Стівен Кінг

Про письменство

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2016

ISBN 978-617-12-4024-7 (fb2)

Жодну з частин цього видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Електронна версія зроблена за виданням:

Перекладено за виданням: King S. On Writing: A Memoir of the Craft / Stephen King. — New York: Scribner, 2010. — 292 p.

Переклад з англійської Дмитра Шостака

Обережно! Ненормативна лексика!

Дизайнер обкладинки IvanovITCH

Кінг С.

К41 Про письменство / Стівен Кінг; перекл. з англ. Д. Шостака. — Харків: Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2017. — 272 с.

ISBN 978-617-12-3427-7

ISBN 978-1-4391-9363-1 (англ.)

«Про письменство» — це водночас і дотепні та відверті мемуари Стівена Кінга, і збірка порад успішного письменника початківцям на основі власного досвіду. Тільки найнеобхідніше й найголовніше для авторів усіх жанрів, які прагнуть писати книжки, що розходитимуться мільйонними накладами по всьому світу.

УДК 821.111(73)

ББК 84(7Спо)

© Stephen King, 2000

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2017

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад та художнє оформлення, 2017

Про письменство

Чесність — найкраща політика.

Мігель де Сервантес

Брехуни процвітають.

Невідомий

Перша передмова

На початку 1990-х років (можливо, це був 1992 рік — тяжко згадати точно, коли тобі настільки добре) я приєднався до рок-н-рольного гурту, до якого входили переважно письменники. «The Rock Bottom Remainders»[1] стали творінням Каті Кеймен-Ґолдмарк, фахівця з книжкової реклами та музикантки з Сан-Франциско. До гурту входили Дейв Баррі на соло-гітарі, Рідлі Пірсон на бас-гітарі, Барбара Кінгсолвер на клавішних, Роберт Фулгум на мандоліні та я на ритм-гітарі. Ще було «бабське» тріо а-ля «The Dixie Cups»[2], яке зазвичай складалося з Каті, Тед Бартімус і Емі Тан.

Планувалося, що гурт збереться на один раз: відіграємо два концерти на Конвенті американських книгопродавців, повеселимося, три-чотири години надолужимо витрачену на інше юність — і розійдемося кожен у своїх справах.

Але сталось інакше: гурт так остаточно і не розпався. Ми зрозуміли, що нам надто подобається грати разом, щоб кидати це діло, і що з кількома професійними музикантами на саксі та барабанах (а також, на самому початку, з нашим музичним гуру Елом Купером, який був осердям гурту) ми досить-таки добре звучали. Люди платили б гроші, щоб нас послухати. Небагато, не так, як за «U2» чи «E Street Band», — щось у межах того, що старі називають roadhouse money — невеличка платня за вхід на концерт у придорожньому ресторанчику. Ми вирушили з гуртом у тур, написали про це книжку (моя жінка фотографувала і танцювала, коли мала відповідний настрій, а це було доволі часто) і час від часу продовжували виступати. Інколи як «Remainders», а інколи як «Raymond Burr’s Legs». Учасники змінювалися: колумніст Мітч Елбом замінив Барбару на клавішних, Ел більше не грає з гуртом, бо вони з Каті не ладять; однак ядро залишилося: Каті, Емі, Рідлі, Дейв, Мітч Елбом та я… плюс Джош Келлі на барабанах і Еразмо Паоло на саксофоні.

Якось перед концертом у Маямі-Біч ми вечеряли китайською їжею, і я запитав у Емі, чи є яке-небудь питання, котрого їй ніколи не ставили на зустрічах із читачами, таке, що на нього все не випадає нагоди відповісти, коли стоїш перед натовпом благоговійних фанатів і вдаєш, ніби ти не такий, як усі, і залазиш у штани не кожною ногою по черзі, а одним махом. Емі помовчала й добряче замислилася, відтак сказала: «Ніхто ніколи не питає про мову».

Я в невимовному боргу перед нею і страшенно вдячний за ці слова. На той час я вже з рік чи довше носився з ідеєю написати книжечку про письменство, але стримувався, бо не довіряв власним мотивам: чому я хочу про це написати? З чого я взяв, що можу сказати щось варте уваги?

Проста відповідь: той, хто продав стільки примірників худліту, як я, точно має що сказати про письменство, — але проста відповідь не завжди істинна. Полковник Сандерс[3] продав до біса смаженої курятини, але я не впевнений, що комусь буде цікаво, як він її робить. Якщо вже я набрався самовпевненості, щоб розказувати людям, як писати книжки, то має бути краща причина, ніж мої популярність і успішність. Іншими словами, я не хотів писати книжку — навіть таку коротку, як оця, — після публікації якої почуватимусь або літературним пустобрехом, або трансцендентальним мудилом. Дякую, але на ринку вже вистачає таких книг і авторів.

Однак Емі мала рацію: ніхто ніколи не питає про мову. Питають в апдайків, делілло та стайронів, але ніколи — в популярних белетристів. Утім, багато хто з нас, пролів[4], дбає про мову — у свій скромний спосіб, — і багато хто дуже палко ставиться до мистецтва й ремесла розповідання історій на папері. Далі йде спроба коротко й просто розказати, як я прийшов у це ремесло, що про нього вже знаю і як ним займатися. Ітиметься про найголовніше — про мову.

Присвячую цю книгу Емі Тан, яка в такий простий і безпосередній спосіб дала мені знати, що її можна писати.

Друга передмова

Це коротка книжка, бо більшість книжок про письмо нафаршировані хернею. Белетристи, включно зі мною, не дуже розуміють, як працює те, чим вони займаються: чому виходить, коли добре, і чому не виходить, коли погано? Я подумав: чим коротша книжка, тим менше в ній херні.

Єдиним помітним винятком у правилі херні є книга «Елементи стилю» Вільяма Странка-молодшого та Е. Б. Вайта[5]. У ній майже або й зовсім немає херні (авжеж, вона коротка — 85 сторінок, значно коротша за цю). Скажу вам негайно, що кожному, хто прагне стати письменником, слід прочитати «Елементи стилю». Сімнадцяте правило розділу «Принципи композиції» каже: «Уникайте непотрібних слів». Я постараюся.

Третя передмова

Єдине ніде прямо не висловлене в цій книжці правило каже: «Редактор завжди має рацію». Із нього випливає: жоден письменник не дослухається до всіх порад свого редактора; всі ми грішні й не можемо сягнути редакторської досконалості. Іншими словами, писати — справа людська, а редагувати — божественна. Цю мою книгу, як і багато інших, редагував Чак Веррілл. І як завжди, Чаку, ти — божественний.

Стів

Життєпис

Мене приголомшила книга спогадів Мері Карр «Клуб брехунів». Не лише її лють, краса та ловко переданий діалект Південно-східного Техасу, але й цілісність: це жінка, яка пам’ятає все про перші роки свого життя.

Я не такий. У мене було дивне, смикане дитинство. Я ріс без батька, мати в перші роки мого життя часто переїздила і (я не до кінця в цьому впевнений) на певний час лишила нас із братом у котроїсь зі своїх сестер, тому що була на той момент фінансово та емоційно неспроможна дати нам раду. Можливо, вона просто ганялася за нашим батьком, який накопичив яких тільки можна рахунків, а тоді втік, коли мені було два, а моєму братові Девіду — чотири. Якщо це так, то вона його не знайшла. Моя мама, Неллі Рут Піллсбері Кінг, стала однією з перших у США емансипованих жінок, але не з власної волі.

Мері Карр подає своє дитинство у вигляді практично нерозривної панорами. Тоді як моє — затуманений пейзаж, з якого виринають окремі спогади, як поодинокі дерева… що мають такий вигляд, наче зараз ухоплять тебе і з’їдять.

Далі наведено деякі з цих спогадів і вибрані кадри з-поміж більш-менш виразних днів мого пубертатного віку та юності. Це не автобіографія. Це радше така собі біографічна довідка — моя спроба показати, як сформувався один письменник. Саме сформувався, а не «як я став письменником», бо не вірю, що можна стати письменником через обставини чи силу волі (хоча колись вірив). Приладдя йде в комплекті з оригінальною упаковкою. Але в цьому приладді немає нічого незвичайного. Я вірю, що дуже багато людей мають бодай якийсь талант письменника чи оповідача і що ці таланти можна зміцнити та відточити. Якби не вірив, то писання такої книги, як ця, було б марнуванням часу.

Я просто розкажу, як воно було в мене, і нічого більше — незв’язний процес росту, в якому відіграли роль амбітність, бажання, талан і трішки таланту. Не намагайтеся читати між рядків і не шукайте наскрізної лінії. Тут немає ліній — лиш окремі кадри, переважно в розфокусі.

1

Мій найперший спогад: я уявляю себе Хлопчиком-Силачем із Цирку братів Рінглінгів[6]. Я тоді жив у будинку тітки Етелін та дядька Орена в містечку Дарем, штат Мен. Тітка досить добре це пам’ятає, каже, що мені було тоді років два з половиною — три.

Я знайшов у кутку в гаражі шлакоцементний блок і зумів його підняти. Я повільно ніс його через увесь гараж, ступаючи по гладенькій цементній підлозі; однак у моїй уяві все було трохи не так: на мені було трико з малюнком, як на шкурі хижого звіра (мабуть, леопарда), і я перетинав арену зі шлакоблоком у руках. Велелюдний натовп мовчав. Сліпучий біло-блакитний прожектор відстежував мій визначний поступ. На допитливих обличчях читалося: вони ніколи не бачили такого неймовірно сильного хлопчика. «Йому всього два роки!» — пробурмотів хтось, не вірячи власним очам.

Я не знав, що в нижній половині шлакоблоку оси зробили собі гніздечко. Одна з них, певно, розсерджена, що їх кудись пересувають, вилетіла та вжалила мене у вухо. Біль мене засліпив, немов отруйний запал. Це був найстрашніший біль за все моє коротке життя, але він утримав першість лише на кілька секунд. Упустивши шлакоблок собі на босу ногу, на всі п’ять пальців, я забув про осу. Не пам’ятаю, чи мене повезли до лікаря, тітка Етелін теж (а дядько Орен, якому, звичайно, належав Лихий Шлакоблок, уже майже двадцять років як помер), але вона пам’ятає укус, причавлені пальці та мою реакцію. «Ну ти, Стівене, й кричав! — казала вона. — Ти був того дня в неабиякому голосі».

2

Десь через рік ми з мамою та братом вже жили в місті Вест-Де-Пер, штат Вісконсин. Не знаю чому. У Вісконсині мешкала ще одна мамина сестра, Кел Веймер (королева краси Жіночого допоміжного корпусу Армії США[7] під час Другої світової війни), зі своїм товариським чоловіком, який полюбляв пиво. Імовірно, мама переїхала, щоб бути ближче до них. Якщо це так, то я не пригадую, щоб ми бачилися з Веймерами. Хоч би з кимось із них. Мама працювала, але що саме вона робила, я теж не пам’ятаю. Хочеться сказати, що вона працювала в пекарні, але, здається, це було пізніше, коли ми переїхали в штат Коннектикут, аби жити ближче до маминої сестри Лоїс та її чоловіка (Фред не любив пива, та й товариства теж. Він носив стрижку бокс, виховував дітей і гордо їздив на кабріолеті з піднятим верхом — хтозна-чому).

У вісконсинський період через нас пройшла ціла валка нянь. Не знаю, чому вони йшли від нас: чи то зі мною та Девідом було важко впоратися, чи то вони знаходили роботу, де платили краще, а чи то мамині вимоги виявлялися вищими, ніж няньки готові були потягти, але знаю точно — нянь було багато. Єдину, кого я хоч трохи запам’ятав, звали чи то Ю´ла, чи то Б’юла. Це була дівчина-підліток, велика, як хата, і страшенна реготуха. Юла-Б’юла мала прекрасне почуття гумору — я це розумів навіть у чотири роки, — але воно було небезпечне: у кожному вибуху веселощів за плесканням рук, стрясанням сідниць і закиданням голови міг чаїтись удар грому. Дивлячись відео з прихованих камер, на яких справжні няні зненацька спалахують і б’ють дітей, я завжди згадую час, проведений з Юлою-Б’юлою.

Чи була вона така ж жорстока до Девіда, як до мене? Не знаю. Його немає на жодній з моїх картинок. Крім того, він менше ризикував потрапити у шквал урагану «Юла-Б’юла»: у свої шість років він уже ходив у перший клас, тому більшу частину дня був далі ніж на відстані гарматного пострілу.

Юла-Б’юла розмовляла по телефону, сміялася з кимось і підманювала мене до себе. Вона мене обнімала, лоскотала, доводила до сміху, а тоді, не припиняючи сміятись, давала такого ляпаса, що збивав мене з ніг. Відтак лоскотала босими ногами, доки ми обоє не починали сміятися знову.

Юлі-Б’юлі часто здувало живіт, її бздо було гучне та смердюче. Іноді, в стані метеоризму, вона кидала мене на диван, сідала сракою у вовняній спідниці мені на обличчя й давала газу. «Бдищ!» — викрикувала вона на піку веселощів. Мене ніби огортав феєрверк болотного газу. Я пригадую темряву, відчуття задушення, а ще пам’ятаю сміх. Бо хоча, з одного боку, було страшно, з другого — було також і доволі смішно. Можна сказати, що Юла-Б’юла певним чином підготувала мене до літературної критики. Після того як дев’яностокілограмова нянька пердить тобі в лице з криком «Бдищ!», стає важко боятися «The Village Voice»[8].

Не знаю, що сталося з іншими нянями, але Юлу-Б’юлу звільнили. Через яєшню. Одного ранку Юла-Б’юла засмажила мені на сніданок яйце. Я з’їв і попросив ще. Юла-Б’юла засмажила мені друге яйце, після чого запитала, чи хочу я ще. В її очах читалося: «Ти не подужаєш іще одного яйця, Стіві». Тож я попросив іще. І ще одне. І так далі. Здається, я зупинився після семи: мені чітко запам’яталося число сім. Можливо, в нас закінчилися яйця. Можливо, я здався. А можливо, Юла-Б’юла злякалася. Не знаю, але, мабуть, добре, що гра завершилася на семи яйцях. Сім — це чимало для чотирирічної дитини.

Спочатку мені було нормально, але потім я обстругав усю підлогу. Юла-Б’юла засміялася, відтак дала ляпаса, а тоді посадила мене в стінний гардероб та замкнула дверцята. Бдищ. Якби вона замкнула мене в туалеті, то, може, й зберегла би посаду, але не так склалося. Сам я був не проти сидіти в гардеробі. Було темно, але пахло маминими парфумами «Coty» й унизу дверей була заспокійлива смуга світла.

Я поповз углиб гардероба, черкаючи спиною мамині плащі та сукні. Я почав відригувати, довго й голосно, відрижки пекли вогнем. Не пам’ятаю, чи мене тоді нудило, але, мабуть, так, бо, відкривши рота, щоб пустити чергову відрижку, я знову почав стругати. Обригав усе мамине взуття. На цьому скінчилася Юла-Б’юлина служба. Коли мама того дня прийшла з роботи, нянька міцно спала на дивані, у замкненому стінному гардеробі не менш міцно спав малий Стіві, а в його волоссі досихала напівперетравлена яєчня.

3

Наше перебування у Вест-Де-Пер не було ні довгим, ні благополучним. Нас виселили з квартири на третьому поверсі, коли сусідка помітила, як мій шестирічний брат повзає по даху, і викликала поліцію. Не знаю, де була мама, коли це сталося. Також не знаю, де була в цей момент тогочасна няня. Знаю лише, що я був у туалеті, стояв босоніж на батареї та спостерігав за братом, гадаючи, впаде він із даху чи благополучно повернеться в туалет. Він повернувся. Зараз йому 55 і він живе у Нью-Гемпширі.

4

Коли мені було п’ять чи шість років, я запитав у мами, чи бачила вона, як хто-небудь помирає. Так, сказала вона, бачила, як помирає одна людина, і чула, як помирає інша. Я запитав: як можна таке почути? А вона сказала, що це була дівчинка, яка втопилася біля півострова Праутс-Нек[9] у 20-х роках. Вона запливла за розривну течію, не змогла повернутись і почала гукати на допомогу. Кілька людей намагалися до неї дістатися, але того дня розривна течія супроводжувалася лютим підводним плином, тому їм довелося повернутися. Врешті-решт, туристам і місцевим — серед них і моя мама, яка була тоді підлітком, — лишалося тільки стояти й чекати на рятувальний човен, який так і не з’явився, а дівчинка кричала, доки мала сили, відтак, знеможена, пішла під воду. Мама сказала, що її тіло викинуло на берег у Нью-Гемпширі. Я запитав, скільки їй було років. Мама сказала, що чотирнадцять. Потім почитала мені комікс і вклала спати. Якогось іншого разу вона розповіла мені про того, кого бачила, — моряка, який стрибнув на дорогу з даху готелю «Ґреймор» у Портленді, штат Мен.

— Його розплескало, — сказала мама якнайбуденнішим тоном. Після паузи додала: — З нього витекло щось зелене. Я назавжди це запам’ятала.

Не ти одна, мамо.

5

Майже всі дев’ять місяців свого першого класу я провів у ліжку. Проблеми почалися з кору, абсолютно звичайного його випадку, але потім мій стан повсякчас гіршав через спалах за спалахом того, що я помилково називав «смугастим горлом»[10]. Я лежав у ліжку, пив холодну воду й уявляв, що в мене на горлі червоні та білі смужки[11] (це було, мабуть, не надто далеко від правди).

У якийсь момент інфекція дісталася вух, і мамі довелося викликати таксі (сама вона не вміла водити) і везти мене до лікаря, надто поважного, щоб самому їздити на виклики, — до вушного спеціаліста (я чомусь вирішив, що такий лікар називається «отіологом»[12]). Мені було байдуже, знається він на вухах чи на дірках у дупі, — у мене була температура 40, і щоразу, як я ковтав, боки мого обличчя від болю аж світилися, як музичний автомат.

Лікар позазирав мені у вуха, основну увагу приділив (здається) лівому. Потім сказав лягти на стіл для обстеження. «Стіві, підніми на хвилинку», — сказала медсестра і підклала мені під голову великий шмат гігроскопічної матерії (може, це був підгузок), так що, коли я опустився, моя щока лягла на неї. Я мав би здогадатися, що в державі данській завелась гнилизна. Хоча хто знає, може, й здогадався.

Почувся різкий запах спирту. Дзенькіт відкриваного стерилізатора. Я побачив у руці лікаря голку, довгу, як лінійка з мого пенала, і напружився. Вушний лікар підбадьорив мене посмішкою і сказав брехню, за яку лікарів слід негайно саджати в тюрму (термін має подвоюватися, якщо брешуть дитині): «Розслабся, Стіві, буде неболяче». Я йому повірив.

