невловне, промовисто свідчачи про те, що десь неподалік є море.

«Я на Заході, Катберте, — сам не ймучи цьому віри, подумав стрілець. — І навіть якщо це не Серединний Світ, то все одно він десь близько».

Чоловік у чорному сів на колоду із залізного дерева, якій уже, мабуть, була не одна сотня років. Поверхня його чобіт була білою від пороху й моторошної кісткової муки, що встилала землю в цьому місці. Він знову накинув каптура, але стрілець бачив масивне квадратне підборіддя й тінь, що лягла на щоки.

Затемнені губи скривилися в усмішці.

— Назбирай хмизу, стрільцю. На цьому боці гір м’який клімат, але на такій висоті холод ріже без ножа. А це ж місце для смертників, еге?

— Я вб’ю тебе, — сказав стрілець.

— Ні, ти цього не зробиш. Не зможеш. Що ти можеш, то це назбирати хмизу на згадку про свого Ісаака.

Ці слова були для стрільця порожнім звуком: він не зрозумів їхнього значення. Без зайвих заперечень він, наче якийсь кухарчук, пішов збирати хмиз. Але розжитися було майже нічим. На цьому боці не росло чортове зілля, а з залізного дерева не розкласти багаття. Воно перетворилося на камінь. Урешті-решт він набрав великий оберемок палиць майже однакової довжини, припорошених білим кістковим пилом, від чого вони здавалися обсипаними мукою. Сонце сховалося за найвищими деревами Ісуса й почало наливатися багрянцем. До двох людей зловісному сонцю було байдуже.

— Чудова робота, — відгукнувся чоловік у чорному. — Ти просто винятковий працівник! Такий ретельний! Такий винахідливий! Вітаю тебе! — Він гидко захихотів, і стрілець із силою швиргонув йому під ноги хмиз, здійнявши хмару білого кісткового пилу.

Чоловік у чорному зберігав спокій. Він не підскочив від здивування, а просто заходився розкладати багаття. Стрільцеві залишалося тільки зачудовано спостерігати, якої форми набуде ідеограма (поки що вона була первинною, неторканою). Готовий знак нагадував маленький подвійний димар складної конструкції, висотою футів зо два. Чоловік у чорному різко здійняв руку до неба (опавши, складчастий рукав оголив тонку гарну кисть) і швидким рухом опустив її додолу, виставивши вказівний палець і мізинець традиційним знаком від лихого ока. Спалахнула синя блискавка полум’я, і багаття зайнялося.

— У мене є сірники, — весело сказав чоловік у чорному. — Та я подумав, що ти захочеш побачити, як діють чари. Все заради твоєї розваги, стрільцю. Тепер зготуймо собі вечерю.

Складки сутани затріпотіли, і на землю випала велика тушка кролика, вже оббілована й випотрошена.

Стрілець мовчки насадив кролика на рожен і обсмажив його. Сонце сідало, а смаковитий аромат поволі піднімався вгору й розтікався в повітрі. Над улоговиною, яку чоловік у чорному обрав для розмови зі стрільцем, клубочилися голодні багряні тіні. Спостерігаючи, як зарум’янюється кролик, Роланд відчув, що в животі бурчить від голоду. Та коли соковите м’ясо було готове, він, як і раніше, не говорячи ні слова, простягнув вертел чоловікові в чорному, потім покопирсався у своєму майже порожньому наплічнику і дістав жалюгідні залишки в’яленого м’яса. Воно було таким солоним, що стрільцеві аж у роті запекло. На смак солонина нагадувала сльози.

— А такий благородний жест не вартий ані шеляга, — відзначив чоловік у чорному. В його голосі чулися водночас нотки гніву й веселощів.

— І все ж, — відповів стрілець. У роті були крихітні ранки — наслідок тривалої відсутності вітамінів. Коли на них потрапила сіль, він болісно скривився.

— Ти боїшся чаклунського м’яса?

— Авжеж, боюсь.

Чоловік у чорному відкинув каптур.

Стрілець мовчки дивився на нього. Обличчя, що так довго ховалося під каптуром, не викликало нічого, крім тривожного розчарування. Воно було вродливим, з правильними рисами, без жодного натяку на шрами й мітки, що виказують людину, котра пройшла страшні випробування і знала великі таємниці. Довге чорне волосся звисало нерівними тьмяними пасмами. Високе чоло, темні блискучі очі. Ніс непевної форми. Повні чуттєві губи. Блідий колір обличчя, як і у самого стрільця.

— Я думав, ти старший, — нарешті вимовив Роланд.

— Чому? Я ж на порозі безсмертя, як і ти, Роланде. Принаймні поки що. Я міг би постати перед тобою з обличчям, котре відоме тобі краще, але вирішив, що ти гідний побачити моє справжнє лице, яке я… гм… маю від народження. Поглянь, стрільцю, сонце сідає.

Сонце вже зайшло за обрій, і небо на заході палахкотіло неяскравим світлом.

— Тобі не скоро вдасться побачити схід сонця, — сказав чоловік у чорному.

Стрілець згадав провалля в підгірному краї, а потім звів очі до неба, де мерехтіли й складалися в сузір’я міріади зірок.

— Це не має значення, — сказав він тихо. — Тепер.

II

Чоловік у чорному вміло перетасував карти. Колода була величезною. Задній бік карт прикрашали якісь завитушки.