Він увів голку мені у вухо та пробив нею барабанну перетинку. Так сильно, як тоді, мені більше ніколи не боліло. Єдиний раз, коли біль за інтенсивністю наблизився до відчутого тоді, — це перший місяць реабілітації після зіткнення з фургоном улітку 99-го; той біль був тривалішим, але не таким концентрованим. Біль від пробивання барабанної перетинки був просто нереальним. Я волав. У голові дзвінко цмокнуло. З вуха потекла гаряча рідина, ніби я заплакав не з того місця. Бог мені свідок, що на той момент я вже добряче ридав і звідки треба теж. Я повернув зарюмсане лице до вушного лікаря та його медсестри, неспроможний повірити, що вони таке зі мною роблять. Відтак глянув на матерію, якою медсестра застелила верхню третину столу. На ній була велика мокра пляма. А також дрібні вусики жовтого гною.

— Усе, — сказав вушний лікар і поплескав мене по плечу. — Ти був дуже хоробрий, Стіві. Тепер усе позаду.

Наступного тижня мама знову викликала таксі, ми знову поїхали до вушного лікаря, і я знову лежав на боці, поклавши голову на квадрат гігроскопічної матерії. Знову запахло спиртом — цей запах я (і, певно, ще багато хто) досі асоціюю з болем і жахом, — а отже, довга голка повернулася. Вушний лікар знову запевнив мене, що не болітиме, і я знову повірив. Не до кінця, але достатньо, щоб бути тихо, доки голка входить мені у вухо.

Боліло. Майже так само, як першого разу. І цмокання було гучнішим. Цього разу наче цілувалися велетні («смокталися та лизалися», як ми висловлювались). «Усе, — сказала медсестра, коли все скінчилося, а я лежав і плакав у калюжі водявого гною. — Трошки болить, але ж ти не хочеш бути глухим, правда? А взагалі, все позаду».

Я повірив у це днів на п’ять, відтак прибуло ще одне таксі. Ми ще раз поїхали до вушного лікаря. Пригадую, таксист сказав мамі, що зараз зупиниться і висадить нас, якщо вона не вгамує свого малого.

Ще раз я лежав на столі для обстеження з головою на підгузку, доки мама сиділа в приймальні з журналом і не могла читати (принаймні так мені хочеться думати). І ще раз ядучий запах спирту, і лікар розвертається до мене з голкою, що здається мені довгою, як моя лінійка. І знову посмішка, і наближення, і запевнення, що цього разу не болітиме.

Після кількох проколювань барабанної перетинки в шестирічному віці одним із найстійкіших моїх життєвих принципів стало: обдуриш раз — ганьба тобі; обдуриш двічі — ганьба мені; обдуриш тричі — ганьба нам обом[13]. Лежачи втретє на столі вушного лікаря, я не давався й верещав, пручався і боровся. Щоразу, як голка наближалася до мого обличчя, я її відбивав. Врешті-решт, медсестрі довелося покликати маму з приймальні, й удвох вони змогли втримати мене рівно стільки часу, скільки лікарю було треба для введення голки. Я кричав довго й голосно, аж досі це чую. Щиро кажучи, мені здається, що десь у глибокій западині моєї пам’яті досі відлунює цей останній крик.

6

Незабаром, похмурого холодного дня — якщо я не переплутав послідовність, то це мав бути січень або лютий 1954 року — таксі приїхало знову. Цього разу спеціаліст був не вушний, а горловий. Знову мама чекала в приймальні, а я знову сидів на столі для обстеження. Поряд ширяла медсестра, і знову був різкий запах спирту — аромат, від якого в мене досі за п’ять секунд удвічі прискорюється серцебиття.

Однак цього разу в мене всього-на-всього взяли мазок з горла. Пеклó, гірчило, але після довгої голки вушного лікаря це взагалі пусте. Горловий лікар надів на голову цікавий прилад у вигляді ремінця з дзеркалом посередині. З нього сяяло сліпуче світло, наче третє око. Він довго дивився мені в горлянку, наказуючи ширше розтулити рота, аж у мене щелепи заскрипіли. Зате не встромляв у мене голок, і я його за це полюбив. Невдовзі він дозволив закрити рот і покликав маму.

— Проблема в його мигдаликах, — сказав лікар. — Вони мають такий вигляд, ніби їх кіт подер. Треба видаляти.

Пам’ятаю, як трохи згодом мене везуть під яскравим світлом. Наді мною схиляється чоловік у білій масці. Він стоїть у головах столу, на якому я лежу (1953 і 1954 — мої роки лежання на столах), він перевернутий відносно мене.

— Стівене, — каже він, — ти мене чуєш?

Я сказав, що чую.

— Я хочу, щоб ти глибоко дихав, — каже він. — Коли прокинешся, їстимеш морозиво скільки влізе.

Він опустив мені на лице якийсь пристрій. У моїх спогадах той схожий на мотор для човна. Я зробив глибокий вдих, і все потемніло. Коли я прокинувся, мені справді дозволили їсти скільки завгодно морозива — гарний вийшов жарт, бо мені його зовсім не хотілося. Горло було набряклим і товстим. Але це краще, ніж фокус із голкою у вусі. А, точно: будь-що краще, ніж фокус із голкою у вусі. Забирайте мої мигдалики, якщо треба, чіпляйте сталеву клітку мені на ногу, якщо мусите, але борони мене Боже від «отіолога».

7

Того року мій брат Девід перескочив у четвертий клас, а мене зовсім забрали зі школи. І мама, і вчителі погодилися, що я пропустив забагато першого класу, тому краще почати заново наступної осені, якщо дозволятиме здоров’я.

Майже весь той рік я провів або в ліжку, або просто вдома. Перечитав кілька тонн коміксів, доріс до Тома Свіфта[14] і Дейва Доусона (героїчного пілота часів Другої світової війни, чиї літаки постійно «зубами вигризали висоту»), відтак перейшов на твори Джека Лондона про тварин — від цих оповідок холонула кров. У якийсь момент я почав писати власні історії. Імітація передувала творенню: я переписував слово в слово комікси про Комбата Кейсі[15] до свого блокнота «Blue Horse»[16], інколи додаючи власні описи, де здавалося доречним. Я міг написати: «Вони розташувалися на фермі, у великій кімнаті з потягами». Лише через рік-два я дізнався, що «потяг» і «протяг» — це два різних слова. Пригадую, в цей же час я також вважав, що «дентальний» — це те саме, що «детальний», а сука — дуже висока жінка. Відповідно, з сучого сина мав вийти добрий баскетболіст. Коли тобі шість років, більшість кульок бінґо у твоїй голові ще не вишикувалися в ряд, а досі бовтаються в барабані.

Урешті-решт я показав одну з цих гібридних копій мамі. Вона була зачарована. Пригадую її трошки здивовану усмішку, наче їй не вірилося, що її власна дитина може бути такою розумною — практично вундеркіндом, чорт забирай. Я ніколи не бачив у неї такого виразу обличчя — принаймні в мій бік, — і він мені страшенно сподобався.

Вона запитала, чи я сам придумав цю історію, і довелося мені зізнатися, що я майже всю її списав із журналу коміксів. Було видно, що вона розчарована, і моя радість суттєво потьмяніла. Коли нарешті віддала мені блокнот, мама сказала: «Напиши власну оповідку, Стіві. Ці комікси про Вояку Кейсі дурні, там постійно хтось комусь вибиває зуби. Ти точно можеш краще. Напиши».

8

Я пам’ятаю грандіозне відчуття можливостей, які навіювала ця думка, наче мене привели в простору будівлю з безліччю зачинених дверей і дозволили відчинити які захочу. Я подумав (і досі думаю), що дверей більше, ніж одна людина спроможна відчинити за все своє життя.

За якийсь час я таки написав історію про чотирьох чарівних тварин, які їздили на старій машині та допомагали діткам. Їхнім ватажком був білий кролик на ім’я Містер Зайчик-Фокусник. Він був за кермом. Це була оповідка на чотири сторінки, старанно виведена олівцем друкованими літерами. У ній ніхто, наскільки пам’ятаю, не стрибав з даху готелю «Ґреймор». Дописавши, я дав її мамі. Вона сіла у вітальні, поклала на підлогу поряд свою сумочку й одним махом прочитала мою оповідку. Було видно, що їй подобається, вона сміялася в потрібних місцях, але я не міг зрозуміти: це тому що вона любила мене й хотіла потішити чи тому що це справді добре написано?

— Це ти не переписав? — запитала вона, дочитавши.

Я сказав, що ні. Вона сказала, що ця історія годиться для книжки. Більше ніщо й ніколи не приносило мені стільки радості, як ці слова. Я написав іще чотири оповідки про Містера Зайчика-Фокусника і його друзів. Мама давала мені за кожну 25 центів і розсилала їх своїм чотирьом сестрам, які, здається мені, трохи її жаліли. Зрештою, вони досі були заміжні, їхні чоловіки не покинули їх. І нічого, що дядько Фред не мав почуття гумору та вперто не хотів опускати верх свого кабріолета; також нічого, що дядько Орен добряче прикладався до пляшки і мав похмурі теорії про те, як «жиди» керують світом; зате вони були. Рут, з другого боку, лишилася з дитиною на руках, коли Дон утік. Вона хотіла, аби вони бачили, що принаймні її дитина талановита.

Чотири оповідки. Четвертак за штуку. Це був мій перший зароблений письменством долар.

9

Ми переїхали у Стратфорд, штат Коннектикут. На той час я вже був у другому класі й по вуха закоханий у гарненьку сусідку підліткового віку. Удень вона ніколи не затримувала на мені погляд, але вночі, доки я лежав у ліжку й відпливав у сон, ми знову й знову тікали від жорстокої реальності світу. Моєю новою вчителькою стала місіс Тейлор — доброзичлива пані з сивиною, як в Ельзи Ланчесер в образі «Нареченої Франкенштейна», та вирячкуватими очима. Моя мама казала: «Коли я говорю з місіс Тейлор, мені хочеться підставити долоні під її баньки, якщо вони раптом випадуть».

Наша нова квартира на третьому поверсі була на Вест-Броуд-стрит. Як спуститися з горба на один квартал, недалеко від продуктового «Teddy’s Market» і через дорогу від магазину будматералів «Burrets» був величезний зарослий пустир, який посередині перетинала залізниця, а на далекому краю було звалище. Це одне з місць, до яких я знову й знову повертаюся в уяві. Воно раз по раз зринає в моїх книжках і сюжетах під різноманітними назвами. Діти у «Воно» називали його Пустовищем, ми казали на нього «джунглі». Ми з Дейвом уперше пішли туди в розвідку невдовзі по переїзді. Було літо. Була спека. Було класно. Ми зайшли глибоко в загадкову зелень цього прикольного нового ігрового майданчика, коли мені раптом приперло в туалет.

— Дейве, — сказав я, — відведи мене додому! Мені треба натужитись! (Це слово, яке нам призначили для тієї функції.)

Девід і чути не хотів.

— Сходи в лісі, — сказав він.

Додому було щонайменше півгодини ходу, і він не мав наміру втрачати такий ласий шматок часу лише тому, що його меншому братові треба покакати.

— Не можу! — сказав я, в шоці від самої думки про таке. — Мені нема чим підтертися.

— Чого це нема, — сказав Дейв. — Підітрешся листям. Так робили ковбої та індіанці.

На той момент, мабуть, у будь-якому разі було запізно повертатися. Я так розумію, що в мене не було інших варіантів. Плюс мене заворожувала думка, що можна посрати, як ковбой. Я уявив себе Гопкалом Кессіді[17], сидячи навпочіпки в кущах з револьвером напоготові, аби ніхто не заскочив мене в таку інтимну мить. Я зробив свою справу і витерся, як запропонував старший брат: акуратно витер дупу великими жменями блискучих зелених листків. Виявилося, що це отруйний плющ.

Через два дні я став яскраво-червоним від звороту колін до лопаток. Моєму пенісові пощастило, а от яєчка стали як два стоп-сигнали. Задниця свербіла зсередини, здавалося, до самої грудної клітки. Однак найбільше перепало руці, якою я підтирався: вона стала як у Міккі Мауса, коли Дональд Дак ударив по ній молотком; у місцях, де пальці терлись один об одного, набубнявіли гігантські пухирі. Лускаючи, вони залишали глибокі вибоїни тендітної рожевої плоті. Шість тижнів я, як дурень, відкисав у літеплих крохмальних ваннах, нещасний і осоромлений, слухаючи крізь прочинені двері, як мама з братом сміються та слухають по радіо хіт-парад Пітера Тріппа і грають у «шалені вісімки»[18].

10

Дейв був чудовим братом, але занадто вигадливим на свої десять років, і з того вигадування постійно траплялося якесь лихо. У певний момент (імовірно, після того як я підтерся отруйним плющем) він збагнув, що братика Стіві можна легко вмовити стати разом з ним під удар, коли в повітрі пахне проблемами. Дейв ніколи не просив мене брати на себе всю провину за його геніальні пройоби (він не був ні падлюкою, ні боягузом), але кілька разів звертався з проханням її розділити. Думаю, це тому нам обом перепало, коли Дейв загатив струмок, який протікав крізь джунглі, та затопив майже всю нижню Вест-Броуд-стрит. Таку ж розділену навпіл провину ми мали тоді, коли обоє ледь не загинули, працюючи над його потенційно смертельним науковим проектом для школи.

Це було, по-моєму, в 1958 році. Я ходив у Центральну початкову школу, Дейв — у Стратфордську молодшу середню школу. Мама працювала в стратфордській пральні, де була єдиною білою жінкою в котковій бригаді. Цим вона й займалася — подавала білизну в коток для віджимання, — у той час як Дейв конструював свій проект на Науковий ярмарок. Мій старший брат не такий хлопець, що вдовольнився б малюнком анатомічної будови жаби на кольоровому картоні чи «Будинком майбутнього» з пластмасового конструктора та пофарбованих тубусів від туалетного паперу; Дейв прагнув діставати зірки. Того року його проектом був «Дейвів супер-пупер-електромагніт». У мого брата була велика пристрасть до речей, які були «супер-пупер», та речей, назви яких починалися з його імені. Кульмінацією другої звички стала «Дейвова промокашка», до якої ми невдовзі дійдемо.

Його перша спроба створити супер-пупер-електромагніт виявилася не дуже супер-пупер. Власне, той магніт, можливо, взагалі не працював — я не пам’ятаю напевно. Проте він точно взявся з книжки, а не з Дейвової голови. Ідея полягала ось у чому: намагнічуєш великий цвях через тертя об звичайний магніт. Переданий цвяхові магнітний заряд буде слабким, сказано в книжці, але достатнім, аби підібрати кілька металевих ошурок. Наступним кроком було обмотати довкола стрижня цвяха мідний дріт і прикласти його кінці до контактів сухої батареї. Якщо вірити книжці, електрика мала підсилити магнетизм і допомогти підхопити значно більше ошурок.

Однак Дейв хотів не просто підібрати якісь дурнуваті залізні стружки. Він хотів піднімати «б’юїки», вантажні вагони і, може, навіть військово-транспортні літаки. Дейв хотів врубити струм і зсунути Землю з орбіти.

Бдищ! Супер!

У кожного була власна роль у створенні супер-пупер-електромагніту. Дейв мав його зібрати. Моє ж завдання було його випробувати. Малий Стіві Кінг — стратфордська відповідь Чакові Єйґеру[19].

Нова Дейвова версія експерименту пропускала нещасну суху батарейку (яка, скоріше за все, однаково була розряджена ще коли ми її купували, аргументував він) на користь справжнього струму зі стіни. Дейв зрізав кабель зі старої лампи, яку хтось виставив на вулицю біля сміттєвого бака, зчистив усю ізоляцію до самого штепселя й обмотав свій намагнічений цвях спіралями голого дроту. Відтак, усівшись на кухонній підлозі в нашій квартирі на Вест-Броуд-стрит, він подав мені супер-пупер-електромагніт і попрохав зробити свою справу та ввімкнути його в розетку.

Я завагався (прошу віддати мені належне хоча б за це), але врешті-решт не зміг опиратися маніакальному ентузіазму Дейва. Я ввімкнув. Ми не помітили жодного магнетизму, зате пристрій вибив усі лампочки та електроприлади в нашій квартирі, усі лампочки та електроприлади в нашому будинку й усі лампочки та електроприлади в сусідньому будинку (де на першому поверсі жила дівчина моєї мрії). Щось стрельнуло в трансформаторі перед будинком; приїхали копи. Ми сиділи з Дейвом і цілу страхітливу годину дивилися з вікна маминої кімнати — того, яке виходило на дорогу (з решти вікон відкривався чудовий вид на безтравне, лайном усіяне задвір’я, де єдиною живою істотою був шолудивий собака на ім’я Руп-Руп). Коли копи поїхали, приїхала машина електриків. Чоловік у шпичастих черевиках видерся на стовп між двома будинками для перевірки трансформатора. За інших обставин це поглинуло б нас цілком, але не того дня. Того дня нашою єдиною думкою було, чи провідуватиме нас мама у виправній школі. Потім світло повернулось, а електрик поїхав геть. Нас ніхто не зловив, і ми вийшли сухими з води. Дейв вирішив, що замість супер-пупер-електромагніту змайструє супер-пупер-планер. А я, сказав він мені, буду першим, хто на ньому покатається. Хіба не класно було б?

11

Я народився 1947 року, а перший телевізор з’явився в нас лише в 58-му. Пам’ятаю, найперше, що я дивився, — це «Робот-монстр», фільм, у якому дядько в костюмі мавпи з акваріумом на голові — його звали Ро-Мен — бігав і намагався повбивати рештки вцілілих у ядерній війні. Мені це здавалося ну дуже високим мистецтвом.

Також я дивився серіал «Шосейний патруль» з Бродеріком Кроуфордом у ролі безстрашного Дена Метьюза та програму «Крок у невідоме», яку вів Джон Ньюленд — чоловік із найстрашнішими очима у світі. Ще були «Шаєнн» та «Морське полювання», «Твій хіт-парад» і «Енні Оуклі»; був Томмі Реттіґ, перший із численних друзів Лессі; Джок Магоні, «Вершник із пасовиськ»; та Енді Девайн, який скиглив: «Гей, Дикий Білле, почекай мене!» — своїм дивним високим голосом[20]. Це був цілий світ чужих пригод у чорно-білій упаковці, з діагоналлю 14 дюймів та назвами спонсорів показу, які досі звучать для мене, як поезія. Я обожнював це все цілком.

Але телебачення прийшло в дім Кінгів відносно пізно, і я цьому радий. Якщо задуматися, то я член добірної групи — останньої жменьки американських письменників, які навчилися читати й писати раніше, ніж жерти щоденну порцію відеолайна. А може, це й не важить. Але, з другого боку, коли ти тільки починаєш як письменник, оголити провід свого телевізора, обмотати ним цвях і встромити в розетку — не найгірша ідея. Подивишся, що згорить і в скількох людей.

Просто як варіант.

12

Наприкінці 50-х літературний агент і одержимий збирач предметів зі світу наукової фантастики на ім’я Форрест Джей Акерман змінив життя тисяч дітлахів — серед яких був я, — коли став редактором журналу «Відомі чудовиська Кінокраю»[21]. Запитайте про цей журнал будь-кого, причетного до жанрів фентезі, жахів чи наукової фантастики за минулі тридцять років, і спостережете сміх, блиск в очах і потік світлих спогадів — я практично гарантую це.

Десь у 1960 році Форрі (іноді він іще називав себе «Акермонстр») взявся видавати недовговічний, але цікавий споріднений журнал «Космонавти»[22], у якому висвітлювалися новини науково-фантастичного кіно. У 1960 році я надіслав у «Космонавти» оповідання. Наскільки пригадую, це було перше оповідання, яке я подав на публікацію. Не пам’ятаю назви, але я все ще був на ро-менівській стадії свого розвитку, і, безсумнівно, конкретно ця оповідка багато чим завдячує мавпі-вбивці з акваріумом на голові.

Моє оповідання не взяли, але Форрі його зберіг (Форрі береже все, про це вам скаже всякий, хто був на екскурсії в його домі — Акермаєтку). Років через двадцять на автограф-сесії в лос-анджелеській книгарні в черзі стоїть Форрі… з моїм оповіданням, надрукованим з одинарним інтервалом на давно спочилій друкарській машинці «Royal», яку мама подарувала мені на Різдво мого одинадцятого року. Він хотів, аби я йому його підписав. І я, мабуть-таки, підписав, хоча ця зустріч була настільки сюрреалістичною, що я не цілковито впевнений. От вам і привиди минулого. Ох і справи.

13

Перший твір, який я спромігся опублікувати, вийшов у журналі для фанатів жахів, який випускав Майк Ґарретт із Бірмінгема, штат Алабама (Майк досі з нами, досі в справі). Він опублікував мою повість під назвою «У напівсвіті страху», але моя назва мені досі подобається більше — «Я був малолітнім розкрадачем могил». Супер-пупер! Бдищ!

14

Найперша справді оригінальна ідея — а найперша запам’ятовується назавжди — виникла в мене наприкінці останнього, восьмого року милостивого царювання Айка[23]. Я сидів за кухонним столом у нашому домі в Даремі та спостерігав за мамою, яка вклеювала в книжечку пасма купонів S&H Green Stamps[24] (якщо хочете колоритніших історій про Green Stamps, читайте «Клуб брехунів»). Наша маленька сімейна «тройка»[25] повернулася до Мену, щоб доглядати маминих батьків на схилі років. Бабуня, якій тоді було десь 80, страждала від ожиріння й гіпертензії та була практично сліпа; кощавий набурмосений 82-літній дідуньо час від часу вибухав тирадами в манері Дональда Дака, і в ті моменти лише моя мама могла його зрозуміти. Вона казала на дідуня Фазза[26].

Мамині сестри знайшли їй роботу, певно, вважаючи, що вб’ють двох зайців одним махом: і старенькі батьки будуть доглянуті люблячою донькою в домашньому затишку, і «нав’язливу проблему Рут» буде розв’язано. Вона більше не дрейфуватиме, силкуючись подбати про двох синочків, без цілі між Індіаною, Вісконсином та Коннектикутом, не готуватиме печиво о п’ятій ранку чи не віджиматиме білизну в пральні, де влітку температура могла сягати 43 °C, так що з липня по вересень бригадир мусив двічі на день видавати соляні таблетки[27] о тринадцятій і п’ятнадцятій годинах.

Думаю, вона терпіти не могла те, чим тепер займалася. Своїми стараннями подбати про неї сестри перетворили нашу самодостатню, веселу, трішки схибнуту маму на здольницю, яка практично не бачила грошей. Суми, яку щомісяця надсилали сестри, вистачало на продукти й більш ні на що. Вони присилали коробки з одягом для нас. Наприкінці кожного літа дядько Клайт і тітка Елла (які, по-моєму, не були нам справжніми родичами) привозили ящики з овочевою консервацією. Будинок, у якому ми жили, належав тітці Етелін та дядькові Орену. Потрапивши туди, мама спіймалася. Коли померли дід із бабою, вона перейшла на іншу, справжню роботу, однак і далі жила в цьому домі, аж доки рак її не здолав. Мені здається, що, назавжди покидаючи Дарем (Девід із дружиною Ліндою доглядали її в останні тижні хвороби), вона була до цього більш ніж готова.

15

Прояснімо зараз одну річ, гаразд? Не існує Звалища ідей, Центрального вокзалу сюжетів чи Острова заритих бестселерів; таке враження, що гарні ідеї для оповідок приходять буквально нізвідки, спускаються до тебе просто з неба: дві попередньо не пов’язані ідеї сходяться разом і утворюють щось геть нове. Ваша робота не в тому, щоб знайти ці ідеї, а в тому, щоб розпізнати їх, коли вони з’являться.

У день, коли конкретно ця, перша справді вдала ідея зійшла до мене, мама зауважила, що їй треба ще шість книжечок купонів, аби вистачило на лампу, яку вона хотіла подарувати своїй сестрі Моллі на Різдво; але вона переживала, що не встигне їх зібрати. «Мабуть, подарую потім, на день народження, — сказала вона. — Здається, що цих клятих штучок багато, але це доки не наклеїш». Тоді вона скосила очі та показала мені язик. Він був кольору зелених купонів S&H. Я подумав, як було б класно, якби можна було робити ці чортові купони у себе в підвалі, — і в цю мить народилась оповідка «Happy Stamps». Її блискавично створили думка про підробку купонів Green Stamps і вигляд маминого зеленого язика.

Героєм моєї історії був класичний бідака, чоловік на ім’я Роджер. Він уже двічі відсидів у тюрмі за фальшування грошей. Третього арешту він би просто не пережив. Замість грошей він починає підробляти купони Happy Stamps… от лише виявилося, що дизайн Happy Stamps такий до ідіотизму простий, що це навіть не підробка — він виготовляє справжні купони. У смішній сцені — це чи не перша написана мною пристойна сцена — Роджер сидить у вітальні зі старенькою мамою, вони вдвох замріяно гортають каталог Happy Stamps, а в цей час у підвалі працює друкарський прес та випльовує пачку за пачкою таких купонів.

— Ти диви! — каже мама. — Якщо вірити тексту дрібним шрифтом, Happy Stamps можна обміняти на будь-що, Роджере. Кажеш їм, що ти хочеш, а вони рахують, скільки потрібно книжечок, аби це отримати. Та ж за шість-сім мільйонів книжечок можна купити будиночок у передмісті!

Однак Роджер виявив, що, хоч купони бездоганні, клей має дефект: якщо лизати купони та вклеювати, то все гаразд, але якщо пропустити їх через механічний облизувач, то з рожевих вони стають синіми. У фіналі оповідання Роджер стоїть у підвалі перед дзеркалом, позаду нього на столі лежить близько дев’яноста книжечок Happy Stamps, кожна з яких заповнена окремо облизаним пасмом купонів. Губи в нашого героя рожеві. Він висовує язик — той іще рожевіший. Навіть зуби рожевіють. Мама радісно гукає вниз, каже, щойно говорила телефоном із Національним центром обміну Happy Stamps у місті Терр-От, і жіночка сказала, що в них є шанси отримати гарний будинок у стилі Тюдорів у Вестоні лише за одинадцять мільйонів шістсот тисяч книжечок Happy Stamps.

— Добре, мамо, — каже Роджер.

Він іще мить дивиться на себе в дзеркало — губи рожеві, очі сумні — і повільно повертається до столу. За його спиною мільярди купонів, розпихані по контейнерах для зберігання, які стояли в них у підвалі. Повільно наш герой розгортає новеньку книжечку для купонів і починає лизати й наклеювати пасмо. Ще лише одинадцять мільйонів п’ятсот дев’яносто тисяч книжечок, думає він у фіналі оповідання, — і мама отримає свій тюдорівський будинок.

Із цим оповіданням багато що було не так (найбільшою прогалиною була, мабуть, неспроможність Роджера просто наробити нових купонів з іншим клеєм), але воно вийшло гарненьке, більш-менш оригінальне, і я точно знав, що моє письмо було старанне. Після тривалого вивчення ринків збуту в моєму потріпаному «Writer’s Digest»[28] я відправив «Happy Stamps» у журнал «Alfred Hitchcock’s Mystery Magazine»[29]. За три тижні оповідання повернулося в супроводі стандартного листа відмови. На ньому був профіль Альфреда Гічкока, який ні з чим не сплутаєш, надрукований червоним чорнилом, і побажання успіху з моїм оповіданням. Унизу була коротенька анонімна приписка — єдина персональна відповідь, що її я отримав з AHMM за понад вісім років, протягом яких періодично туди щось надсилав. «Не скріплюйте рукописи степлером, — було сказано в цьому постскриптумі. — Вільні аркуші + скріпка = правильний спосіб подачі». Яка холодна порада, подумав я, але теж по-своєму корисна. Відтоді я більше ніколи не скріплював рукописи.

16

Моя кімната в даремському домі була на горішньому поверсі з косими стінами. Під однією з них стояло моє ліжко. Вечорами я лежав (якби різко підвівся, то запросто міг би добряче гепнутися головою) і читав при світлі лампи на гнучкій ніжці, яка відкидала на стелю цікаву, схожу на удава тінь. Іноді в домі не було чути ні звуку, крім гуготу опалювального котла та щурячого тупотіння на горищі; а іноді бабуся могла годину гукати кому-небудь, щоб пішли подивилися, як там Дік: переживала, що його не погодували. Дік — це кінь, який у неї був, коли вона ще працювала шкільною вчителькою. Він уже років сорок як помер. Під другою косою стіною стояли мій стіл, старенька друкарська машинка «Royal» та з сотню книжок у м’яких обкладинках — переважно науково-фантастичних, — які я вишикував уздовж плінтуса. На столі лежала Біблія — приз за вивчення віршів напам’ять від Товариства методистської молоді — і фонограф «Вебкор» з автоматичним переворотом платівок і диском, вкритим м’яким зеленим оксамитом. Я програвав на ньому свої платівки, в основному це були «сорокап’ятки»[30]: Елвіс, Чак Беррі, Фредді Кеннон і Фетс Доміно. Я любив Фетса, його рок був щирий, і було чутно, як він сам кайфує від того, що робить.

Отримавши відмову з AHMM, я забив цвяшок у стіну над «Вебкором», написав на листі з AHMM «Happy Stamps» та настромив його на цвяшок. Відтак сидів на ліжку й слухав «I’m Ready» Фетса Доміно. Як не дивно, мені було приємно. Коли ти такий юний, що ще навіть не голишся, оптимізм — абсолютно нормальна реакція на невдачу.

Коли мені було чотирнадцять (і я почав голитися двічі на тиждень, коли треба й не треба), цвяшок у стіні перестав витримувати вагу листів відмови. Я замінив його цвяхом-«соткою» і продовжив писати. У шістнадцять я почав отримувати листи не просто з відмовою, а з приписочками від руки, які давали трохи більше надії, ніж поради не користуватися степлером і переходити на скріпки. Перша така записка надії була від Альґіса Будріса[31], тодішнього редактора журналу «Fantasy & Science Fiction»[32], котрий прочитав моє оповідання «Ніч тигра» (натхненням для якого стала, здається, серія «Утікача»[33], де лікар Річард Кімбл працює прибиральником кліток у зоопарку чи цирку). Він написав: «Добре. Не для нас, але добре. У тебе талант. Присилай ще».

Ці чотири коротких речення, написані перовою ручкою, яка лишила по собі великі кошлаті плями, трохи освітили похмуру зиму мого шістнадцятиліття. Років через десять, коли продав уже кілька романів, я знайшов «Ніч тигра» в коробці старих рукописів, і мені здалося, що це цілком пристойна оповідка, хоч і явно написана новачком, який тільки-но почав набивати руку. Я переписав оповідання та знічев’я відправив у FSF. Цього разу його купили. Я помітив, що тільки-но стаєш трохи успішним, журнали починають менше кидатися фразою «не для нас».

17

Хоч він і був на рік молодший за однокласників, мій старший брат нудився в старших класах. Частково це пов’язано з його інтелектом — у Дейва IQ понад 150 чи 160, — але мені здається, що основна причина — його непосидюча натура. Для Дейва школа була недостатньо супер-пупер: не було бдищ, не було бабах, не було клас. Він вирішив цю проблему, принаймні тимчасово, створивши газету, яку назвав «Дейвова промокашка».

Офісом «Промокашки» був стіл, який стояв у нашому бруднопідлогому, кам’яностінному, запавученому підвалі десь на північ від котла опалення та на схід від льоху, де зберігалися незліченні ящики консервації Клайта й Елли. «Промокашка» безладно поєднувала в собі сімейний інформаційний бюлетень і провінційну двотижневу газету. Іноді вона ставала місячником, якщо Дейв відволікався на інші свої інтереси (серед яких виготовлення кленового цукру, сидру, ракет, модифікація автомобілів), це ставало приводом для жартів, яких я не розумів, про те, що в Дейвової «Промокашки» цього місяця затримка і що не можна турбувати Дейва, бо він у підвалі з «Промокашкою».

Жарти жартами, а наклад поволі виріс із п’яти примірників на випуск (продаваних найближчим членам родини) до п’ятдесяти чи шістдесяти, а наші родичі та родичі сусідів у нашому маленькому містечку (у 1962 році населення Дарема налічувало близько дев’ятисот осіб) щиро чекали кожного нового випуску. Типове число газети повідомляло людям, як заживає зламана нога Чарлі Гаррінгтона, яких промовців запрошено до Західної даремської методистської церкви, скільки води малі Кінги наносили від міського насоса, щоб криниця за будинком не осушилась (а вона, сука, пересихала щоліта, хоч би скільки води ми не тягали), хто їздив до Браунів чи до Голлів на той бік району Методист-Корнерс і до кого в гості мали приїхати родичі. Також Дейв додавав спорт, словесні ігри та повідомлення про погоду («Було сухо, однак місцевий фермер Гарольд Девіс каже, що коли в серпні не пройде хоч один нормальний дощ, він усміхнеться й поцілує свиню»), рецепти, оповідку з продовженням (яку писав я) та Дейвові гумор і анекдоти, серед яких були такі перли:

Стен: «Що сказав здоровий бобер коростявому бобру?»

Джен: «Ти що, бобрився?»

1-й бітник: «Як потрапити до Карнеґі-холлу?»

2-й бітник: «Практика, чувак, практика!»

Протягом першого року її існування шрифт «Промокашки» був фіолетовий, бо ці випуски відтискалися з пластини з желатином за допомогою процесу, який називається гектографією. Брат швидко вирішив, що гектографія — це геморой, надто повільно для нього. Навіть будучи малюком у коротких штанцях, Дейв ненавидів, коли доводилося баритись. Щоразу, коли мамин бойфренд Мільт («Милий, але дурний», — сказала мені якось мама через кілька місяців по тому, як покинула його) застрягав у трафіку чи на світлофорі, Дейв висовувався з заднього сидіння Мільтового «б’юїка» і кричав: «Їдь просто по них, дядьку Мільт! Їдь по них!»

У підлітковому віці нетерплячка через очікування, доки гектографія «оновлюється» між друком аркушів (під час «оновлення» відбиток переплавлявся на каламутну фіолетову мембрану, яка лежала на желатині, як тінь ламантина), доводила Девіда до сказу. А ще йому страшенно кортіло додати в газету світлин. Він гарно фотографував. У шістнадцять років він уже сам друкував знімки. Влаштував фотолабораторію в комірчині, і з її тісних, засмерджених хімікатами надр виходили знімки, які часто вражали ясністю й композицією (фото на звороті обкладинки «Регуляторів», де я сиджу з примірником журналу, в якому вийшло моє перше опубліковане оповідання, зробив Дейв на старий «Кодак» і надрукував у своїй домашній фотостудії).

На додачу, через несвіже повітря нашого підвалу в пластинах гектографічного желатину нерідко заводилися та обживалися колонії дивної, схожої на спори порослі, хоч би як ретельно ми накривали це кляте повільне корито зразу після завершення друку. Те, що в понеділок мало цілком нормальний вигляд, до суботи перетворювалося на незрозумілу херню з творів Г. Ф. Лавкрафта.

У Брансвіку, де ми ходили в старші класи, Дейв знайшов крамницю, в якій продавався барабанний друкарський пресик. І він був робочий, заледве. Спочатку треба було надрукувати текст на трафаретах, які можна було купити в місцевій канцелярській крамниці по 19 центів за штуку, — брат називав це заняття «нарізанням трафаретів», зазвичай цим займався я, бо був менш схильний до хибодруків. Далі трафарети прикріплялися до барабана преса, змащувалися найсмердючішим, найлипкішим у світі чорнилом, і вперед — крути ручку, синку, доки рука не відвалиться. За два вечори ми встигали стільки ж, скільки з гектографією за цілий тиждень, і хоч робота на барабанному пресі була брудна, він не скидався на розсадник потенційно смертоносної хвороби. У «Дейвової промокашки» почалася короткочасна золота доба.

18

Мене не надто цікавив друкарський процес, мене також узагалі не цікавили таємні знання щодо проявлення плівки та друку фотографій. Мені було байдуже до герстівських перемикачів передач[34], виготовлення сидру та пошуку формули, яка відправить твою пластмасову ракету в стратосферу (зазвичай вони не перелітали навіть через наш будинок). Що мене дійсно цікавило між 58-м і 66-м роками — це кіно.

На момент, коли п’ятдесяті поступилися місцем шістдесятим, у нашому регіоні було лише два кінотеатри, і обидва в Льюїстоні[35]. В «Емпайрі» відбувалися прем’єри, там показували діснеївські фільми, епічне біблійне кіно та мюзикли, в яких ансамблі прилизаних людей співали й танцювали. Я ходив на всякі фільми, якщо було кому мене відвезти — зрештою, кіно є кіно, — але вони мені не вельми подобалися через свою обридливу правильність, передбачуваність. Дивлячись «Пастку для батьків», я сподівався, що Гейлі Міллз зустрінеться з Віком Морроу зі «Шкільних джунглів»[36]. Це бодай трохи оживило б сюжет. Мені здавалося, одного погляду на викидний ніж Віка і в його гострі очі було б досить, аби Гейлі переосмислила свої дріб’язкові домашні проблеми. І, лежачи в ліжку під своєю косою стіною та слухаючи вітер у кронах чи щурів на горищі, я мріяв не про Деббі Рейнолдс у ролі Теммі, й не про Сандру Ді в ролі Ґіджет[37], а про Іветт Вікерс у «Нападі гігантських п’явок» і про Луану Андерс у «Божевіллі 13»[38]. Не було мені діла до краси, не було мені діла до радості, ні до Білосніжки та семи тих чортових гномів. У тринадцять років я хотів чудовиськ, які пожирали цілі міста, радіоактивних трупів, які вилазили з океану та жерли серферів, і дівчат у чорних ліфчиках, які були на вигляд як бидло з трейлерного парку[39].