— Це карти таро, стрільцю. У певному розумінні. Суміш звичайної колоди і карт, які зробив я сам. А зараз дивись. Уважно дивись.

— На що дивитись?

— Я розповім твоє майбутнє. Сім карт чекають, щоб їх перевернули, по одній за раз, і поєднали з іншими картами. Я не робив цього відтоді, як стіни Ґілеада ще міцно стояли на землі, а дами грали в очки на західному дворі. І підозрюю, що такої історії, як у тебе, карти ще не розповідали мені ніколи. — У голос знову почали закрадатися знущальні нотки. — Ти останній шукач пригод у цьому світі. Останній хрестоносець. Мабуть, це дуже тішить тебе, Роланде! І все ж ти й гадки не маєш, як близько підійшов до Вежі зараз, знову вирушаючи в мандрівку. Довкола твоєї голови обертаються світи.

— Що значить «знову вирушаючи»? Я ніколи й не припиняв її.

У відповідь чоловік у чорному щиро розсміявся, але не сказав, що такого смішного знайшов у цих словах.

— Годі вже, віщуй моє майбутнє, — грубо нагадав Роланд.

І ось розкрита перша карта.

— Повішений, — оголосив чоловік у чорному. Темрява каптуром оповивала його голову. — Втім, тут, без зв’язку з іншими картами, він означає силу, а не смерть. Це ти, стрільцю, Повішений, що затято бреде до своєї мети, долаючи провалля На’ару. Одного супутника ти вже вкинув у те урвище, правда?

Стрілець промовчав, і чоловік у чорному відкрив другу карту.

— Моряк! Зауваж, яке в нього чисте чоло. Щоки без натяку на щетину, ображений погляд. Він тоне, стрільцю, і ніхто не кине йому рятувальну мотузку. Це хлопчик. Джейк.

Стрілець поморщився, але нічого не сказав.

Розкрита третя карта. На плечах у юнака, огидно кривляючись, сидить павіан. Обличчя юнака підняте вгору, на ньому застигла гримаса карикатурного жаху. Придивившись пильніше, стрілець побачив, що павіан тримає в лапах батіг.

— В’язень, — сказав чоловік у чорному.

Полум’я багаття відкидало на обличчя осідланого тривожні тіні, що метушилися й зникали. Від цього складалося враження, що воно рухається, спотворюючись від невимовного і безмовного переляку. Стрілець відвів погляд.

— Трохи нервує, правда ж? — спитав чоловік у чорному таким тоном, наче от-от захихоче.

І розкрив четверту карту. Жінка з шаллю на голові сидить біля прялки. У непевному світлі стрільцеві здалося, що вона хитро посміхається і плаче водночас.

— Дама тіней, — відзначив чоловік у чорному. — Тобі не здається, що в неї два обличчя, стрільцю? Так і є. Як мінімум два обличчя. Вона розбила синю тарілку!

— Що це означає?

— Не знаю.

І стрілець подумав, що цього разу — принаймні раз — його супротивник сказав правду.

— Навіщо ти показуєш мені ці карти?

— Жодних питань! — різко заперечив чоловік у чорному. І все ж посміхався. — Не питай. Просто дивись. Якщо тобі від цього стане легше, вважай це просто безглуздим ритуалом. Як у церкві.

Він порснув зі сміху і розкрив п’яту карту.

Жнець із моторошнуватою усмішкою стискає в кістлявих пальцях косу.

— Смерть, — буденним тоном сказав чоловік у чорному. — Та не твоя.

Шоста карта.

Тільки глянувши на неї, стрілець одразу відчув, що в животі заворушилося якесь дивне передчуття. Жах у ньому змішався з радістю, і назви цьому почуттю не було. Йому здавалося, що його зараз знудить, і водночас хотілося танцювати.

— Вежа, — тихо мовив чоловік у чорному. — Ось вона — Вежа.

Стрільцева карта лежала в центрі розкладу, а інші чотири — по кутках, як планети-супутники довкола зірки.

— А цю куди? — спитав стрілець.

Чоловік у чорному поклав Вежу на Повішеного, повністю закривши його.

— І що це означає? — спитав стрілець.

Чоловік у чорному не відповів.

— Що це означає? — повторив Роланд, згораючи від нетерпіння.

Чоловік у чорному знову промовчав.

— Будь ти проклятий!

Відповіді не було.

— А бодай тобі світу не бачити. Що на сьомій карті?

Чоловік у чорному розкрив сьому. По осяйному блакитному небі піднімається сонце. Довкола нього пустують купідони та маленькі феї. Під сонцем — неозоре червоне поле. Троянди чи кров? Стрілець не міг сказати. «Мабуть, і те, і те», — подумав він.

— Сьома карта — це Життя, — тихо сказав чоловік у чорному. — Але не для тебе.

— А куди вона ляже?

— Поки що тобі про це знати не дано, — ухильно відповів чоловік у чорному. — Втім, як і мені самому. Я не той Великий, котрого ти шукаєш, Роланде. Я всього лише його речник. — І він недбало скинув карту щигликом у багаття, що вже дотлівало. Вона зайнялася, почала скручуватися і спалахнула яскравим полум’ям. Серце стрільця забилося в грудях, мов шалене, й огорнулося льодом.

— А тепер спи, — безжурно мовив чоловік у чорному. — «І спати. Може, й снити» і тому подібне.