Фільми жахів, наукова фантастика, кіно про банди тінейджерів у пошуках сексуальних пригод, про лузерів на мотоциклах — ось від чого зашкалювали мої прилади. Усе це показували не в «Емпайр» на верхньому краю Лісбон-стрит, а в кінотеатрі «Рітц», ген унизу, серед ломбардів та недалеко від магазину одягу «Луїс», де в 64-му я купив свою першу пару бітлівських шузів. Від мого дому до «Рітца» було 22 км, я їздив туди на попутках щовихідних протягом восьми років між 1958 і 1966 роками, доки нарешті не отримав водійські права. Іноді я ходив у кіно зі своїм другом Крісом Чеслі, іноді сам, проте головне, що ходив завжди, пропускав лише через хворобу чи з інших поважних причин. Саме в «Рітці» я подивився «Я вийшла заміж за космічного монстра»[40] з Томом Трайоном, «Привид у домі на пагорбі» з Клер Блум та Джулі Гарріс, «Дикі янголи» з Пітером Фондою та Ненсі Сінатрою. Я бачив, як Олівія де Гевілленд виколює Джеймсу Каану очі саморобними ножами в «Леді у клітці», як Джозеф Коттен повстає з мертвих у «Тихше, тихше люба Шарлотто», дивився, затамувавши подих (і з неабияким хтивим інтересом), чи повністю Еллісон Гейс виросте зі свого одягу в «Нападі п’ятдесятифутової жінки». «Рітц» пропонував найпрекрасніші речі в житті, якщо сидіти в третьому ряду, уважно дивитися й не кліпати під час важливих моментів.

Нам із Крісом подобалися будь-які жахи, але улюбленими були фільми з лінійки американсько-міжнародного виробництва, більшість яких зняв Роджер Корман[41], а назви були злизані з Едґара Аллана По. Я не кажу, що фільми зняті за мотивами творів По, бо в них не було майже нічого спільного з його прозою та поезією (не повірите, але «Ворон» був знятий як комедія). А проте в найкращих з них — «Палац із привидами», «Хробак-переможець», «Маска Червоної Смерті» — досягалося відчуття галюцинаторної моторошності, і це робило їх такими особливими. Ми з Крісом вигадали власну назву для цих фільмів, яка виносила їх в окремий жанр. Були вестерни, мелодрами, були воєнні історії… а були «По-фільми».

— Ходімо в суботу на обідній сеанс? — пропонував Кріс. — У «Рітц».

— А що йде? — питав я.

— Щось про мотоциклістів і По-фільм, — казав він.

Ясна річ, почувши про таку комбінацію, я був обома руками за. Брюс Дерн дає жару на гарлеї, а Вінсент Прайс дає жару в замку з примарами над бурхливим океаном — чого ще бажати? А якщо пощастить, можна натрапити на Гейзел Корт у мереживній нічній сорочці з глибоким вирізом.

З усіх По-фільмів найглибше мене та Кріса вразив «Провалля і маятник». Широкоекранний і кольоровий (а в 61-му, коли вийшов цей, кольорові фільми жахів усе ще були рідкістю) фільм за сценарієм Річарда Метісона взяв кілька стандартних готичних інгредієнтів і зробив із них дещо унікальне. Імовірно, це був останній висококласний студійний фільм жахів до прем’єри звірячого інді-фільму «Ніч живих мерців» Джорджа Ромеро, чия поява навіки все змінила (де в чому на краще, але переважно на гірше). У найкращій сцені, від якої ми з Крісом прикипіли до своїх сидінь, Джон Керр роздовбує замкову стіну та знаходить тіло своєї сестри, яку явно поховали живцем. Я досі пам’ятаю крупний план обличчя покійниці, знятий крізь червоний фільтр об’єктивом, який розтягнув її лице в перебільшеному безгучному крику.

Того вечора довгою дорогою додому (якщо машин було мало, доводилося йти пішки по шість-вісім кілометрів і приходити додому аж затемна) в мене виникла чудова ідея: я зроблю з «Провалля і маятника» книжку! Напишу новелізацію, як «Monarch Books»[42], які видали новелізації такої безсмертної кінокласики, як «Джек-різник», «Ґорґо» та «Конґа»[43]. Але я не просто напишу цей шедевр, я ще й надрукую його за допомогою барабанного преса в нашому підвалі й продаватиму в школі! Піу! Ти-бдищ!

Сказано — зроблено. Працюючи зі старанністю й ретельністю, за які мене пізніше так хвалили критики, я за два дні створив свою «книжкову версію» «Провалля і маятника», пишучи просто на трафаретах, з яких друкував. І, хоча жоден примірник цього шедевру не зберігся (принаймні наскільки я знаю), по-моєму, він був за обсягом вісім сторінок з одинарним інтервалом та мінімальними відступами між абзацами (не забувайте, кожен трафарет коштував 19 центів). Я друкував на аркушах з обох боків, як у звичайній книзі, і додав титул, де намалював примітивний маятник, з якого скрапували маленькі чорні ляпки, що мали бути схожі на кров. В останній момент я зрозумів, що забув ідентифікувати видавництво. Через півгодини приємних роздумів я надрукував слова A V.I.B. BOOK у правому верхньому кутку своєї титульної сторінки. V.I.B. означало Very Important Book[44].

Я наштампував із сорок примірників «Провалля і маятника» в блаженному невіданні, що порушую кожен закон про плагіат і авторське право в історії людства, — усі мої думки були зосереджені на тому, скільки вдасться заробити грошей, якщо книжка стане хітом у школі. Трафарети обійшлися мені в 1 долар 71 цент (використання окремого трафарета на сам лише титул здавалося марнотратством, але треба мати презентабельний вигляд, неохоче погодився я, треба, щоб відчувалася солідність), іще чверть долара за папір, скобки були безкоштовні, я поцупив їх у брата (може, на оповідання, які надсилаєш у журнал, і треба чіпляти скріпку, але тут мова про книгу — все серйозно). Подумавши ще трохи, я поставив на «V.I.B. № 1 — Стів Кінг „Провалля і маятник“» ціну в двадцять п’ять центів за примірник. Я прикинув, що зможу продати до десятка примірників (мама купить один для гарного початку — на неї завжди можна розраховувати) і отримаю 2,50. Тобто зароблю 40 центів, а цього вистачить для фінансування ще однієї пізнавальної мандрівки в «Рітц». Якщо продам на два примірники більше, то зможу купити ще великий пакет попкорну та колу.

«Провалля і маятник» стала моїм першим бестселером. Я приніс до школи в сумці для книжок усю віддруковану партію (у 1961 році я ходив у восьмий клас у новозбудованій даремській школі на чотири кабінети) і в той же день до полудня продав дві дюжини. До кінця обідньої години, коли школою пішов поголос про жінку, поховану в стіні («Вони з жахом дивилися на оголені кістки на кінчиках її пальців і зрозуміли, що вона божевільно дряпалася на волю»), я продав уже три дюжини. У мене було дев’ять доларів дрібняками, що обтяжували дно моєї сумки (на якій даремський крутелик примудився розмістити майже весь текст «The Lion Sleeps Tonight»[45]), я ходив наче вві сні, нездатний повірити у раптовий злет до негаданих вершин багатства. Усе було надто добре, аби бути правдою.

Так і вийшло. Коли о другій годині шкільний день завершився, мене викликали в кабінет директора, де сказали не перетворювати школу на базар, а тим паче, докинула міс Гіслер, для продажу такого непотребу, як «Провалля і маятник». Її реакція не вельми мене здивувала. Міс Гіслер викладала в моїй попередній школі з одним кабінетом у Методист-Корнерс, де я провчився п’ятий і шостий класи. О тій порі вона підгледіла, як я читаю сенсаційний роман «про малолітніх хуліганів» («Амбойські герцоги» Ірвінга Шульмана[46]), і відібрала його в мене. Нинішня ситуація була така сама. Мені було гидко з себе, бо я не продумав можливості таких наслідків. У той час ми називали тих, хто робив якусь дурницю, «дабер» (корінні менці вимовляли це слово «даба»). І я серйозно дабонув.

— От чого я не можу зрозуміти, Стіві, — казала вона, — то це нащо тобі взагалі писати такий мотлох? У тебе є талант. Чому тобі хочеться марнувати свої здібності?

Вона трусила переді мною скрученим у трубочку примірником «V.I.B. № 1», ніби газетою перед носом собаки, який надзюрив на килим. Вона почекала, чи я відповім, — віддам їй належне, питання було не зовсім риторичним, — але я не мав відповіді. Мені було соромно. Відтоді я ще багатенько років — забагато — соромився того, що пишу. Мені було, певно, сорок, коли я нарешті усвідомив, що ледь не кожному авторові худліту і поезії, який опублікував бодай рядок, хто-небудь дорікав, що він марнує свій Богом даний талант. Якщо ти пишеш (ну або малюєш, танцюєш, ліпиш чи співаєш), обов’язково знайдеться той, хто намагатиметься загівняти тебе через це — от і все. Я не пробую нав’язати свою думку, а просто подаю факти, як їх бачу.

Міс Гіслер сказала, що я маю повернути всім гроші. Я не сперечався, повернув гроші всім, навіть тим (а таких, мені на радість, виявилося чимало), хто не захотів здати свій примірник «V.I.B. № 1». Отже, я зостався в програші, але з настанням літніх канікул надрукував сорок вісім примірників нового твору. Це було оригінальне оповідання під назвою «Навала міжзоряних істот». Я продав їх усі, крім чотирьох чи п’яти. Значить, я все-таки виграв, принаймні з фінансової точки зору. Але в душі мені й далі було соромно. Я все ще чув, як міс Гіслер питає, нащо я марную свій талант, нащо марную свій час, нащо пишу мотлох.

19

Писати історію з багатьох частин для «Дейвової промокашки» було цікаво, а от із рештою моїх журналістських обов’язків я нудився. Проте це робота в газеті, яка б вона не була, про це всі знали, тож у десятому класі я став редактором шкільної газети «Барабан» у лісбонській старшій школі. Не пригадую, щоб мені дали в цій ситуації право вибору. По-моєму, просто поставили перед фактом. Моїм заступником був Денні Імонд, якому займатися газетою було ще менш цікаво, ніж мені. Денні просто подобалося, що кабінет № 4, де ми працювали, був поряд із дівчачим туалетом. «Стіве, колись я просто психону і прорубаю туди хід, — казав він мені багато разів. — Раз, раз, раз!» Якось він додав, мабуть, на виправдання своїх бажань: «Там найгарніші дівчата школи задирають спідниці». Це прозвучало настільки фундаментально тупо, що в цьому навіть була якась мудрість, наче дзен-буддистський коан чи раннє оповідання Джона Апдайка.

«Барабан» за мого редакторства не зазнав розквіту. Тоді, як і зараз, в мене наставали періоди неробства, за якими йшли періоди трудоголічного шалу. За 1963–1964 навчальний рік вийшов тільки один випуск «Барабана», зате це був монстр, грубіший за телефонний довідник Лісбон-Фоллз. Одного вечора, до смерті знудившись через звіти успішності класів, новини команди чирлідерок[47] і чиюсь тупорилу спробу написати гімн школи, я створив сатиричну шкільну газету, хоча мав би вигадувати підписи до фотографій у «Барабані». Так з’явилися «Сільські риглі»[48]. У рамочці в лівому верхньому кутку замість гасла «Усі новини, гідні друку»[49] було «Усе гівно, що мастить руку». Через цей невигадливий гумор у мене єдиний раз за всю шкільну кар’єру були справді серйозні проблеми. А ще це привело мене до найкориснішого письменницького уроку в житті.

У типовому для журналу «Mad» стилі («Щоб я та й переживав!»)[50] я наповнив «Риглі» вигаданими замітками про вчителів ЛСШ, називаючи їх на прізвиська, за якими учні негайно їх упізнали. Так, міс Рейпетч, яка відповідала за контроль самостійного навчання в школі, стала міс Щурихою[51]; містер Рікер, учитель англійської мови, відповідальний за підготовку учнів до вступу в коледж (найелегантніший з усіх учителів нашої школи, дуже схожий на Крейґа Стівенса в серіалі «Пітер Ґанн»[52]), став Корівникóм, бо в них був родинний бізнес — «Молочарня Рікерів»; містер Діль, учитель наук про Землю, став містером Кривдою[53].

Як і, напевно, всякий старшокласник-гуморист, я був приголомшений власним гумором. Оце я дотепний! Справжній тобі Г. Л. Менкен[54] з фабрично-заводського містечка! Я просто мушу взяти «Риглі» в школу й показати друзям! Та вони ж усі разом животи понадривають!

Власне, вони й понадривали животи. У мене було хороше уявлення про те, що смішить старшокласників, і це відбилося в змісті «Сільських риглів». Одна стаття була про те, як виставкова корова джерсейської породи Корівника перемогла в конкурсі пердунів серед худоби на Топсгемському ярмарку; інша — про те, що містера Кривду звільнили, бо він запхнув собі в ніздрі оченята піддослідних свинячих зародків. Гумор, бачте, величного свіфтівського ґатунку. Вишукано, еге ж?

На четвертому уроці, під час самостійного навчання, троє моїх друзів так реготали «на гальорці», що міс Рейпетч (для тебе вона Щуриха, друзяко) підкралася подивитися, що там такого смішного. Вона конфіскувала «Сільські риглі», в яких я чи від непереборної пихи, чи з неймовірної наївності вказав своє ім’я як головного редактора та Великого й Могутнього Патрона; і наприкінці дня мене вже вдруге за шкільну кар’єру викликали до директора через те, що я понаписував.

Цього разу проблеми були значно серйозніші. Більшість учителів із гумором поставилися до моїх кпинів, навіть містер Кривда був готовий махнути рукою на свинячі оченята, але одна вчителька — ні. Це була міс Марґітан, яка викладала дівчатам стенографію та друкування в рамках курсу підприємництва. Вона вселяла повагу та страх. У традиції вчителів давніших часів міс Марґітан не хотіла бути твоїм другом, твоїм психологом чи натхненницею. Її завданням було дати тобі ділові навички, її вимогою — навчати цілковито за правилами. Її правилами. На уроках міс Марґітан дівчат іноді просили стати навколішки на підлозі, і, якщо поділ спідниці не торкався лінолеуму, їх відправляли додому перевдягатись. І хоч як слізно її благали, вона не м’якшала; хоч як аргументували, її світогляд не мінявся. Її списки покараних учнів були найдовшими в школі, однак її дівчат традиційно обирали для виголошення прощальної та вітальної промов[55], і згодом вони зазвичай добре влаштовувалися на роботу. Багато кому вдавалося її полюбити. Інші ж люто ненавиділи як тоді, так і нині, через багато років. Оці другі дівчата казали на неї Опаришка[56] Марґітан, як, безсумнівно, і їхні матері перед тим. У «Сільських риглях» була замітка, яка починалася словами: «Міс Марґітан або, як ніжно кличуть її лісбонці звідусіль, Опаришка…»

Містер Гіґґінс, наш лисий директор (легковажно названий у «Риглях» Битком[57]), сказав мені, що міс Марґітан образило та засмутило те, що я написав. Проте, вочевидь, вона була не настільки ображена, щоб не згадати давнього біблійного застереження. «Мені належить помста, я відплачу», — мовила вчителька стенографії. Містер Гіґґінс сказав, що вона вимагала відсторонити мене від занять.

У моєму характері сплелися, наче волосся в косу, дикість і глибокий консерватизм. Моя шалена частина написала «Сільські риглі» та принесла їх до школи. Але тепер баламут містер Гайд скарлючився та вислизнув у чорний хід, а доктору Джекілу лишалося тільки уявляти, як на мене подивиться мама, коли дізнається, що мене відсторонили, — цей біль у її очах. Мені треба було викинути з голови думки про неї, негайно. У десятому класі, на рік старший за більшість однокласників, при зрості 188 см я був одним з найбільших хлопців у школі. Я люто не хотів розплакатися в кабінеті містера Гіґґінса — не тоді, коли коридорами шугали діти, які з цікавістю позирали на нас у віконце — на містера Гіґґінса за столом і на мене на «місці для поганих хлопців».

Усе закінчилося тим, що міс Марґітан погодилася на формальне вибачення і щоб цей поганий хлопець, який насмілився назвати її Опаришкою в газеті, два тижні затримувався після уроків. Погано. Але чи є в старшій школі взагалі щось хороше? У тому віці, коли школа для нас як турецький полон, вона практично всім нам здається найсерйознішим ділом у світі. Лише в другу-третю зустріч випускників ми починаємо розуміти, якою це все було дурницею.

За день-другий мене привели в кабінет містера Гіґґінса і поставили перед нею. Міс Марґітан сиділа прямо, як шомпол, склавши артритні руки на колінах та незмигно дивлячись на мене сірими очима. Тоді я зрозумів, що вона якось відрізняється від решти дорослих, яких я знав. Мені не зразу вдалося визначити, у чому полягала відмінність, але я знав, що цю жінку неможливо причарувати, схилити на свій бік. Пізніше, запускаючи паперові літачки разом з іншими поганими хлопцями та дівчатами в кімнаті, де ми після уроків відбували покарання (яке виявилося не таким і кепським), я вирішив, що все просто: міс Марґітан не любить хлопців. Вона була перша жінка в моєму житті, яка не любила хлопців — навіть трошечки.

Якщо це щось міняє, то моє вибачення було щиросердим. Міс Марґітан справді образило написане мною, це можна було зрозуміти. Сумніваюся, що вона мене ненавиділа, — певно, була для цього надто зайнята, — проте представляла Національне товариство пошани[58] у ЛСШ, і, коли за два роки моє ім’я з’явилося в списку претендентів на їхню стипендію, вона мене ветувала. Національному товариству пошани не потрібні юнаки «як він», заявила вона. З часом я став вважати, що вона мала рацію. Хлопцеві, який колись витер дупу отруйним плющем, дійсно, мабуть, не місце в клубі кмітливих людей.

Відтоді я практично ніколи не воджуся з сатирою.

20

Ледве минув тиждень, відколи я перестав затримуватися після уроків на покарання, як мене знову запросили в кабінет директора. Я пішов із тяжким серцем, гадаючи, в яке ще лайно я вступив.

Принаймні мене викликав не містер Гіґґінс. Цього разу повістка надійшла від шкільного практичного психолога. Було багато обговорень з мого приводу, сказав він, і про те, як спрямувати моє «невгамовне перо» в конструктивніше русло. Він попитав у редактора лісбонського тижневика Джона Ґульда і виявив, що йому в газету потрібен спортивний репортер. Школа, звісно, не могла наполягати, щоб я пішов на цю посаду, але весь колектив вважає, що це слушно. «Погоджуйся або помри», — читалося в очах практичного психолога. Може, це була просто параноя, але навіть зараз, майже сорок років по тому, я так не вважаю.

Я тяжко про себе зітхнув. Я спекався «Дейвової промокашки», майже спекався «Барабана», а тепер на мене звалилася лісбонська «Weekly Enterprise». Замість бути переслідуваним водами, як Норман Маклін у «Там тече ріка»[59], я був підлітком, якого переслідували газети. А проте що мені лишалося робити? Я ще раз оцінив погляд практичного психолога і сказав, що радо сходжу на співбесіду.

Ґульд (не відомий гуморист із Нової Англії і не автор «Пожеж Ґрінліфа»[60], але, гадаю, родич їм обом) зустрів мене насторожено, але не без цікавості. Влаштуємо один одному випробування, сказав він, якщо я не проти.

Будучи далеко від адміністрації лісбонської старшої школи, я зважився на чесність. Я сказав містерові Ґульду, що не дуже розуміюся на спорті. Ґульд відповів: «Ці ігри розуміють навіть люди, які дивляться їх у барі на п’яну голову. Спробуй — і навчишся».

Він видав мені здоровенний рулон жовтого паперу, на якому я мав писати свої матеріали (по-моєму, він досі в мене десь є), та пообіцяв зарплату в півцента за кожне слово. Мені вперше обіцяли платити за написане.

Дві перші здані мною статті були про баскетбольний матч, під час якого член команди ЛСШ побив рекорд школи за очками. Одна була простим репортажем, а друга — бічною колонкою про рекордсменську гру Роберта Ренсома. Я приніс їх обидві Ґульдові на наступний після гри день, щоб до п’ятниці їх підготувати. Він прочитав репортаж, зробив дві незначні правки, після чого зарубав. Відтак узявся за головну статтю з жирною чорною ручкою.

За два останні роки в Лісбоні я відходи´в своє на уроки англійської літератури, у коледжі — на пари з композиції, літтворчості та поезії, але Джон Ґульд дав мені більше, ніж усі вони, і то за якихось десять хвилин. Шкода, що ця стаття не збереглася, її варто було б повісити в рамку — з редакторськими правками і всіма ділами, — але я і так добре пам’ятаю, як вона була написана і на що перетворилася після того, як Ґульд «причесав» її своєю чорною ручкою. Ось приклад:

Ґульд зупинився на «часів Кореї» та глянув на мене. «Якого року встановили попередній рекорд?» — запитав він.

На щастя, в мене з собою були нотатки. «1953-го», — сказав я. Ґульд крекнув і повернувся до роботи. Закінчивши з помітками в моєму рукописі, як у прикладі вище, він підвів погляд і вгледів щось на моєму обличчі. Гадаю, він хибно вирішив, що це вираз жаху. Насправді ж це було щире одкровення. Чому, дивувався я, наші викладачі мови та літератури такого ніколи не робили? Я наче розглядав анатомічну модель людини на столі містера Кривди в кабінеті біології.

— Я повикреслював лише погане, — запевнив Ґульд. — Усе переважно добре.

— Я знаю, — сказав я, маючи на увазі перше й друге: так, переважно все було добре — або нормально, годилося — і так, він повикреслював лише погане. — Більше такого не робитиму.

Він засміявся.

— Якщо це так, то більше тобі ніколи не доведеться працювати, щоб заробляти на життя. Натомість будеш займатися цим. Мені треба пояснювати щось із цих поміток?

— Ні, — сказав я.

— Коли пишеш, ти розповідаєш собі історію, — мовив він. — А коли переписуєш, твоє головне завдання — викинути все, що не є історією.

Ґульд сказав іще дещо цікаве того дня, коли я здав перші дві свої статті: пиши при зачинених дверях, а переписуй при відчинених. Іншими словами, на початку написане — тільки для тебе, а потім воно виходить у світ. Щойно зрозумієш, про що історія, і добре її впорядкуєш — принаймні наскільки зможеш, — вона почне належати всякому, хто захоче її прочитати. Чи покритикувати. Якщо дуже пощастить (це вже моя думка, а не Ґульдова, але впевнений, що він би з нею погодився), то більшості захочеться зробити перше, а не друге.

21

Одразу після поїздки з класом до Вашингтона в останній рік школи я влаштувався на роботу на текстильну фабрику «Ворамбо» в Лісбон-Фоллз. Мені не хотілося там працювати — робота була тяжка й нудна, а сама фабрика була задрипаною парашею, що стриміла над забрудненою річкою Андроскоґґін, наче якийсь робітний дім з роману Чарльза Діккенса, — але мені була потрібна зарплата. Моя матір отримувала копійки за роботу економкою в установі для душевнохворих у Нью-Ґлостері, однак твердо вирішила відправити мене в коледж, як мого брата Девіда (Університет Мену, випуск 1966 року, cum laude[61]). У її свідомості власне освіта практично відійшла на другий план. І Дарем, і Лісбон-Фоллз, і Університет Мену в місті Ороно були частиною маленького світу, де всі були сусідами та цікавилися справами одне одного по колективних телефонних лініях[62] на 4–6 абонентів, якими тоді обслуговувалися ведмежі закутки. У великому світі хлопців, які не вступали до коледжу, відправляли на неоголошену війну містера Джонсона[63], і часто вони поверталися додому в ящиках. Моїй матері подобалася Ліндонова «Війна з бідністю»[64] («Оце моя війна», — бувало, казала вона), а не те, що він витворяв у Південно-Східній Азії. Якось я сказав їй, що мені, можливо, було б корисно вступити до війська та побувати там — з цього точно вийшла би книжка, говорив я.

— Не будь дурним, Стівене, — казала вона. — З твоїм зором тебе першим застрелять. Як ти збираєшся писати, якщо загинеш?

Вона справді так вважала і була рішуче налаштована головою та серцем. Усе завершилося тим, що я подавав заявки на стипендії, на позики та пішов працювати на фабрику. Я б точно далеко не заїхав за 5–6 доларів на тиждень, які отримував за статті про турніри з боулінгу та «Перегони в „мильних ящиках“»[65] для «Enterprise».

Протягом останніх тижнів навчання в ЛСШ мій розклад мав такий вигляд: о 7:00 підйом, о 7:30 іду в школу, о 14:00 закінчуються уроки, о 14:58 відмічаюся на третьому поверсі «Ворамбо», вісім годин пакую текстиль у мішки, о 23:02 відмічаюся про кінець зміни, дістаюся додому приблизно за чверть до півночі, з’їдаю тарілку сухого сніданку, падаю на ліжко, встаю зранку, і все повторюється знову. Кілька разів я працював подвійну зміну, потім з годину спав перед школою у «форді ґелексі» 1960 року (Дейвова стара машина), відтак, пообідавши, досипляв на п’ятому та шостому уроках у кабінці медсестри.

З початком літніх канікул стало легше. По-перше, мене перевели в підвал до фарбувальні, де було на десять градусів прохолодніше. Моє завдання полягало у фарбуванні зразків тканини мельтон у пурпуровий та темно-синій кольори. Припускаю, що десь у Новій Англії досі є люди, в яких у шафах висять піджаки, пофарбовані вашим покірним слугою. Це було не найкраще літо в моєму житті, але мене не затягло в машинерію і я не зшив собі пальці докупи на одній з потужних швейних машин, які ми використовували для підперізування нефарбованої тканини.

На 4 липня[66] фабрика зачинилася на цілий тиждень. Працівники, які пропрацювали на «Ворамбо» п’ять або більше років, отримали тиждень оплачуваних вихідних. А тим, хто працював менш ніж п’ять років, запропонували роботу в бригаді, яка мала зверху донизу почистити фабрику, включно з підвалом, якого не чіпали років 40–50. Я, певно, погодився би працювати в тій бригаді — платили півтори ставки, — але всі місця були зайняті задовго до того, як бригадир дійшов до старшокласників, яких у вересні вже не буде. Коли я наступного тижня повернувся на роботу, один із фарбувальників сказав, що це була жесть, і шкода, що мене тут не було. «Щури в підвалі завбільшки з котів, — казав він. — А деякі, бляха, здоровенні, як собаки».

Щури завбільшки з собак! Ох, йо!

Одного дня наприкінці фінального семестру в коледжі, коли випускні іспити вже були позаду і не було чим зайнятися, я згадав історію фарбувальника про щурів під фабрикою — завбільшки з котів, а деякі, бляха, здоровенні, як собаки, — і почав писати оповідання «Нічна зміна». Робив це знічев’я одного травневого дня, але за два місяці журнал «Cavalier»[67] купив це оповідання за 200 доларів. Перед тим я вже встиг продати два оповідання, але вони в сумі принесли якихось 65 доларів. А цей раз одним махом вийшло втричі більше. Мені аж подих забило, серйозно. Я став багатим.

22

Улітку 1969 року я влаштувався за програмою роботи й навчання[68] в бібліотеку Університету Мену. Це була прекрасна і водночас паскудна пора. У В’єтнамі Ніксон[69] реалізовував свій план припинення війни, суть якого, здавалося, полягала в тому, щоб дотла розбомбити Південно-Східну Азію. «Знайомтесь, новий бос, — співали „The Who“, — такий самий, як старий бос»[70]. Юджин Мак-Карті[71] поринув у поезію, щасливі хіпі носили штани-кльош і футболки з написами на кшталт «УБИВАТИ ЗАРАДИ МИРУ — ВСЕ ОДНО ЩО ТРАХАТИСЯ ЗАРАДИ ЦНОТИ». Я носив чудовий комплект бакенбардів-матончопсів[72]. «Creedence Clearwater Revival» співали «Green River»: босоногі дівчата танцюють у місячному сяйві; а Кенні Роджерс усе ще був із «The First Edition». Мартін Лютер Кінг і Роберт Кеннеді вже були мертві, але Дженіс Джоплін, Джим Моррісон, Боб «Ведмідь» Гайт[73], Джимі Гендрікс, Кесс Елліот[74], Джон Леннон та Елвіс Преслі усе ще жили й творили музику. Я мешкав зовсім поряд із кампусом у «Кімнатах Еда Прайса» (сім баксів на тиждень плюс додатковий комплект постільної білизни). Люди висадилися на Місяць, а я потрапив у Список декана[75]. Скільки див і чудес.

Одного дня наприкінці червня наша бібліотечна тусовка обідала на газоні позаду університетської книгарні. Між Паоло Сільвою та Едді Маршем сиділа охайна дівчина з гучним хрипким сміхом, рудавим волоссям та найгарнішими ногами на моїй пам’яті, які чудово проглядалися з-під короткої жовтої спіднички. У неї була при собі «Душа на льоду» Елріджа Клівера. Я не бачив її в бібліотеці. До того ж мені не вірилося, що студентка коледжу може так прекрасно і безбоязно сміятися. А ще, незважаючи на серйозне чтиво, матюкалася вона, як роботяга, а не студентка (і собі побувши роботягою, я мав достатню кваліфікацію для такого судження). Її звали Табіта Спрюс. Ми одружилися через півтора роки. Ми й досі одружені, і вона ніколи не дає мені забути, що, коли ми познайомилися, я подумав, ніби вона дівчина Едді Марша, місцева. Може, офіціантка-книголюбка з локальної піцерії, яка вийшла на обід.

23

У нас вийшло. Наш шлюб пережив усіх світових лідерів, крім Кастро[76], а якщо ми й далі будемо говорити, сперечатися, кохатися й танцювати під «Ramones» — ґаба-ґаба-гей[77] — то, мабуть, виходитиме й далі. Ми різного релігійного походження, але, будучи феміністкою, Таббі ніколи не фанатіла від католицизму, в якому чоловіки встановлюють правила (серед яких Богом дана настанова: завжди входити без презика), а жінки перуть спіднє. Я хоч і вірю в Бога, проте мені організована релігія ні до чого. Ми вийшли з однакового робітничого середовища, обоє м’ясоїди, обоє прихильники демократів і з типовою для янкі підозріливістю ставимося до життя за межами Нової Англії. Ми сексуально сумісні та моногамні за натурою. Однак найміцніше нас пов’язують слова, мова і праця нашого життя.

Ми познайомилися, коли трудилися в бібліотеці, а закохався я в неї на поетичній майстерні восени 69-го; я був на четвертому, останньому курсі, а вона — на третьому. Я закохався в неї почасти тому, що розумів, нащо вона займається своїм ділом. І тому, що вона сама розуміла, нащо цим займається. А ще я закохався, бо вона була в сексуальному чорному платті й шовкових панчішках, таких, що причіпляються до підв’язок.

Не хочу надто критикувати своє покоління (а втім, хочу: ми мали шанс змінити світ, а натомість обрали канал «Шопінг на дивані»), але серед моїх тогочасних знайомих студентів-письменників побутував погляд, що хороше письмо з’являється спонтанно, в напливі відчуттів, які треба негайно ловити; під час будівництва своїх надважливих сходів у небеса не можна просто собі стояти з молотком у руці. «Ars poetica»[78] за 1969 рік було найкраще виражене в пісні Донована Лейтча: «Спершу є гора / Потім гори немає / Потім є»[79]. Майбутні поети жили в росянистому толкіністичному світі й вихоплювали вірші з ефіру. Думка була практично одностайна: серйозне мистецтво приходить… десь звідти! Письменники — благословенні стенографісти під Боже диктування. Не хочу соромити нікого зі своїх давніх друзів того періоду, тому ось вигадана версія того, що я маю на увазі, зібрана зі шматочків багатьох справжніх віршів:

я заплющую очі

бачу в пітьмі

Родан Рембо

у пітьмі

я ковтаю тканину

самотності

вороно я тут

вороне я тут

Якби ви запитали в поета, що цей вірш означає, скоріше за все, отримали б від нього зневажливий погляд. Решта б випромінювала зніяковілу мовчанку. А те, що поет, напевне, не зміг би вам нічого розказати про свої механізми творчості, всі, звісно, вважали б несуттєвим. Під примусом він, імовірно, сказав би, що немає жодних механізмів, а є лиш еякуляція відчуттів: спершу є гора, потім гори немає, потім є. А якщо, виходячи з припущення, що такі загальновживані слова, як «самотність», мають для всіх нас однакове значення, отриманий вірш буде халтурний, то ну чого ти, забий на цей старомодний чос, заціни глибину. Я ніколи не доганяв такого підходу (хоч і не насмілювався про це говорити, принаймні так багатослівно) і як же зрадів, коли дізнався, що гарна дівчина в чорному платті та шовкових панчохах теж не дуже доганяла. Вона не казала про це прямо, а втім, не було й потреби. Її твори промовляли за неї.

Учасники майстерні — з дюжина студентів і троє чи четверо інших викладачів — збиралися двічі на тиждень у вітальні викладача Джима Бішопа і працювали в дивовижній атмосфері рівності. Вірші набиралися та роздруковувалися на мімеографі на кафедрі англійської в день кожної майстерні. Поети декламували, а всі інші читали за ними по копіях. Ось один із віршів Таббі тієї осені:

Пісня поступу Августина

Найхудішого ведмедя будять узимку

сміх уві сні сарани,

маревна буча бджіл,

медово-пахучі пустельні піски,

які несе вітер в утробі своїй

на далекі пригíрки, в кедрові доми.

Ведмідь відчуває певну надію.

Є поживні слова, що годують

краще за гори снігу на срібних тарелях

і за нáдміри льоду в золотих чашах. Крихти криги

з уст коханця — не завжди на краще,

А пустельні марення — не завжди міраж.

Ведмідь, прокидаючись, співає пісню поступу,

зіткану з піску, який підкорює міста

рухом крізь віки. Хвалою він спокушає

вітер, що мандрує до моря,

де рибина, впіймана в пильну мережу, чує пісню ведмедя в снігу, який холодом пахне.

Коли Таббі дочитала, зависла тиша. Ніхто не знав, як реагувати. Крізь вірш ніби було пропущено троси, на яких рядки натягувалися, доки майже починали гудіти. Комбінація вправної дикції та маячни´х образів схвилювала мене й просвітила. Її вірш також дав мені відчути, що я не один переконаний, ніби добре письмо може водночас і п’янити, і нести якусь думку. Якщо тверезі, як скельце, люди здатні трахатися, як шаленці, — щиро втрачати розум у момент своїх терзань, — то чому письменник не може бути здатний збожеволіти і при цьому залишатися при глузді?

Також мені сподобалися старанність і праця, вкладені в цей вірш, які наводили на думку, що в написанні віршів (або оповідань чи есе) стільки ж спільного з підмітанням підлоги, скільки й із легендарними моментами одкровень. У п’єсі «Родзинка на сонці»[80] один персонаж вигукує: «Я хочу літати! Я хочу торкнутися сонця!», на що його дружина відповідає: «Спочатку доїж яєшню».

Під час подальшого обговорення читання Таб мені стало ясно, що вона розуміє свій вірш. Вона точно знала, що хотіла сказати, і їй це майже повністю вдалося. Вона знала про Блаженного Августина (354–430 рр. н. е.) як католичка і студентка історичного профілю. Августинова мати (теж свята) була християнкою, а батько — язичником. До свого навернення Августин прагнув грошей і жінок, а після — боровся зі своїми сексуальними поривами. Він відомий своєю Молитвою розпусника, де сказано: «О Господи, зроби мене цнотливим… але ще не зараз». У своїх писаннях він зосереджував увагу на боротьбі людини, яка прагне відмовитися від віри в себе на користь віри в Бога. І часом порівнював себе з ведмедем. Усміхаючись, Таббі так схиляє підборіддя, що виглядає мудрою та до болю милою. Пам’ятаю, вона й тоді так зробила і сказала: «Крім того, я люблю ведмедів».

Поступ, тому що ведмідь просинається поступово. Він могутній та чуттєвий, однак худий, бо прокинувся несвоєчасно. Ведмідь, сказала Таббі, коли її попросили розтлумачити, — це свого роду символ тривожної та чудесної звички людства бачити правильні сни в неправильний час. Ці сни складні через свою недоречність, але також і чудові своїми обіцянками. Іще цей вірш наводить на думку, що сни могутні: сон ведмедя достатньо сильний, аби спокусити вітер на те, щоб донести свою пісню рибині, яка спіймалася в сіть.

Я не стану доводити, чи «Пісня поступу» — великий вірш (хоч і вважаю його хорошим). Суть у тому, що це був поміркований вірш у часи істерії, народжений із письменницької етики, яка наскрізь резонувала з моїми серцем і душею.

Того вечора Таббі сиділа в одному з крісел-гойдалок Джима Бішопа. Я сидів на підлозі поруч із нею. Доки вона говорила, я поклав руку їй на литку, огорнув долонею кривизну теплої крізь панчоху плоті. Вона мені усміхнулася. Я усміхнувся у відповідь. Інколи такі речі не випадкові. Я майже переконаний у цьому.

24

Після трьох років шлюбу в нас було вже двоє дітей. Ми їх ні планували, ні не планували — вони з’явилися, коли з’явилися, і ми їм раділи. У Наомі були часті запалення вух. Джо був наче здоровим, але, здавалося, ніколи не спав. Коли в Таббі почалися перейми, я був із другом в автокінотеатрі в Бруері — на День пам’яті[81] влаштували потрійний сеанс, показували фільми жахів. Ми були на третьому з них («Перемелювачі трупів»[82]) і на другій шістці пива, коли прибіг адміністратор. У ті дні все ще користувалися динаміками на стовпчиках: паркуєшся, знімаєш його та чіпляєш на вікно дверцят[83]. Адміністратор зробив оголошення, яке пролунало по всьому паркінгу: «СТІВЕ КІНГ, ЇДЬТЕ ДОДОМУ! ВАША ЖІНКА НАРОДЖУЄ! СТІВЕ КІНГ, ЇДЬТЕ ДОДОМУ! У ВАШОЇ ЖІНКИ ПЕРЕЙМИ!»