— Якщо мої кулі тебе не беруть, то, може, рукам це вдасться, — погрозливо сказав стрілець. Відштовхнувшись від землі ногами, що раптом стали прудкими й легкими, він буквально перелетів через вогнище, простягаючи руки вперед. А чоловік у чорному все посміхався й ніби збільшувався в розмірах, а потім почав віддалятися довгим лунким коридором. Світ наповнився звуками сардонічного реготу, а стрілець усе падав, і помирав, і засинав.

Йому наснився сон.

ІІІ

Всесвіт був порожнім. Ніщо ніде не рухалося. Нічого взагалі не було.

Приголомшений побаченим, стрілець ширяв у невагомості.

— Ну що ж, хай станеться світло, — сказав байдужий голос чоловіка в чорному. І сталося світло. Стрілець відсторонено подумав, що світло — це добре.

— Тепер — темрява вгорі, а в ній — зорі. Внизу — вода.

І сталося так. Він ширяв над безкраїми морями. Над головою мерехтіли незліченні зірки, та він не бачив жодного сузір’я, що вказували йому шлях протягом усього довгого життя.

— Земля, — наказав чоловік у чорному. І сталося так. Суша піднялася з води, здригаючись від конвульсій, яким, здавалося, не буде кінця. Земля була червона, безплідна, вся в тріщинах і лискуча від виснаженості. Вулкани, не знаючи спокою, вивергали потоки магми, виступаючи на поверхні землі, наче велетенські прищі на потворному обличчі підлітка.

— Добре, — промовляв чоловік у чорному. — Для початку непогано. Нехай на землі з’являться рослини. Дерева. Трава й поля.

І сталося так. По землі розбрелися динозаври. Вони рикали, гавкали, пожирали один одного, і падали в киплячі смоляні ями, і застрягали там. Розросталися величезні тропічні ліси. Гігантські папороті привітно махали до неба зубчастим листям. По листю повзали двоголові жуки. Усе це стрілець бачив. І все одно почувався несказанно великим.

— А тепер хай буде людина, — тихо сказав чоловік у чорному, але стрілець падав… падав угору. Обрій цієї неозорої землі, що невпинно родила, почав вигинатися. Так, усі казали, що він вигнувся, його вчитель Ванней стверджував, що це довели ще до того, як світ зрушив з місця. Але це…

Усе далі й далі, вище й вище. Неймовірно, але просто в нього на очах народжувалися й губилися в кучерявих хмарах континенти. Світ живився від плаценти атмосфери. І сонце, що сходило з-за краю землі…

Він закричав і прикрив очі рукою.

— Хай станеться світло!

Громовий голос належав зовсім не чоловіку в чорному. Відлуння від нього прокотилося в найдальші куточки Всесвіту, заповнило собою світи й простір між світами.

— Світло!

Він усе падав і падав.

Сонце згасло. Повз стрільця пронеслася червона планета, всіяна каналами. Довкола неї несамовито кружляли два місяці. Далі був запаморочливий вир поясу каміння, а за ним — гігантська планета. Над поверхнею клубочився газ, а розміри були занадто великими, щоб вона могла підтримувати саму себе, тож біля полюсів поверхня була сплющена. А ще далі — оповитий кільцем гострих крижаних уламків світ, що сяяв, неначе коштовність.

— Світло! Хай станеться…

Ще світи, один, другий, третій. І далеко за межами останнього зі світів — самотня кулька з криги й каменю, що оберталася в мертвій темряві довкола сонця, котре блищало не яскравіше за тьмяну монету.

Далі — чорнота.

— Ні, — сказав стрілець. Голос у мороці зазвучав приглушено й безбарвно. Глибину цієї пітьми годі було з чимось порівняти: то була чорнота з чорнот. Поряд із нею глупа ніч людської душі виглядала б як ясний день, тьма підземного краю — брудною плямою на обличчі Світла. — Більше не треба. Будь ласка, не треба більше. Не треба.

— СВІТЛО!

— Годі вже. Не треба, благаю…

Зорі почали тьмяніти. Цілі туманності зливалися в одне й ставали всього лише розпливчастими плямами світла. Весь Всесвіт, здавалося, згортався довкола нього.

— Прошу, не треба, не треба, не треба…

— Тоді відступися. Облиш думки про Вежу. Простуй своїм шляхом, стрільцю, і почни рятувати свою душу, а це не швидко й не просто робиться, — почув він над вухом вкрадливий шепіт чоловіка в чорному.

Роланд зібрався на силі. До дрожі вражений і самотній, занурений у темряву, боячись того таємного знання, що несподівано відкрилося йому, він зібрався з силами і дав остаточну відповідь:

— НІКОЛИ!

— ТОДІ ХАЙ СТАНЕТЬСЯ СВІТЛО!

І світло сталося. Воно звалилося на нього відбійним молотом, це неосяжне первісне світло. Свідомість не мала жодного шансу вижити у цьому сліпучому спалаху… і загинула. Але перед цим стрілець чітко побачив те, що мало для нього вселенське значення. З останніх сил він ухопився за це видиво, а потім занурився, шукаючи порятунку в самому собі, доки світло не засліпило його очей і не підірвало розум.

Він тікав від світла і того знання, котрим це світло було сповнене, тому прийшов до тями. Так робимо всі ми, так роблять кращі з нас.

IV

Коли він прокинувся, досі була ніч. Утім, годі було зрозуміти, чи це та сама ніч, чи вже наступна. Із зусиллям струсивши з себе ману, у яку його занурив демонічний стрибок на чоловіка в чорному, він подивився на колоду, де раніше сидів Волтер О’Дим (так називали його деякі люди, яких Роланд зустрів на своєму шляху). Там нікого не було.

Його охопив страшенний розпач — Господи, знову доведеться починати спочатку, — і тут за його спиною пролунав голос:

— Я тут, стрільцю. Не подобається мені, коли ти так близько. Ти розмовляєш уві сні. — І він порснув зо сміху.

Стрілець нетвердо зіп’явся на ноги й повернувся. Багаття вже майже догоріло і ледь жевріло в сірому попелі, залишивши знайомий нечіткий візерунок спаленого хмизу. Поряд із ним, смачно й потворно плямкаючи губами, сидів чоловік у чорному — доїдав жирні залишки кролика.

— А ти молодець, — відзначив він. — Твоєму батькові я б таке ні за що не показав. Він би повернувся несповна розуму.

— Що то було? — спитав стрілець. Слова давалися йому важко: вони виходили нечіткими й тремтливими. Йому здалося, що, спробуй він підвестися, коліна неодмінно підігнуться.

— Всесвіт, — безжурно відповів чоловік у чорному. Відригнувши, він викинув кістки в багаття. Вони зблиснули, а потім почорніли. Над улоговиною голгофи голосив і стогнав вітер.

— Всесвіт? — розгублено перепитав стрілець. Цього слова він не знав. Першою думкою було те, що супротивник заговорив віршами.

— Тобі потрібна Вежа, — сказав чоловік у чорному. Прозвучало це як запитання.

— Так.

— Ну то ти до неї не дістанешся, — жорстоко посміхнувшись, заявив чоловік у чорному. — Раді Великих байдуже до того, закладеш ти свою душу чи продаси її раз і назавжди, Роланде. Я знаю, як близько до краю прірви вона тебе підштовхнула. Вежа вб’є тебе, коли до неї залишатиметься ще півсвіту.

— Ти нічого про мене не знаєш, — тихо сказав стрілець, і посмішка на губах його ворога зів’яла.

— Це я зробив твого батька тим, ким він був, і я ж знищив його, — безжально заявив чоловік у чорному. — Я прийшов до твоєї матері в подобі Мартена — ти завжди підозрював це, правда ж? — і взяв її. Вона зігнулася піді мною, як верба… хоча (може, хоч це тебе втішить) не зламалася. Хай що, так було написано і так сталося. Я останній слуга того, хто зараз править Темною вежею, і Земля cкорилася багряній руці цього владики.

— Багряній? Чому багряній?

— Забудь. Не про нього зараз мова. Хоча… якщо ти наполягатимеш, то дізнаєшся більше, ніж хочеш. Те, що завдало тобі болю один раз, уразить і вдруге. Це не остаточний кінець, а тільки кінець початку. Ти мусив би засвоїти цей урок… але не засвоїв.

— Не розумію, про що ти.

— Так. Не розумієш. І ніколи не розумів. І зрозуміти тобі не дано. Ти геть позбавлений уяви. В цьому ти сліпий.

— Що я бачив? — спитав стрілець. — У самому кінці — що то було?

— А на що це було схоже?

Стрілець замовк і поринув у роздуми. Рука сама потягнулася по табак, але його не лишилося. І чоловік у чорному не запропонував наповнити йому кисет, не вдався ні до чорної, ні до білої магії. Пізніше, можливо, він знайде дещицю в сумці, але до цього «пізніше» було ще так далеко.

— Там було світло, — нарешті вимовив стрілець. — Багато світла, сліпучо-білого. А потім… — Він затнувся і з подивом глянув на чоловіка в чорному.

Той нахилився вперед, жадібно всотуючи в себе слова, а на обличчі закарбувався чужий йому вираз, занадто вже явний, щоб його можна було замаскувати чи заперечити. Благоговіння чи подив. Можливо, ці почуття були тотожні.

— Ти не знаєш, — сказав стрілець і розплився в посмішці. — О великий чародію, що воскрешає мертвих. Не знаєш. Та ти просто шарлатан!

— Я знаю, — відповів чоловік у чорному. — От тільки не знаю… що я знаю.

— Біле світло, — повторив стрілець. — А потім — травинка. Одна травинка, що заповнила собою все. А я був крихітний. Як піщина.

— Трава. — Чоловік у чорному заплющив очі. Обличчя посіріло і виглядало якимось змученим. — Звичайна собі травинка. Ти впевнений?

— Так. — Стрілець насупився. — Але вона була пурпуровою.

— А тепер слухай, Роланде, син Стівена. Ти хочеш почути те, що я скажу?

— Так.

І чоловік у чорному почав свою розповідь.

V

Всесвіт (сказав він) — це Велике Все. Його парадокс занадто великий, щоб його можна було збагнути скінченним розумом. І як живий розум не може зрозуміти неживий (хоча і вважає, що це йому під силу), так само й скінченний розум не збагне нескінченного.

Той прозаїчний факт, що Всесвіт існує, вже сам по собі розбиває усілякі докази прагматиків і романтиків. Утім, був час, за сотню поколінь до того, як світ зрушив з місця, коли людство досягло достатньої майстерності в технологічному й науковому сенсах, аби відколоти кілька шматків від колосальної камінної колони дійсності. Та навіть у ті часи штучне світло науки (знання, якщо тобі так більше подобається) сяяло тільки в кількох розвинених країнах. Провідні позиції займала одна компанія (чи то пак кліка). «Північний центр позитроніки» — так вона називалася. Та попри те, що накопичення доступних фактів набуло справді грандіозних масштабів, спалахи прозріння у науковців відбувалися дуже рідко.