Коли я вів наш старенький «плімут» до виходу, кількасот клаксонів засигналили в жартівливому привітанні. Багато хто блимнув фарами, скупавши мене в мерехтливому світлі. Мій друг Джиммі Сміт так сміявся, що аж сповз на підлогу під переднє пасажирське сидіння. Там він і провів більшу частину шляху назад, до Бангора, пирхаючи сміхом серед пивних бляшанок. Коли я приїхав додому, Таббі вже зібрала речі та спокійно чекала. Вона народила Джо менш ніж через три години. Він прийшов у світ легко. Наступні років п’ять із ним більше нічого не було легко. Однак він був потішним. Та й Наомі теж. Навіть коли вона зривала шпалери в себе над колискою (може, думала, що допомагає по господарству), а Джо какав на плетене сидіння крісла-гойдалки, яке стояло в нас на ґанку квартири на Сенфорд-стрит, вони були потішні.

25

Мама знала, що я хочу бути письменником (як їй було не знати, коли в мене на стіні на сотці висіли всі ці відмови?), але заохочувала стати дипломованим викладачем «для підстраховки».

— Тобі, Стівене, можливо, захочеться одружитись, а мансарда над Сеною романтична, лише якщо ти холостяк, — якось сказала вона. — Таке місце не годиться для сім’ї.

Я зробив, як вона пропонувала, вступив до педагогічного коледжу Університету Мену і через чотири роки вигулькнув звідти з дипломом викладача… наче золотистий ретривер, який вискакує зі ставка з мертвим крижнем у зубах. А він таки був мертвим, ага. Мені не вдалося влаштуватися викладачем, тому я пішов працювати в пральню «Нью-Франклін» на зарплату, не набагато кращу за ту, що отримував на «Ворамбо» чотири роки тому. Моя сім’я кочувала з мансарди на мансарду, з видом не на Сену, а на значно менш привабливі вулиці Бангора, куди, здавалося, щосуботи о другій ночі приїздить поліція.

У «Нью-Франкліні» я ніколи не приймав персонального прання, крім «гарячих замовлень», за які платила страхова компанія (гарячими замовленнями в основному був одяг — нормальний на вигляд, але смердить, як смажена мавпятина). В основному я завантажував та виймав постільну білизну, привезену з менських прибережних мотелів, і столову білизну з менських прибережних ресторанів. Столова білизна була просто безбожно мерзенною. Гостям штату Мен у ресторані зазвичай хочеться молюсків та омарів. Здебільшого омарів. Доки скатертини, на яких подавалися ці делікатеси, доходили до мене, вони смерділи так, що очі на лоба лізли, і нерідко кишіли опаришами. Коли завантажуєш прання в машину, ці опариші намагаються лізти по руках, наче знають, гівнюки, що ти зібрався їх зварити. Я думав, що з часом до них звикну, але так і не зміг. Опариші були поганими, але запах гнилих молюсків та омарів був іще гіршим. «Чому люди такі свині? — гадав я, закидаючи в пралки хворобливу білизну з ресторану „Тестас“, що в містечку Бар-Гарбор. — Чому люди такі йобані свині?»

А лікарняна білизна була навіть гіршою. Влітку вона теж буяла опаришами, але ці живилися кров’ю, а не м’ясом омарів та слизом молюсків. Одяг, простирадла й наволочки, які вважалися заразними, клалися в «чумні мішки», як ми їх називали, що розчинялися, опиняючись у гарячій воді; проте в ті часи кров не вважалася чимось особливо небезпечним. У цій лікарняній білизні часто траплялися маленькі бонуси — такі партії були як пачки огидних «Крекер-Джеків»[84] з химерними призами. В одній партії я знайшов сталеве судно, а в іншій — хірургічні ножиці (з судна не було жодної користі, а от ножиці неабияк стали в пригоді на кухні). Хлопець, із яким я працював, Ернест «Рокі» Роквелл, знайшов 20 доларів у партії білизни з Медичного центру Східного Мену і пішов тоді з роботи ще опівдні, бухати (Рокі називав кінець зміни «Шліц-о-клок»[85]).

Якогось разу я почув дивне брязкання в одній із наших трикамерних промислових пралок «Washex» на моїй відповідальності. Гадаючи, що ця клята машина почала сточувати власні шестерні, я луплю кнопку аварійної зупинки. Відчиняю дверцята, вивалюю здоровенний кавалок хірургічних костюмів і зелених шапочок, при цьому весь промокаю. Під усім оцим валяється розкиданий по внутрішньому циліндрі середньої камери, схожому на друшляк, чи не цілий комплект людських зубів. Мені зразу подумалося, що з них вийшло б цікаве намисто, але я просто вигріб їх і викинув у сміття. Моя жінка витерпіла багато моїх коників за стільки років, але і її почуття гумору має межі.

26

З фінансової точки зору двоє дітей — це, мабуть, забагато для двох випускників коледжу, один з яких працює у пральні, а друга — на другій зміні в «Dunkin’ Donuts»[86]. Єдину підмогу ми отримували від журналів «Dude», «Cavalier», «Adam» та «Swank» — такі мій дядько Орен називав «цицькатими журналами». У 1972-му вони показували значно більше, ніж просто голі груди, і мода на літературу минала, проте мені пощастило впіймати цю останню хвилю. Я писав після роботи. Коли ми жили на Ґроув-стрит поряд із «Нью-Франкліном», я часом пописував в обід. Мабуть, звучить неймовірно, наче я Ейб Лінкольн[87] абощо, та насправді в цьому не було нічого такого — я отримував задоволення. Ці оповідки, хоч якими похмурими були деякі з них, слугували мені для короткочасної втечі від боса містера Брукса та прибиральника Гаррі.

У Гаррі замість кистей були гаки — наслідок падіння в прасувальний коток під час Другої світової війни (він протирав балки над машиною і зірвався). Будучи в душі коміком, він часом прокрадався в туалет, підставляв під холодну воду один гак, а під гарячу — другий, відтак тихо підходив до тебе, доки ти завантажуєш прання, і клав сталеві гаки тобі на карк. Ми з Рокі багато обговорювали та вгадували, як Гаррі примудряється впоратися з деякими аспектами прибирання в туалеті. «Ну, — сказав якось Рокі, коли ми пили обід у нього в машині, — принаймні йому не треба мити руки».

Бувало — особливо влітку, коли я ковтав соляну таблетку, — на мене находило усвідомлення, що я просто повторюю життя своєї матері. Зазвичай така думка здавалася кумедною. Але в моменти втоми чи коли назбирувалися рахунки, а грошей їх оплатити не було, вона ставала жахливою. Я думав: «Наші життя мають іти не так». А потім: «Половина світу вважає так само».

Оповідань, які я продав у чоловічі журнали між серпнем 1970 року, коли отримав чек на 200 доларів за «Нічну зміну», і зимою 1973—1974-го, якраз вистачало для підтримання тонкої межі, що відділяла нас від служби соціальної допомоги (моя матір, яка все життя була республіканкою, передала мені свій глибинний жах перед «ходінням в окружний департамент»[88], у Таббі теж було трохи цього жаху).

Мій найяснішій спогад тих днів — про те, як одного недільного пообіддя ми поверталися додому в квартиру на Ґроув-стрит після вихідних у моєї мами в Даремі — десь о тій же порі почали даватися взнаки симптоми раку, який її вбив. У мене є світлина з того дня: мама, водночас втомлена і задоволена, сидить у кріслі на ґанку та тримає Джо на колінах, а Наомі міцно стоїть опліч неї. Однак уже в неділю вона була не така міцна — у неї почалося запалення вуха і висока температура.

Човгаючи від машини до свого будинку того дня, ми почувалися геть пригніченими. Я ніс Наомі й торбу найнеобхідніших дитячих речей (пляшечки, лосьйони, памперси, комбінезони для сну, маєчки, шкарпетки), а Таббі несла Джо, який на неї відригнув. За собою вона тягла мішок із брудними підгузками. Ми обоє знали, що Наомі треба ОТЕ РОЖЕВЕ — це ми так називали амоксицилін у краплях. ОТЕ РОЖЕВЕ було дороге, а ми були розорені, просто банкрути.

Я зумів відчинити двері та не впустити з рук доньку, зайшов і почав її заспокоювати (вона так пашіла, що аж світилась, як вуглинка, у мене на грудях), коли помітив у нашій поштовій скриньці конверт — пошта за суботу, яка рідкість. Молодим подружжям нечасто пишуть; усі, крім комунальних служб, забувають про їхнє існування. Я висмикнув лист, молячись, аби він не виявився ще одним рахунком. Це були мої друзі з видавничої корпорації «Dugent», власники «Cavalier» та багатьох інших дорослих видань; вони надіслали мені чек за довге оповідання «Часом вони повертаються», яке я навіть не сподівався кудись продати. Чек був на п’ятсот доларів — мій найбільший гонорар. Зненацька ми змогли дозволити собі не лише похід до лікаря та пляшечку ОТОГО РОЖЕВОГО, а ще й славну недільну вечерю. Припускаю, що коли діти поснули, ми з Таббі побавилися.

Думаю, в той час у нашому житті було багато щастя, але також ми часто боялися. Ми самі ще були дітьми (як то кажуть), і наші забавляння допомагали відганяти тривожні думки. Ми дбали про себе, про дітей і одне про одного, наскільки могли. Таббі ходила в своїй рожевій уніформі на роботу в «Dunkin’ Donuts» і викликала копів, коли п’яні, що заходили на каву, починали буйно поводитися. Я прав мотельні простирадла і продовжував писати короткометражки жахів.

27

Починаючи «Керрі»[89], я вже працював учителем англійської в сусідньому містечку Гемпден. Мені платили 6400 доларів на рік, що здавалося немислимою сумою після ставки в долар шістдесят за годину, яку я отримував у пральні. Якби я сів і порахував, не забуваючи весь час, проведений на нарадах після уроків і за перевіркою зошитів удома, то побачив би, що сума дуже навіть мислима і що наше становище погане як ніколи. Наприкінці зими 1973-го ми жили в даблвайд-трейлері[90] в Гермоні, маленькому містечку на захід від Бангора (значно пізніше, даючи інтерв’ю для «Плейбоя», я назвав Гермон «дупою світу». Гермонці тоді розлютилися, тож я прошу пробачення. Гермон — не більше, ніж пахва світу). Я їздив на «б’юїку» з несправною трансмісією, на ремонт якої в нас не було грошей; Таббі досі працювала в «Dunkin’ Donuts»; у нас не було телефону — ми просто не могли дозволити собі щомісяця за нього платити. О тій порі Таббі пробувала писати оповідання-зізнання (зразка «Надто вродлива, щоб лишатись незайманою») й негайно почала отримувати персональні відповіді типу «це не зовсім те, що нам треба, але ви пишіть іще». Вона прорвалася б уперед, якби щодня мала на годину-другу більше, але в неї були тільки стандартні двадцять чотири. Крім того, інтерес до формули журналів зізнань («три R»: Rebellion, Ruin, Redemption[91]), який у неї був на початку, швидко вивітрився.

Моя творчість теж не надто мала успіх. Жахи, наукову фантастику та детективи з чоловічих журналів витісняли дедалі живописніші історії про секс. Це була тільки частина проблеми. Серйознішим клопотом стало те, що вперше в житті мені було важко писати. Заковика була в учителюванні. Мені подобалися колеги, я любив дітей, навіть такі собі бівіси та батхеди були цікавими, але в п’ятницю до кінця дня я часто почувався, наче до мого мозку весь тиждень були під’єднані клеми. Якщо я коли й впадав у відчай через власну кар’єру письменника, то це тоді. Я бачив себе через тридцять років: вбраний у такий, як зараз, затертий твідовий піджак із латками на ліктях, із пивним черевцем, яке накочується поверх штанів кольору хакі; у мене кашель курця через надмірну кількість «Pall Mall», грубші окуляри, рясніша лупа; а в шухляді шість-сім незавершених рукописів, з якими періодично продовжую гратися — зазвичай коли п’яний. Коли питають, чим займаюсь у вільний час, я кажу, що пишу книжку — чим іще має займатись у вільний час усякий викладач літтворчості? І звісно, я брешу собі, кажу, що ще є час, ще не запізно, є письменники, які почали аж після п’ятдесяти, або, бляха, навіть після шістдесяти. І таких, певно, багато.

Якби не моя дружина, два роки, що я викладав у Гемпдені (та прав білизну в «Нью-Франкліні» протягом літніх канікул), склалися б ґрунтовно інакше. Якби вона сказала, що вважає час, проведений за написанням оповідань на ґанку будинку на Понд-стрит чи в пральні трейлера на Клатт-роуд у Гермоні, витраченим марно, то, гадаю, я неабияк занепав би духом. Однак Таббі ні разу не висловила жодного сумніву. Її підтримка була константою, маленькою втіхою, на яку я завжди міг розраховувати. І щоразу, бачачи перший роман, присвячений дружині (чи чоловікові), я усміхаюсь і думаю: «Вона (він) розуміє». Письменство — самотня праця. Присутність того, хто в тебе вірить, усе змінює. Їм не треба нічого говорити. Зазвичай досить просто вірити.

28

Навчаючись у коледжі, мій брат Дейв улітку працював прибиральником у Брансвікській старшій школі, його альма-матер. Я теж пропрацював там частину одного літа. Не пам’ятаю точно, який це був рік; єдине, що це було до знайомства з Таббі, але після того, як я почав курити. Значить, мені було дев’ятнадцять чи двадцять років. Моїм напарником зробили хлопця на ім’я Гаррі, який ходив у зеленому комбінезоні, носив велике кільце ключів і кульгав (принаймні в нього були руки, а не гаки). Одного разу за обідом Гаррі розказав мені, як воно було — протистояти банзай-атаці японців на острові Тарава, коли всі японські офіцери вимахують мечами, зробленими з бляшанок від кави «Maxwell House», а призовники, що горланять у них із-за спин, обдовбані, як ступи, і від них тхне горілим маком. Цей Гаррі був неабияким оповідачем.

Одного дня ми з ним мали відтирати плями іржі зі стін у дівчачому душі. Я роззирався по роздягалці з цікавістю юного мусульманина, що невідомо як опинився глибоко на жіночій території. Вона була така ж, як хлопчача, але при цьому зовсім інакша. Пісуарів, ясна річ, не було, а були два ніяк не підписані металеві ящички на стінах, які за розміром не підходили для паперових рушників. Я запитав, що в них. «Затички для піхов, — сказав Гаррі. — У ті їхні дні місяця».

Ще я помітив, що тут, на відміну від хлопчачої роздягалки, в душових кабінах були підковоподібні хромовані жердки, до яких кріпилися рожеві пластикові шторки. Можна було усамітнитися, коли миєшся. Я сказав про це Гаррі, а він стенув плечима: «Мабуть, малим дівчатам більш соромно бути голими».

Цей спогад повернувся до мене одного дня під час роботи в пральні. Я побачив зав’язку історії: дівчата миються в душі роздягалки, де нема підковоподібних жердок, рожевих пластикових шторок і усамітнення. І в однієї з дівчат починається місячне. От лише вона не знає, що це таке, і решта дівчат — бридливо, нажахано, глузливо — починають закидати її прокладками. Або тампонами, які Гаррі назвав затичками для піхов. Дівчинка починає кричати. Стільки крові! Вона думає, що помирає, що решта дівчат насміхаються з неї попри те, що вона стікає кров’ю до смерті… вона реагує… дає відсіч… але як?

За кілька років до того я читав статтю в журналі «Life»[92], де висувалося припущення, що принаймні декілька відомих випадків полтергейсту були насправді телекінетичними феноменами; телекінез — це здатність рухати предмети силою думки. Існували свідчення, що молоді люди можуть мати таку силу, йшлося в статті, особливо дівчата в ранньому підлітковому віці, якраз коли в них уперше мало бути…

Бац! Зійшлися дві непов’язані думки — підліткова жорстокість і телекінез, і я отримав ідею. Утім, я не покинув свого поста біля «Washex» № 2, не почав бігати по пральні, розмахуючи руками та гукаючи «Еврика!». У мене бувало багато інших ідей, не гірших, а часом навіть кращих. А проте я подумав, що це може стати основою хорошої довгої оповідки для «Cavalier», а ще закрадалася думка про можливість публікації в «Playboy», який платив до двох тисяч доларів за коротку прозу. За дві тисячі баксів можна купити нову трансмісію в «б’юїк», і ще багато залишиться на продукти. Я поставив це оповідання на маленький вогонь на дальню конфорку — уже не зовсім свідоме, але ще й не несвідоме. Я встиг почати викладацьку кар’єру, перш ніж сів одного вечора і вирішив спробувати. Я написав три аркуші з одинарним інтервалом першої чернетки, відтак гидливо їх зжужмав і викинув.

У мене були чотири претензії до написаного. Першим і найменш важливим було те, що оповідка не зачіпала мене на емоційному рівні. Другим і трохи важливішим було те, що мені не дуже подобалася головна героїня. Керрі Вайт здавалася тупою і пасивною, вродженою жертвою. Інші дівчата кидали в неї тампони та прокладки, скандували: «Затикай! Затикай!», а мені було байдуже. Третім і ще важливішим було те, що мені не вдавалося освоїтися з середовищем і виключно жіночими другорядними персонажами. Я приземлився на жіночу планету, і єдина вилазка у дівчачу роздягалку в брансвікській школі кілька років тому не вельми допомагала тут зорієнтуватися. Найкраще мені вдавалося письмо, коли воно було інтимним, наче сексуальний дотик шкіри до шкіри. Із «Керрі» в мене було відчуття, ніби я в гумовому гідрокостюмі, який ніяк не можу стягнути. Четвертим і найважливішим за все було усвідомлення, що оповідка вистрілить, лише якщо буде довгою, може, навіть довшою за оповідання «Часом вони повертаються», яке й так стояло на дальшій межі обсягу, прийнятного для ринку чоловічих журналів. А ще ж має лишитися вдосталь місця для чирлідерок, які дивним чином забули вдягти трусики, — саме заради них чоловіки й купували ці журнали. Я не бачив сенсу витрачати два тижні або навіть місяць на написання повісті, яка мені не подобається і яку не можна буде продати. Тож я її викинув.

Коли я наступного вечора повернувся зі школи, Таббі тримала аркуші. Вона помітила їх, викидаючи сміття з мого відерця, обтрусила м’яті паперові кульки від цигаркового попелу, розгладила й сіла читати. Вона сказала, що хоче, аби я продовжив. Хоче дізнатися, що буде далі. Я сказав, що ні хріна не знаю про школярок. Вона сказала, що допоможе мені з цим. Схилила підборіддя й усміхнулася у своїй до болю милій манері. «Із цього може вийти, — сказала вона. — Я чесно так думаю».