Стрільцю, наші предки зуміли побороти хворобу-що-з’їдає-живцем (рак — от як вони її називали), майже здолали старіння, ходили поверхнею Місяця…

— Я в це не вірю, — категорично заявив стрілець.

На це чоловік у чорному тільки посміхнувся й відповів:

— І не треба. Віриш ти чи ні, але так і було. Вони зробили й винайшли ще купу дивовижних дрібниць. Проте це багатство знань майже не давало прозріння. Ніхто не складав оди на честь дива штучного запліднення (у той час діти могли народжуватися від замороженої сперми чоловіків) і не співав дифірамби машинам, що працювали на сонячній енергії. І лише небагатьом (якщо такі взагалі були) відкрився найістинніший принцип дійсності: нове знання, нове світло завжди призводить до появи ще незбагненніших таємниць. Що більше покровів знімали фізіологи із загадки мозку, то менше місця залишалося для існування душі. Але її пошуки ставали дедалі інтенсивнішими. Розумієш? Авжеж, ні. Ти вже підійшов до межі своїх можливостей розуміти. Та не переймайся — це не істотно.

— У чому ж тоді суть?

— Найбільша загадка Всесвіту — не життя, а розмір. Розмір містить у собі життя, а Вежа обіймає в собі розмір. Дитина, що завжди на «ти» з усім дивовижним, питає: «Тату, а що там, над небом?» І батько відповідає: «Чорний космос». Дитина: «А що за космосом?» Батько: «Галактика». Дитина: «А за галактикою?» Батько: «Інша галактика». Дитина: «А за іншими галактиками?» Батько: «Цього не знає ніхто».

Розумієш? Розмір сильніший за нас. Для риби озеро, у якому вона живе, — це її Всесвіт. І про що вона думає, коли її, підчеплену на гачок, ривком витягають крізь сріблясту товщу існування в інший Всесвіт, де повітря — смерть, а світло — блакитний безум? Де велетенські двоногі тварини без зябер пхають її в задушливу чорноту ящика і накривають мокрою травою, залишаючи помирати?

Або візьмімо для прикладу кінчик олівця і збільшмо його. Рано чи пізно, як грім серед ясного неба, на нашу голову впаде розуміння: а кінчик, виявляється, не суцільний! Він складається з атомів, що вирують і крутяться, наче трильйон скажених планет. Те, що здається нам щільним і нерозривним, — насправді лише не туго сплетена сітка, сплетена силою тяжіння. І відстані між цими атомами з перспективи їхнього власного розміру можуть становити цілі ліги, провалля, вічності. Сам атом складається з ядра і протонів та електронів, що обертаються довкола нього. Можна подивитися й глибше — на ще менші частинки. А що ж там? Тахіони? Чи ніщо? Авжеж, ні. Усе у Всесвіті заперечує Ніщо. Говорити про якийсь там кінець абсурдно.

Уявімо собі, що ти летів-летів і вилетів до краю Всесвіту. Думаєш, там стоїть паркан і висить знак «ТУПИК»? Ні. Можливо, там буде щось тверде й кругле, наче яйце, яким його бачить курча зсередини. І якщо тобі вдасться продовбати отвір у тій шкаралупі (чи знайти двері), уяви собі, яке потужне світло проллється крізь отвір на краю Всесвіту! А раптом, визирнувши, ти побачиш, що весь наш Усесвіт — лише частинка одного атома, який гойдається на травинці? Чи змусить це тебе замислитися над тим, що, спалюючи просту гілочку, ти пускаєш із димом вічність вічностей? Що існування — це не одна нескінченність, а незліченна кількість нескінченностей?

Можливо, ти бачив, яке місце наш Усесвіт посідає в порядку речей. Це місце атома на травинці, не більше. А раптом усе, що ми осягаємо розумом, від мікроскопічного віруса до далекої туманності Кінська Голова, міститься в одній травинці, котра проіснувала усього лише один сезон у якомусь іншому потоці часу? А якщо таку травинку зріжуть косою? Коли вона почне гинути, то чи не просотається гниль у наш Усесвіт і наші життя? Чи не почне все навколо жовкнути й засихати? Певно, це вже відбувається. Ми кажемо, що світ зрушив з місця. А насправді він просто почав засихати.

Подумай, стрільцю, які ми малі й жалюгідні перед лицем такого стану речей! Якщо Бог справді все бачить, невже Він стане перейматися тим, аби встановити справедливість серед якогось одного рою мошок, якщо цих роїв безліч? Невже Його око бачить, як падає горобець, якщо цей горобець менший за атом водню, що плаває сам по собі в глибинах простору? І коли Він справді все це бачить… то яка природа такого Бога? Де Він живе? Як можна жити за межами нескінченності?

Уяви весь пісок пустелі Мохейн, яку ти перетнув, ганяючись за мною, і уяви мільярди всесвітів — не світів, а всесвітів, — уміщених у кожній піщинці. А в кожному всесвіті — незліченна кількість інших. Ми вивищуємось над цими всесвітами зі своєї травинки, з цього жалюгідного привілейованого становища. Одним ударом чобота ти можеш відправити мільярд мільярдів світів у темряву, і їхньому ланцюгові ніколи не буде кінця.