29

Я так і не полюбив Керрі Вайт, так і не повірив мотивації Сью Снелл, коли вона відправляла свого хлопця з Керрі на випускний, але дещо в мене справді вийшло. Ціла кар’єра. Таббі якимось чином знала, а наскладавши п’ятдесят аркушів тексту з одинарним інтервалом, я теж знав. Щонайменше, я був упевнений, що ніхто з персонажів, які пішли на випускний Керрі Вайт, ніколи його не забуде. Тобто ніхто з тих, які виживуть.

До «Керрі» я написав три інші романи: «Лють», «Довга прогулянка» і «Переслідуваний»[93], які було опубліковано пізніше. Серед цих книжок «Лють» найбільше бентежила, а «Довга прогулянка» була найкраще написана. Але жодна з них не дала мені того, чого навчила Керрі Вайт. Найважливіше, що в автора початкове сприйняття персонажа або персонажів може бути таким же хибним, як і в читача. На другому місці було усвідомлення, що припиняти роботу над твором лише тому, що тобі тяжко на емоційному рівні чи уяви бракує, — погано. Часом треба рухатися вперед через «не хочу», а часом може здаватися, ніби ти навсидячки гівно лопатою вигрібаєш, а насправді все добре виходить.

Мені допомогла Таббі. Для початку я дізнався від неї, що шкільні автомати з прокладками зазвичай працюють без монет, бо вчителі й адміністрація не хочуть, аби по школі ходили дівчата в закривавлених спідницях лише тому, що їм не вистачило четвертака, сказала мені дружина. А ще я сам собі допоміг, покопавшись у спогадах про старші класи (робота вчителя не зарадила: мені тоді було вже 26 і я стояв по інший бік столу) і згадавши про двох дуже самотніх та зацькованих дівчат із мого класу: які вони були на вигляд, як поводилися, як до них ставилися. Украй рідко за всю свою кар’єру я досліджував настільки неприємну територію.

Одну з цих дівчат звали, скажімо, Сондра. Вона жила з матір’ю в трейлері недалеко від мене, у них був собака Сир Чеддер. У Сондри був булькітливий, нерівний голос, наче в неї в горлі постійно стояв густий слиз. Вона не була гладкою, але її шкіра видавалася обвислою, блідою, ніби нижній бік гриба. Волосся тулилося до прищавих щік тугими кучериками Сирітки Енні[94]. У неї не було друзів (крім хіба що Сира Чеддера). Якось її мати заплатила мені, щоб я пересунув їм меблі. У вітальні трейлера домінував розіп’ятий Ісус у майже натуральну величину зі зведеними догори очима, опущеним ротом та кров’ю, що скрапувала з-під тернового вінка. Він був голий, лише в ганчірці, обмотаній довкола стегон і крижів. Над цією пов’язкою був запалий живіт і випнуті ребра в’язня концтабору. Мені подумалося, що зростання під агонічним поглядом цього вмираючого Бога, безсумнівно, посприяло тому, що Сондра стала такою, як я її знав, — боязкою та сірою вигнанницею, яка тинялася коридорами лісбонської школи, наче сполохана миша.

— Це Ісус Христос, мій Господь і Спаситель, — сказала Сондрина мати, простеживши мій погляд. — А ти спасенний, Стіве?

Я поспішив запевнити, що спасенний, наскільки можливо. Водночас мені подумалося, що не буває настільки благочестивих людей, щоб отакий Ісус за них заступився. Він же збожеволів від болю — це видно з його обличчя. Якби він повернувся на Землю, то явно не в гуморі для спасіння душ.

Другу дівчину звали, скажімо, Доді Франклін, однак інші дівчата казали на неї Додо або Дуду[95]. Її батьків цікавило тільки одне — участь у конкурсах. І це в них добре виходило. Вони виграли цілу купу дивної всячини, зокрема річний запас консервованого тунця «Three Diamonds Brand Fancy Tuna» і автомобіль «максвелл», який належав Джекові Бенні[96]. Цей «максвелл» стояв зліва від їхнього будинку в частині Дарема, знаній як Саутвест-Бенд, яка поступово розчинялася в пейзажі. Раз чи два на рік котрась із місцевих газет — портлендський «Press-Herald», льюїстонський «Sun» чи лісбонський «Weekly Enterprise» — присвячувала статтю чудній херні, яку вигравали в лотереях і на тоталізаторі батьки Доді. Зазвичай її доповнювало фото «максвелла», або Джека Бенні зі скрипкою, або того й іншого.

Хоч би що вигравали Франкліни, це ніколи не були запаси підліткового одягу на виріст. Доді та її брат Білл ходили в одному й тому самому щодня протягом перших півтора року старшої школи: він — у чорних штанях і картатій сорочці з коротким рукавом, вона — у довгій чорній спідниці, сірих гольфах та білій блузі без рукавів. Може, хтось із читачів не повірить, але я маю на увазі буквально щодня, проте люди, які зростали в маленьких містечках і селах у 50—60-х роках, мене зрозуміють. У Даремі мого дитинства життя було майже зовсім без прикрас. Я ходив до школи з дітьми, які місяцями мали кору бруду на шиї; з дітьми, чия шкіра гноїлася від ранок і висипів; з дітьми, чиї обличчя через необроблені опіки нагадували висушене яблуко; з дітьми, яких відправляли до школи з камінцями у відерці для обіду і самим лиш повітрям у термоску. Це була не Аркадія, а скоріше Доґпетч[97], тільки без гумору.

Доді та Біллу Франклінам нормально велося в даремській початковій школі, а от старша школа була в Лісбон-Фоллз, набагато більшому місті, що означало для таких дітей, як Доді та Білл, кпини й знущання. Ми з цікавістю і жахом спостерігали, як Біллова сорочка вицвітала та розлазилася, починаючи з короткого рукава. Замість відірваного ґудзика він узяв скріпку. Дірку ззаду над згином коліна він заклеїв стрічкою, старанно зафарбованою чорним восковим олівцем під колір штанів. Додіна біла блуза без рукавів почала жовтіти від зношування, віку та поту. Тканина стиралася, і бретельки її ліфчика все більше просвічували. Інші дівчата з неї глузували, спочатку поза спиною, а потім і в лице. Глузування переросло в приниження. Хлопці були до цього не причетні — нам треба було розбиратися з Біллом (так, я допомагав — несильно, але був присутній). Мені здається, Доді діставалося більше. Дівчата не просто сміялися з неї — вони її ненавиділи. Доді уособлювала все, чого вони боялися.

Після різдвяних канікул на другому році вищої школи Доді прийшла на навчання ошатною. Замість старої чорної спідниці в неї була журавлинова, яка доходила до колін, а не до середини гомілок. Замість потріпаних гольфів були нейлонові панчохи, які їй личили, бо вона нарешті зголила розкішний килимок чорного волосся на ногах. Старезна блуза поступилася місцем м’якому вовняному светрові. Вона навіть хімію зробила. Доді просто перевтілилась і, судячи з виразу її обличчя, знала про це. Я без жодної тями, заощадила вона на цей одяг, чи батьки подарували його їй на Різдво, а чи вона цілу вічність канючила і нарешті випросила. Не має значення, бо сам лише одяг нічого не міняв. Того дня дражнилися гірше, ніж будь-коли. Школярки не збиралися випускати її з ящика, в який посадовили, — її карали за спробу вирватись. У мене було кілька спільних з нею уроків, я мав змогу спостерігати занепад Доді на власні очі. Я бачив, як зблякла її усмішка, як світло в очах спершу потьмяніло, відтак згасло. До кінця дня вона стала такою, як була до різдвяних канікул: глинолицою веснянкуватою примарою, що квапливо ходить коридорами, опустивши очі та притиснувши книжки до грудей.

Вона вдягла нові спідницю і светр на наступний день. І на наступний. І на наступний. Наприкінці навчального року вона все ще була в них, хоча тоді для вовни було надто спекотно, й у неї весь час виступали намистинки поту на скронях і верхній губі. Домашню хімічну завивку їй більше не робили, а новий одяг став матовим, згорьованим. Проте кепкування зійшло на передріздвяний рівень, а приниження взагалі припинилося. Хтось намагався перелізти огорожу, і треба було цього не допустити, от і все. Щойно втечі запобігли й усіх в’язнів перелічили, життя змогло повернутися до норми.

І Сондра, і Доді були мертві на момент, коли я почав писати «Керрі». Сондра з’їхала з трейлера в Даремі з-під агонічного погляду вмираючого спасителя до квартири в Лісбон-Фоллз. Вона, певно, працювала десь поряд, імовірно, на якомусь заводі чи взуттєвій фабриці. Вона була епілептичкою і померла під час нападу. Жила сама, тож нікому було їй допомогти, коли вона впала з викрученою під неприродним кутом шиєю. Доді вийшла заміж за ведучого погоди, який заробив у Новій Англії яку-не-яку репутацію завдяки своїй протяжній даун-істівській[98] вимові. Після народження дитини — по-моєму, другої, — Доді пішла в погріб і випустила кулю собі в живіт. Це був вдалий постріл (чи невдалий, залежно від того, як на це дивитися): вона смертельно поранила себе у ворітну вену. У місті говорили, що це післяпологова депресія, як прикро. Особисто я ж підозрював, що це відгукнулося похмілля від шкільних років.

Я ніколи не любив Керрі, цю дівочу версію Еріка Гарріса та Ділана Клебольда[99], проте завдяки Сондрі та Доді я нарешті почав її трошки розуміти. Я жалів її, а також її однокласників, бо сам був колись одним із них.

30

Рукопис «Керрі» вирушив у «Doubleday», де я завів друга на ім’я Вільям Томпсон. Я зовсім про це забув і займався далі своїми справами: викладав у школі, виховував дітей, кохав дружину, пиячив по п’ятницях у другій половині дня та писав оповідання.

Того семестру в мене було вікно на п’ятому уроці, одразу після обіду. Зазвичай я проводив його в учительській за перевіркою контрольних, мріючи випростатися на дивані й подрімати: по обіді в мене енергії як в удава, який щойно проковтнув козу. Увімкнулася система зв’язку, Колін Сайтс питала, чи я там. Я відповів ствердно, вона попросила мене зайти до неї в кабінет. Мені телефонують. Дружина.

Шлях з учительської в нижньому крилі до головного управління видався довгим навіть попри те, що йшли уроки й у коридорах було практично порожньо. Я спішив, майже біг, сильно стукало серце. Щоб скористатися сусідським телефоном, Таббі мала одягти дітей у черевики та куртки, тож мені на думку спадало тільки дві причини, з яких вона могла на це піти: або хтось із дітей упав зі сходів і зламав ногу, або я продав «Керрі».

Моя дружина, задихаючись і не тямлячи себе з радості, зачитала мені телеграму. Її прислав Білл Томпсон (який пізніше відкриє міссісіпського писаку на ім’я Джон Ґрішем) після того, як спробував подзвонити й дізнався, що у Кінгів більше немає телефону. «ВІТАЮ, — йшлося в ній. — КЕРРІ ОФІЦІЙНО КНИЖКА ДАБЛДЕЙ. АВАНС 2500 ДОЛАРІВ ОК? ПОПЕРЕДУ МАЙБУТНЄ. З ЛЮБОВ’Ю, БІЛЛ».

Дві з половиною тисячі доларів — це дуже маленький аванс, навіть як на початок сімдесятих, але я цього не знав, і в мене не було літературного агента, який знав би це замість мене. Доки до мене дійшло, що, може, варто завести агента, я встиг заробити понад три мільйони доларів, більша частина яких пішла видавництву (стандартний договір «Doubleday» у ті дні був, звісно, кращим за контракт на службу[100], але не надто). Мій маленький роман жахів про школу прямував до публікації нестерпно повільно. Хоч його прийняли наприкінці березня — на початку квітня 1973-го, публікацію запланували лише на весну 1974-го року. Це була стандартна практика. У ті часи «Doubleday» було колосальним конвеєром містики, жіночих романів, наукової фантастики та вестернів, видавало їх по 50 чи більше штук на місяць; усе це на додачу до потужного списку новинок, серед яких були такі важковаговики, як Леон Юріс та Аллен Друрі[101]. Я був лиш однією маленькою рибкою в дуже бурхливій річці.

Таббі запитала, чи покину я вчителювати. Я сказав: ні, не за дві з половиною тисячі доларів авансу та туманні перспективи. Був би я сам, то, може (скоріш за все, бляха-муха), й покинув би. Але з дружиною та двома дітьми? Ніяк. Пригадую, як ми тієї ночі лежали в ліжку, їли тости й розмовляли ледь не до світанку. Таббі запитала, скільки ми заробимо, якщо «Doubleday» продасть права на передрук «Керрі» у форматі пейпербек[102], я відповів, що не знаю. Я читав, що Маріо П’юзо щойно отримав величезний аванс за права на перевидання «Хрещеного батька» в пейпербеку — 400 000 доларів, якщо вірити газетам, — але я не сподівався, що «Керрі» і близько буде до такої суми, якщо її взагалі захочуть перевидати в м’якому форматі.

Таббі запитала — вельми боязко, як на людину, що за словом у кишеню не лізе, — чи вважаю я, що роман зацікавить видавців пейпербеків. Я відповів, що, на мою думку, шанси непогані, може, сім чи вісім з десяти. Вона запитала, скільки це може принести. Я сказав, що, за моїм найоптимістичнішим прогнозом, десь між десятьма та шістдесятьма тисячами доларів.

— Шістдесят тисяч доларів? — вона була майже шокована. — Хіба така сума взагалі реальна?

Я сказав, що реальна — малоймовірна, але можлива. А ще я нагадав їй, що за моїм контрактом я отримую 50 % від продажу прав на м’яке видання, це означає, що, коли «Ballantine» або «Dell»[103] таки заплатять шістдесят штук, ми отримаємо лише тридцять. Таббі не удостоїлася на це відповісти — і не треба було. Тридцять тисяч доларів — це сума, яку я міг заробити за чотири роки вчителювання, навіть з урахуванням щорічного підвищення зарплатні. Це було багато грошей. Нехай це був повітряний замок, але то була ніч наших мрій.

31

«Керрі» потроху повзла до публікації. Ми витратили аванс на нову машину (зі стандартною коробкою передач, яку Таббі ненавиділа та крила всіма барвами своєї робітничої лайки), і я підписав учительський контракт на 1973–1974 навчальний рік. Я писав новий роман, своєрідне поєднання «Пейтон-Плейс»[104] і «Дракули»; я назвав його «Друге пришестя». Ми повернулися до Бангора, оселились у квартирі на першому поверсі. Це була така яма, але ми були знову в місті, машина була на справжній гарантії, і в нас був телефон.

Правду кажучи, «Керрі» майже зовсім випала з поля моєї уваги. Я був по вуха заклопотаний дітьми — як шкільними, так і домашніми, — а ще почав переживати за маму. Їй був шістдесят один рік, вона, як і раніше, працювала в Пайнлендському навчальному центрі[105], була весела як ніколи, але, казав Дейв, часто почувалася зле. На столику при ліжку в неї була гора сильнодійних знеболювальних, і він боявся, що в неї якась серйозна недуга. «Вона завжди диміла, як паровоз, сам знаєш», — говорив Дейв. Але хто б казав — він і сам димів, як паровоз (і я теж, а моя дружина ненавиділа пов’язані з цим витрати і постійний попіл скрізь), проте я знав, про що він. І хоч я жив не так близько до неї, як Дейв, і бачив її не так часто, але під час останньої зустрічі я помітив, що вона втратила вагу.

— Що ми можемо зробити? — запитав я.

За цим питанням стояло все, що ми знали про свою матір, яка «своє тримала при собі», як вона любила висловлюватися. Наслідком такої філософії була обширна сіра порожнеча, де в інших сімей була історія; ми з Дейвом майже нічого не знали про нашого батька чи його родину і мінімум — про мамине минуле, в якому були неймовірні (принаймні для мене) вісім померлих братів і сестер та її власна невтілена амбіція стати концертною піаністкою (вона казала, що акомпанувала на органі для мильних опер на Національному громадському радіо та недільних церковних програм під час війни).

— Нічого, — відповів Дейв, — доки вона не попросить.

Однієї неділі, невдовзі після того дзвінка, мені ще раз зателефонував Білл Томпсон із «Doubleday». Я був сам у квартирі; Таббі з дітьми поїхала в гості до матері, а я працював над новою книгою, яку подумки називав «Вампіри в нашому місті».

— Ви сидите? — запитав Білл.

— Ні, — сказав я. Наш телефон висів на кухонній стіні, тому я стояв у дверях між кухнею та вітальнею. — А треба?

— Краще сядьте, — мовив він. — Права на видання «Керрі» в пейпербеку продано «Signet Books» за чотириста тисяч доларів.

Коли я був малий, дідуньо якось сказав моїй мамі: «Рут, скажи малому, хай помовчить. Коли Стівен розтуляє рота, то всі кишки виплескує». Це була правда тоді, це лишається правдою все моє життя, але того Дня матері в травні 1973-го мені забракло слів. Я стояв у дверях, відкидав таку, як завжди, тінь, але не міг говорити. Білл запитав, посміюючись, чи я ще там. Ясно, що я там.

Я його не так почув. Точно-точно. Принаймні ця думка допомогла мені віднайти голос.

— Ви сказали, за сорок тисяч доларів?

— Чотириста тисяч доларів, — сказав він. — Згідно з правилами дорожнього руху, тобто контракту, який я підписав, двісті штук — ваші. Вітаю вас, Стіве.

Я все ще стояв у дверях, дивився крізь вітальню в нашу спальню на колиску Джо. Ми знімали квартиру на Сенфорд-стрит за 90 доларів на місяць, а цей чоловік, з яким я бачився лише раз, каже, що я щойно виграв лотерею. Сила покинула мої ноги. Я не те щоб упав, а просто шугнув додолу в сидячу позу на порозі в кімнату.

— Це точно? — запитав я в Білла.

Він підтвердив. Я попросив його ще раз назвати суму, дуже повільно та дуже виразно, аби переконатися, що я точно не недочув. Він сказав, що сума — це чотири з п’ятьма нулями. «Чотири, два нулі, пробіл, ще три нулі», — додав він.

Ми поговорили ще півгодини, але я абсолютно не пам’ятаю, про що. Коли розмову було завершено, я спробував подзвонити додому до мами Таббі. Її наймолодша сестра Марселла сказала, що Таб уже поїхала. Я ходив туди-сюди по квартирі в шкарпетках, мене розпирало від хороших новин, а не було кому їх розказати. Мене аж трусило. Нарешті я нап’яв черевики й пішов у місто. Єдиним, що працювало зараз на Головній вулиці Бангора, виявилась крамниця дріб’язку «LaVerdiere’s». Я раптом відчув, що мушу купити Таббі подарунок на День матері, щось дике та екстравагантне. Я старався, але ось вам одна життєва істина: в «LaVerdiere’s» не продається нічого дикого та екстравагантного. Я зробив усе, що міг. І купив їй фен.

Коли я прийшов додому, вона вже була на кухні, розпаковувала дитячі сумки та підспівувала радіо. Я вручив їй подарунок. Вона подивилась, ніби вперше в житті бачила фен. «Це нащо?» — запитала вона.