Розмір, стрільцю… розмір…

Але давай підемо ще далі. Припустімо, що всі світи, всі всесвіти сходяться до певного вузла, єдиного стрижня. До Вежі. А в ній — сходи, що, можливо, ведуть до самого Бога. Чи насмілишся ти, стрільцю, піднятися цими сходами? А раптом над усією нескінченною реальністю є Кімната?..

Ти не наважишся.

І відлуння цих слів прокотилося в голові стрільця: Ти не наважишся.

VI

— Але є той, хто наважився, — сказав стрілець.

— Та хіба? І хто ж це?

— Бог, — тихо мовив стрілець. Його очі зблиснули в пітьмі. — Бог наважився… чи той цар, про якого ти говорив… або… може, кімната порожня. Що ти бачиш, провидцю?

— Я не знаю. — Тінь страху промайнула удавано ласкавим обличчям чоловіка в чорному, м’яка й темна, немов крило канюка. — Крім того, я не шукаю відповідей. Це було б нерозумно.

— Боїшся впасти мертвим від удару блискавиці?

— Швидше боюся… розплати.

І чоловік у чорному замовк. Ніч була дуже довга. Над їхніми головами в усій своїй величній красі розкинувся Чумацький Шлях. Але в пустці між його яскравими небесними ліхтарями було щось жахливе. Стрілець спробував уявити відчуття, що виникло б, якби чорнильні небеса розверзлися і звідти линув потік світла.

— Багаття, — сказав він. — Мені холодно.

— Сам розклади собі, — сказав чоловік у чорному. — У дворецького нині вихідний.

VII

Стрілець задрімав, а коли прокинувся, то побачив, що чоловік у чорному роздивляється його з якоюсь нездоровою жадібністю.

— Чого витріщився? — згадався старий, як світ, вислів Корта. — Сідниці своєї сеструхи побачив?

— Звісно, ні, я витріщаюся на тебе.

— Ну то припини. — Він поворушив попіл багаття, зруйнувавши точний візерунок ідеограми. — Мені це не подобається. — Він подивився на схід, чи, бува, не зійшла зоря, але ніч усе не кінчалася.

— Шукаєш світла зорі? Так швидко?

— Я створений для світла.

— А, ну звісно! Як неввічливо з мого боку забувати про таке! Але ми ще не закінчили розмову. Нам з тобою ще багато про що треба поговорити. Так наказав мені мій цар і владика.

— Хто твій цар?

Чоловік у чорному посміхнувся.

— Тоді казатимемо один одному правду? Більше ніякої брехні?

— А я думав, ми й так говоримо правду.

Проте чоловік у чорному наче й не чув слів Роланда.

— Поговорімо начистоту, як чоловік із чоловіком. Не як друзі, а як рівні? Такі пропозиції роблять не часто, Роланде. Тільки рівні кажуть один одному правду, от що я думаю. Друзі й коханці постійно брешуть і заплутуються у власноруч сплетеній павутині турботи й уваги. Як це стомлює!

— Я аж ніяк не хочу тебе втомлювати, тому будемо говорити правду. — Цієї ночі він взагалі не брехав. — Для початку поясни мені, що ти мав на увазі, коли говорив про чаклунство.

— Чари, стрільцю! Чари мого царя зробили цю ніч довшою. Вона триватиме, доки не закінчиться наша розмова.

— І скільки нам ще треба часу?

— Багато. Більше нічого сказати не можу. Я й сам достеменно не знаю. — Чоловік у чорному підійшов до багаття, і його відблиски візерунками лягли на обличчя чаклуна. — Питай. Я розповім тобі все, що мені відомо. Так буде чесно, бо ти все-таки наздогнав мене. Я й не думав, що тобі пощастить. І все ж твоя мандрівка тільки почалася. Питай. Так ми швидше дійдемо до суті справи.

— Хто твій владика?

— Я ніколи його не бачив, але ти з ним зустрінешся. Але перед цим тобі потрібно зустрітися з Вічним Чужаком. — Чоловік у чорному сумно усміхнувся. — Ти муситимеш убити його, стрільцю. Але, здається мені, ти хотів спитати про інше.

— Якщо ти ніколи не бачив свого царя і владику, то звідки його знаєш?

— Він приходить до мене у снах. Уперше він явився мені в подобі юнака, коли я жив у бідності й невідомості в далекому краї. Багато століть тому він узяв мене на службу й пообіцяв винагороду. В юності й пору зрілості мені довелося виконати безліч його доручень, аж поки я не отримав головного завдання. Це завдання — ти, стрільцю. Ти для мене — кульмінація всього. — Він порснув зі сміху. — Бачиш, хоч хтось приймає тебе всерйоз.

— А в цього Чужака є ім’я?

— O, ім’я в нього є.

— То як його ім’я?

— Леґіон йому ймення, — тихо мовив чоловік у чорному, і, наче на знак підтвердження його слів десь на сході, в темряві, там, де снили гори, загуркотів обвал і якось по-жіночому скрикнула пума. Стрілець здригнувся, та й чоловіку в чорному стало помітно не по собі. — І все ж, думаю, ти не про це хотів спитати. Заглядати так далеко вперед — не в твоєму стилі.

Стрілець знав, про що хоче спитати. Це питання не давало йому спокою всю ніч, і не тільки ніч, а вже багато років. Воно тремтіло на вустах, готове будь-якої миті зірватися… але він втримався і не спитав.

— Цей Чужак — улюблений слуга Вежі? Як і ти?

— Атож. Він тьмяніє. Він проступає. Він був і буде в усі часи. І все-таки є той, чия велич затьмарює його.

— І хто ж це?

— Не питай мене більше! — закричав чоловік у чорному. Його голос раптом став суворим, а потім змалів до благання. — Я не знаю! І не хочу знати. Говорити про те, що відбувається у Світі-Кінця, — все одно що обговорювати загибель власної душі.

— А за цим Вічним Чужаком стоїть Вежа і те, що в Ній?

— Так, — прошепотів чоловік у чорному. — Але ти зовсім не про це хотів спитати.

Правда.

— Гаразд, — сказав стрілець, а потім вимовив уголос старе, як світ, питання: — Мені все вдасться? Я дійду до кінця?

— Якщо я відповім на це питання, ти вб’єш мене, стрільцю.

— Я мушу тебе вбити. Тебе треба вбити. — Руки потяглися до витертих руків’їв револьверів.

— Револьвери не відчиняють двері, стрільцю. Якраз навпаки — вони їх зачиняють назавжди.

— Куди мені йти?

— Вирушай на захід. До моря. Там, де кінчається світ, лежить початок для тебе. Один чоловік дав тобі пораду… чоловік, якого ти переміг у поєдинку. Давно це було…

— Так, Корт, — нетерпляче перебив стрілець.

— Він радив тобі почекати. Погана була порада. Бо вже тоді мої плани проти твого батька почали втілюватися. Він відіслав тебе, а коли ти повернувся…

— Я не слухатиму цього, — сказав стрілець. А в голові зазвучала пісня матері: Пташеня-вівсянко, пташеняточку, принеси свій кошик, білий в чорну цяточку.

— Тоді слухай інше: коли ти повернувся, Мартен поїхав на захід, щоби приєднатися до повстанців. Принаймні так казали всі навколо. І ти повірив. А тим часом він разом з однією відьмою влаштував тобі пастку, і ти в неї потрапив. Хороший хлопчик! І хоча на той час Мартена вже давно не було, був чоловік, дивлячись на якого ти іноді згадував радника? Чоловік у чернечому вбранні і з поголеною головою, як у грішника, що спокутує провину…

— Волтер, — прошепотів стрілець. І хоча він і сам у своїх роздумах уже дійшов такого висновку, розкрита правда вразила його. — Ти. Мартен нікуди не від’їжджав.

Чоловік у чорному захихотів.

— До ваших послуг.

— Після цього я просто зобов’язаний тебе вбити.

— Це буде нечесно. Крім того, все це було за сивої давнини. Настав час розкривати таємниці.

— Ти ніколи не виїжджав, — ошелешено повторив стрілець. — Тільки змінював подобу.

— Сідай, — гостинно запропонував чоловік у чорному. — Я розповідатиму тобі історії, стільки історій, скільки ти зможеш почути. Гадаю, що твої історії будуть значно довшими.

— Я про себе не розповідаю, — пробурмотів стрілець.

— Але сьогодні доведеться. Щоб ми могли зрозуміти.

— Зрозуміти що? Мою мету? Ти її знаєш. Моя мета — знайти Вежу. Я заприсягнувся.

— Не про твою мету йдеться, стрільцю. Про твій розум. Твій нетямущий, але впертий і чіпкий розум. За всю свою історію світ не знав такого розуму, як у тебе. Можливо, навіть за всю історію життя на землі.

Зараз час розмови. Час історій.

— Тоді говори.

Чоловік у чорному стріпнув широким рукавом своєї сутани. Звідти випав пакунок, загорнутий у фольгу. У його складках заломлювалося світло жевріючого багаття.

— Тютюн, стрільцю. Не хочеш закурити?

Від кролика він ще міг відмовитися, але відмовлятися від такої пропозиції було понад його силу. Він нетерпляче розкрив фольгу. Всередині був найкращий тютюн у крихтах і зелене листя для загортання, на диво свіже й вологе. Такого тютюну він не бачив десять років.

Скрутивши дві цигарки, стрілець відкусив їхні кінчики, щоб вивільнити аромат. Потім запропонував одну чоловікові в чорному. Той узяв. Кожен дістав із багаття по гілочці, що ледь-ледь жевріла.

Стрілець розкурив цигарку, з насолодою затягнувся ароматним димом, відчуваючи його глибоко в легенях, заплющив очі, щоб зосередитися на цьому чутті. Видихав повільно, вдоволено.

— Ну як, добре? — поцікавився чоловік у чорному.

— Так. Навіть дуже.

— То насолоджуйся. Може, це твоя остання нагода покурити. Наступна трапиться ой як не скоро.

Стрілець і оком не змигнув.

— Що ж, добре, — сказав чоловік у чорному. — Почнемо. Ти мусиш зрозуміти, що Вежа існувала вічно, і завжди були хлопці, котрі про неї знали й жадали її понад усе, більше ніж багатства й жінок… хлопці, які завжди шукали до неї вхід…

VIII

Їхня розмова затяглася на всю довгу ніч і навіть більше — тільки Богу було відомо, скільки часу вона тривала (чи скільки з усього сказаного було правдою). Але пізніше стрілець зміг пригадати тільки малу її частку… і його навдивовижу практичний розум дійшов висновку, що переважно розмова була неістотною. Чоловік у чорному знову сказав йому, що він має йти на захід, до моря. Шлях туди простий — якихось двадцять миль. А там йому буде подарована сила видобування.

— Але це не зовсім правильно, — сказав чоловік у чорному і викинув недопалок у залишки багаття. — Ніхто тобі не даруватиме ніякої сили, стрільцю. Вона в тобі. Я мушу тобі сказати (частково тому, що ти пожертвував хлопчиком, а частково тому, що такий закон, закон світопорядку). Вода має текти зверху вниз, а ти мусиш знати. Ти видобудеш трьох, наскільки я розумію… але мені це байдуже, і знати я не хочу.

— Трьох, — пробурмотів стрілець, згадавши слова провидиці.

— А вже по тому почнеться найцікавіше! Але це станеться не скоро, і мене вже не буде. Прощавай, стрільцю. Я свою роботу виконав. Ланцюг і досі в тебе в руках. Пильнуй, щоб він не обмотався тобі довкола шиї.

Наче підкорюючись якійсь зовнішній силі, Роланд спитав:

— Ти маєш іще дещо сказати, правда ж?

— Так. — Чоловік у чорному посміхнувся стрільцеві своїми бездонними очима і простягнув руку. — Хай станеться світло!

І сталося світло, і цього разу воно було добре.

IX

Прокинувшись біля холодного багаття, Роланд зрозумів, що постарів на десять років. Чорне волосся на скронях порідішало і посивіло, набувши сумного кольору павутини наприкінці осені. Зморшки на лиці стали глибшими, шкіра — грубішою.

Залишки хмизу, який він назбирав, наче закам’яніли, чоловік у чорному перетворився на вишкірений скелет у зотлілій чорній сутані — ще трохи кісток у цьому місці кісток, ще один череп на цій голгофі.

«Невже це справді ти? — подумав він. — Чомусь я в цьому сумніваюся, Волтере О’Дим… сумніваюся, лже-Мартене».

Він підвівся й озирнувся навкруги. А потім різким рухом руки потягнувся до останків свого співрозмовника, з котрим проговорив усю минулу ніч (якщо це була не омана й останки дійсно належали Волтерові). Ніч, що якимось дивом протривала десять років. Стрілець відламав щелепу од черепа, що шкірився до нього, і недбало засунув її в ліву кишеню джинсів — майже рівноцінна заміна тієї, яку він загубив у підгірному краї.

— Скільки ж разів ти мені збрехав? — спитав він у скелета. Багато — він не сумнівався. Але брехня була тим кращою, що переплелася з правдою.

Вежа. Десь далеко попереду вона чекає на нього — осердя самого Часу, осердя Розміру.

І знову він вирушив на захід, повернувшись спиною до сонця, що сходило, а обличчям — до океану. Він усвідомив, що величезний етап його життя минув безповоротно.

— Я любив тебе, Джейку, — сказав він уголос.

Заціпеніння поволі покинуло його тіло, тож тепер він крокував швидше. І надвечір прийшов на край землі. Він сів на безлюдному березі, що простягався праворуч і ліворуч, куди сягало око. Прибережні хвилі невтомно накочували на пісок, розбиваючись об берег. Захід сонця широким мазком зафарбував воду в колір підробленого золота.

Стрілець сидів, повернувши лице до присмеркового світла. Він мріяв про своє і дивився, як на небі запалюються зорі. Його прагнення до кінцевої мети не ослабло, і серце билося так само гаряче. Волосся, хоч і поріділе та сиве на скронях, розвівалося на вітрі, а батькові револьвери, оздоблені сандаловим деревом, щільно прилягали до стегон. Він був самотній, але не вважав цю самотність чимось гнітючим чи ганебним. На світ опустилася темрява, і світ зрушив з місця. Стрілець чекав, коли настане час видобування, і все мріяв та мріяв про Темну Вежу, до якої він, сурмлячи в ріг, дістанеться одного дня під вечір. І там відбудеться остання, вирішальна битва, розмах якої годі й уявити.

Примечания

1

«Кентерберійські оповідання» — незакінчена збірка прозових і віршованих оповідок, написаних Джефрі Чосером у ХІV столітті. (Тут і далі прим. пер., якщо не зазначено інше.)

2

«Таємниця Едвіна Друда» — детективний роман Чарльза Діккенса, який письменник не встиг закінчити, бо його спіткала смерть.

3

Детально пророблений опис чинника дурні див. у книжці «Як писати книги» (On Writing), опублікованій видавництвом «Скрайбнерс» 2000 року. (Прим. авт.)

4

Пов’язані долею. (Прим. авт.)

5

Гадаю, тут можна навести один дуже красномовний приклад. У попередньому виданні «Стрільця» Фарсон — назва містечка. У подальших томах це слово чомусь стало прізвищем людини: повстанця Джона Фарсона, який спланував падіння Ґілеада, міста-держави, де Роланд провів дитинство. (Прим. авт.)

6

Пожитки.

7

Мошонка (ісп.).

Content

Стівен Кінг
Стрілець
Темна вежа І

Стрілець

ВСТУП Коли тобі дев’ятнадцять (і ще про дещо)

Передмова

Стрілець

РОЗДІЛ І. Стрілець

РОЗДІЛ II. ПРИДОРОЖНЯ СТАНЦІЯ

РОЗДІЛ III. ОРАКУЛ І ГОРИ

РОЗДІЛ IV. Пришелепкуваті мутанти

Розділ V. СТРІЛЕЦЬ І ЧОЛОВІК У ЧОРНОМУ

Примечания