Я взяв її за плечі. Розказав про продаж прав. Вона не зрозуміла з першого разу. Тож я розказав їй іще раз. Таббі кинула через моє плече погляд на нашу гівняну маленьку чотирикімнатну квартирку, як я перед цим, і розплакалася.

32

Я вперше напився в 1966 році. Це сталося в останній рік школи, коли ми з класом поїхали у Вашингтон. Ми їхали автобусом: сорок дітей і троє дорослих супровідників (одним із них був Биток) — та провели першу ніч у Нью-Йорку, де закон дозволяв пити з вісімнадцяти років. Завдяки поганим вухам і паршивим мигдаликам мені вже було майже дев’ятнадцять. Вистачало з запасом.

Ті з нас, кому хотілося пригод, знайшли алкогольну крамницю за рогом готелю. Я кинув оком по полицях, пам’ятаючи, що кишенькових грошей у мене геть небагато. Там було стільки всього — стільки пляшок, стільки марок, стільки цін, вищих за 10 доларів. Урешті я здався і запитав у продавця (типового лисого, знудженого чоловіка в сірій одежині — такі, думається мені, продавали зеленим юнакам їхню першу пляшку ще на зорі комерції), що є дешевого. Не кажучи ні слова, він поставив півлітрову пляшку віскі «Old Log Cabin» на килимок «Winston» біля каси. На ціннику було написано «$1,95». Ціна якраз.

Маю спогад, як пізніше того вечора — чи вже рано наступного ранку — мене ведуть у ліфт Пітер Гіґґінс (син Битка), Бутч Мішо, Ленні Партрідж та Джон Чізмар. Цей спогад більше схожий на сцену з телесеріалу, а не на реальну згадку. Я ніби вийшов за межі тіла та спостерігаю за всім збоку. Всередині мене лишилося зовсім трішки. Якраз щоб усвідомлювати, що мені глобальний, може, навіть галактичний пиздець.

Камера спостерігає, як ми підіймаємося на поверх, де поселили дівчат. Камера спостерігає, як мене носить туди й сюди коридором, наче пересувну виставку. При цьому доволі потішну. Дівчата в нічних сорочках, халатах, бігуді, кольдкремах. Вони всі сміються з мене, але їхній сміх здається більш-менш добродушним. Звук приглушений, ніби я чую їх крізь шар вати. Я намагаюся сказати Керол Лемке, що обожнюю, як вона укладає волосся, і що в неї найгарніші блакитні очі на світі. У мене виходить щось типу: «Уги-вуги-блакитні очі, вуги-руги-на світі». Керол сміється та киває, ніби все розуміє. Я дуже щасливий. Світ, безсумнівно, бачить придурка, але це щасливий придурок, і всі його люблять. Я кілька хвилин намагався сказати Ґлорії Мур, що знайшов «Таємне життя Діна Мартіна».

Через якийсь час після цього я у себе в ліжку. Воно стоїть нерухомо, але кімната починає крутитися довкола нього, швидше й швидше. Мені спадає на думку, що вона крутиться, як диск мого фонографа «Вебкор», на якому я раніше програвав Фетса Доміно, а тепер кручу Ділана та «Dave Clark Five». Кімната — це диск, а я — вісь, і дуже скоро вісь почне скидати платівки.

Я ненадовго відключаюся. Прокидаюся, стоячи на колінах у туалеті кімнати на двох, яку ділю зі своїм другом Луїсом Пертінгтоном. Я без поняття, як сюди дістався, але добре, що дістався-таки, бо унітаз повен яскраво-жовтого блювотиння. «Схоже на „Niblets“[106]», — думаю я, і цього вистачає, щоб знову почати ригати. Не виходить нічого, крім ниток слини зі смаком віскі, але відчуття в голові таке, ніби вона зараз вибухне. Не можу йти. Я повзу назад до ліжка, в очі лізе спітніле волосся. «Завтра буде краще», — думаю я і знову відключаюся.

Вранці мій шлунок уже трохи вгамувався, але діафрагма болить від блювання, а голова пульсує, ніби в мене повний рот хворих зубів. Мої очі перетворилися на дві лупи: гидотно-яскраве ранкове світло заходить крізь готельні вікна та, сконцентроване ними, палить мені мозок.

Про участь у запланованих на той день подіях — прогулянці по Таймс-сквер, мандрівці на човні до Статуї Свободи, підйомі на Емпайр-стейт-білдинг — не було й мови. Ходити? Буе. Човен? Двічі буе. Ліфти? Буе в четвертому степені. Боже, я ледве можу ворухнутися. Я вигадую якусь нікчемну відмовку і проводжу весь день у ліжку. Пізно пополудні мені стає трохи краще. Я вдягаюся, повзу до вестибюля в ліфті, опускаюся до першого поверху. Їсти все ще неможливо, але я вірю, що готовий до імбирного елю[107], сигарети та журналу. І кого б це я ще побачив у фойє в кріслі з газетою, як не містера Ерла Гіґґінса Битка. Я проходжу повз нього як тільки можу тихесенько, але це не допомагає. Коли я повертаюсь із сувенірної крамнички, він сидить, поклавши газету на коліна, і дивиться на мене. У мене в шлунку ніби камінь виріс. Знову проблеми з директором, можливо, навіть гірші, ніж ті, що були через «Сільські риглі». Він підкликає мене до себе, і я виявляю дещо цікаве: містер Гіґґінс насправді — нормальний дядько. Він добряче мені всипав за мою бешкетну газету, але, мабуть, то міс Марґітан наполягла. До того ж мені було лише шістнадцять. У день мого першого похмілля мені минало дев’ятнадцятий, мене вже взяли до університету штату, і після цієї поїздки чекала робота на заводі.

— Я так розумію, ти захворів і не зміг поїхати з усіма дивитися Нью-Йорк, — каже Биток і зміряє мене поглядом згори вниз.

Я кажу, саме так, я захворів.

— Прикро, що ти пропустив усе найцікавіше, — каже Биток. — Тобі вже краще?

Так, мені вже краще. Мабуть, отруївся, якась зараза, що за добу відпускає.

— Сподіваюся, більше тебе така зараза не вхопить, — каже він. — Принаймні до кінця цієї поїздки. — Він утримує на мені погляд іще мить, його очі питають, чи ми одне одного зрозуміли.

— Точно не вхопить, — кажу на повному серйозі.

Тепер я знаю, що таке бути п’яним — туманне відчуття галасливої доброзичливості, трохи ясніше відчуття того, що твоя свідомість майже повністю вийшла за межі тіла і ширяє, наче камера в науково-фантастичному фільмі, та знімає все, а потім тобі погано, нудота, головний біль. Ні, така зараза мене більше не вхопить, кажу собі я, ні у цій поїздці, ні ще колись. Одного разу вистачить, просто щоб з’ясувати, як воно. Тільки ідіот піде на такий експеримент удруге, і лише псих — псих-мазохіст — може зробити бухло постійною частиною свого життя.

Наступного дня ми продовжуємо шлях до Вашингтона, наша єдина зупинка — в амішів. Біля зупинки автобусів є крамничка з алкоголем. Я заходжу подивитися, що є. У Пенсильванії дозволяється продавати спиртне з 21 року, але мені запросто можна стільки дати, бо я вдягнутий у свій єдиний пристойний костюм і чорний плащ Фаззи. Більше того, я, певно, виглядаю, наче юний злочинець, який щойно вийшов із тюрми: високий, голодний та абияк докупи збитий. Мені продають 0,75 бурбону «Four Roses», не спитавши документів, і коли ми зупиняємося на ніч, я вже знову п’яний.

Через років десять я в ірландському салуні з Біллом Томпсоном. У нас багато приводів для святкування, не останній з яких — завершення моєї третьої книги «Сяйво». Це якраз та, що про письменника-алкоголіка, який раніше був шкільним учителем. Надворі липень, сьогодні бейсбольний матч усіх зірок[108]. Наш план — смачно поїсти домашніх страв, виставлених на марміті, а потім налигатися. Для розгону випиваємо по чарці на барі, і я починаю читати таблички. На одній написано: «ВИПИЙ МАНГЕТТЕН У МАНГЕТТЕНІ». На другій: «У ВІВТОРОК — ПРОПОЗИЦІЯ ДВА В ОДНОМУ». На третій: «РОБОТА — ПРОКЛЯТТЯ ПИТУЩОГО КЛАСУ». А просто переді мною табличка з написом: «ПРОПОЗИЦІЯ ДЛЯ ТИХ, ХТО РАНО ВСТАЄ! „ВИКРУТКА“ ЗА 1 ДОЛАР 8—10 ПН — ПТ».

Я жестом кличу бармена. Він підходить. Лисий, у сірому піджаку, це міг виявитися той самий чоловік, що продав мені першу півлітру в 66-му. Мабуть, це він і був. Я показую на табличку і питаю: «Хто приходить о чверть на дев’яту ранку і замовляє „викрутку“?»

Я усміхаюсь, а він — ні. «Хлопці з коледжу, — відповідає він. — Такі, як ви».

33

У 1971-му чи 1972-му році мамина сестра Керолін Веймер померла від раку грудей. Моя мама і тітка Етелін (близнючка Керолін) полетіли на похорон тітки Кел у Міннесоту. Це був мамин перший переліт за 20 років. Під час зворотного рейсу в неї почалася сильна кровотеча з її, як вона сказала, «інтимних місць». Хоча на той момент у її житті така зміна вже давно відбулася, вона сказала собі, що це просто одна остання менструація. Замкнувшись у крихітному туалеті хиткого лайнера TWA[109], вона зупинила кровотечу тампонами («Затикай! Затикай!» — як могли крикнути Сью Снелл та її подруги), після чого повернулася на своє місце. Вона не сказала нічого ні Етелін, ні Девіду, ні мені. Вона не пішла до Джо Мендеса в Лісбон-Фоллз, її лікаря з незапам’ятних часів. Замість усього цього вона вчинила, як завжди, коли виникають якісь проблеми: своє тримала при собі. Її тішила робота, тішили друзі, також її тішили четверо внуків: двоє Дейвових та двоє моїх. Потім усе пішло не так. У серпні 1973 року, під час огляду після операції з видалення її найґудзуватіших варикозних вен, у моєї матері діагностували рак матки. Думаю, Неллі Рут Піллсбері Кінг, та сама, що колись перекинула на підлогу миску з желе і танцювала в ньому, а її двоє хлопців качалися в кутку від реготу, насправді померла від сорому.

Кінець прийшов у лютому 74-го. Тоді потроху почали надходити гроші за «Керрі», і я зміг допомогти з витратами на лікування — бодай це втішало. І я був поряд до останнього, Дейв і Лінда оселили мене у себе в задній спальні. Попередньої ночі я напився, проте у мене був лише помірний бодун, це добре. Не хотілось би стояти перед материним смертним ложем з похмілля.

Дейв розбудив мене о 6:15, зазирнув у двері й тихо сказав, що йому здається, вона відходить. Коли я зайшов у головну спальню, він сидів поруч із нею на ліжку та тримав їй сигарету «Kool». Вона курила в перервах між різкими тяжкими вдихами. Вона була напівпритомна, її погляд переходив з Дейва на мене і знову на Дейва. Я сів поряд з ним, узяв у нього сигарету і підніс їй до рота. Її губи витягнулися й ухопили фільтр. Поряд із ліжком, відображений знову й знову в шерензі склянок, лежав ранній переплетений макет «Керрі». Тітка Етелін читала їй уголос десь за місяць до смерті. Мамині очі ходили з Дейва на мене, з Дейва на мене, з Дейва на мене. Вона схудла з сімдесяти двох до сорока кілограмів. Її шкіра була жовта і так сильно натягнута, що вона нагадувала мумію, з тих, які виставляють напоказ у Мексиці на День мертвих[110]. Ми по черзі тримали їй сигарету, а коли та догоріла до фільтра, я її загасив.

— Мої хлопці, — сказала вона і чи то провалилася в сон, чи знепритомніла.

У мене боліла голова. Я взяв кілька таблеток аспірину з однієї з численних пляшечок на її столику. Дейв тримав одну її руку, а я — другу. Під ковдрою було тіло не нашої матері, а замореної та деформованої дитини. Ми з Дейвом покурили та трохи побалакали. Не пам’ятаю, що ми казали. Вночі пройшов дощ, температура впала, і ранкові вулиці були вкриті кригою. Ми чули, як паузи після кожного її хрипкого вдиху стають довшими й довшими. Нарешті більше вдихів не було, а була лише пауза.

34

Похорон матері відбувався в Конгрегаціоналістській церкві в Саутвест-Бенді; церква її парафії в Методист-Корнерс, де ми з братом росли, була зачинена через холод. Я сказав надгробне слово. По-моєму, вийшло добре, зважаючи на те, який я був п’яний.

35

Алкоголіки будують оборону, як голландці — дамби. Перші років дванадцять свого шлюбу я переконував себе, що «просто люблю випити». Також я застосовував відомий «захист Гемінґвея». Хоч про нього ніколи не говорять уголос (бо це було б немужньо), «захист Гемінґвея» звучить так: як письменник, я дуже чутлива людина, але крім того, я чоловік, а справжні чоловіки не дозволяють собі виявляти чутливості. Так роблять лише слабаки. Тому я п’ю. Як інакше мені дивитись у вічі екзистенційному жахові, яким наповнене наше життя, і при цьому продовжувати працювати? До того ж, чого там, у мене все під контролем. Як завжди у справжніх чоловіків.

А потім, на початку вісімдесятих, у Мені прийняли закон про обмін порожніх пляшок і банок на гроші. Замість смітника мої півлітрові бляшанки з-під пива «Miller Lite» стали відправлятися в пластиковий контейнер у гаражі. Одного четверга ввечері я пішов викинути туди кількох полеглих солдатів і побачив, що контейнер, який був порожній у понеділок увечері, став майже повний. А оскільки я єдиний у домі, хто п’є «Міллер»…

«Бляха-муха, та я ж алкоголік», — подумалось мені, при цьому в голові не пролунало голосу незгоди — зрештою, це ж я написав «Сяйво», навіть не усвідомлюючи (принаймні доти), що пишу про себе. Моєю реакцією на таку думку стало не заперечення чи незгода; це було, що я називаю, «злякана рішучість». «Значить, будь обережний, — точно пам’ятаю, подумав я, — бо якщо проколешся…»

Якщо проколюся — перевернуся вночі в машині на якійсь ґрунтівці чи запорю інтерв’ю на телебаченні наживо — хто-небудь скаже мені, що я маю взяти під контроль своє вживання спиртного, а казати алкоголіку, щоб узяв під контроль вживання спиртного, це як казати хворому на ураганну діарею взяти під контроль своє срання. У мого друга, який через це пройшов, є курйозна історія про його першу нерішучу спробу взяти в свої руки життя, яке дедалі сильніше вислизало. Він пішов до психолога і сказав, що дружина переживає, бо він забагато п’є.

— Як багато ви п’єте? — запитав психолог.

Мій друг глянув на психолога з недовірою.

— Усе, що є, — відповів він, ніби це має бути самоочевидним.

Я знаю, як він почувався. Я вже майже дванадцять років ні краплі в рот не беру, але мені досі дивно, як у когось у ресторані може стояти напівдопитий бокал вина. Хочеться встати, підійти і крикнути: «Допивайте! Чого ви не допиваєте?» — в лице такій людині. Ідея пиття задля спілкування здавалася мені сміховинною: якщо не плануєш набухатися, то нащо взагалі пити? Краще просто візьми собі кóли.

Мої ночі в останні п’ять років питущого життя завжди завершувалися таким ритуалом: я виливаю все пиво, яке лишилося в холодильнику, в раковину. Якби я цього не робив, то воно кликало б мене, доки не встану з ліжка й не візьму ще одне. І ще одне. І ще одне.

36

У 1985 році до проблем з алкоголем додалася наркоманія, однак я продовжував функціонувати, як і багато інших зловживачів, на мінімально допустимому рівні — бо перестати було надто страшно. На той момент я вже не знав, як жити інакше. Я ховав свої наркотики старанно, як міг, бо було страшно (що зі мною станеться без наркоти? я розучився бути тверезим) і соромно. Я знову витирав дупу отруйним плющем, цього разу — щодня, але не міг попросити про допомогу. У моїй сім’ї так не робиться. У моїй сім’ї ти куриш цигарки, танцюєш у желе та своє тримаєш при собі.

А проте частина мене, яка пише оповідки, ця глибинна частина, яка знала, що я алкоголік, іще в 1975 році, коли писав «Сяйво», не приймала цього. Мовчання — не про неї. Вона почала волати про допомогу в єдиний відомий їй спосіб — через мої твори та чудовиськ. Наприкінці 1985-го — на початку 1986-го я написав «Мізері» (назва дуже влучно[111] описує мій тодішній внутрішній стан) — роман про письменника, якого тримає в полоні й катує медсестра-психопатка. За весну — літо 86-го я написав «Томінокерів», часто працюючи до півночі, при цьому моє серце гнало по сто тридцять ударів на хвилину, а з носа стирчали ватні палички, щоб загатити спричинену кокаїном кровотечу.

«Томінокери»[112] — це роман у стилі наукової фантастики сорокових, у якому героїня-письменниця знаходить інопланетний корабель, похований у землі. Його команда досі на борту, не мертва, а в гібернації. Ці інопланетні істоти проникають тобі в голову і починають… власне, постукувати[113] там. Ти отримуєш енергію та поверхові знання (письменниця Боббі Андерсон створює, серед інших речей, телепатичну друкарську машинку і атомний водонагрівач). За це ти віддаєш свою душу. Це була найкраща метафора для наркотиків та алкоголю, на яку спромігся мій стомлений, перенапружений мозок.

Невдовзі втрутилася моя дружина, нарешті переконана, що я не зможу вийти з цього бридкого штопору самотужки. Це було нелегко: я ж бо на той момент був далеко не при своєму розумі, але вона зважилась. Організувала групу з рідних та друзів для проведення «інтервенції»[114], і мені влаштували «Це твоє життя»[115], версію з пекла. Таббі почала з того, що висипала на килим повний сміттєвий пакет речей з мого кабінету: пивні бляшанки, недопалки, кокаїн у пляшечках і кокаїн у пластикових пакетиках, ложечки для кокаїну з засохлими на них шмарклями та кров’ю, «Валіум», «Занакс», пляшечки сиропу від кашлю «Робітусин» та ліки від застуди «Найквіл»[116] і навіть пляшки полоскання для рота. Десь за рік до того, помітивши, як швидко зникають із ванної величезні пляшки «Лістерину», Таббі запитала мене, чи це я його п’ю. Я відповів гордо і самовпевнено, що, звісно, не я. І не пив. Натомість я пив «Скоуп»[117]. Він смачніший, з м’ятним присмаком.

Головною причиною цієї інтервенції, однаково неприємної як для моєї дружини, дітей і друзів, так і для мене, було те, що я помирав у них на очах. Таббі сказала, що в мене є вибір: або я звертаюся по допомогу в центр реабілітації, або вимітаюся з цього дому. Вона сказала, що вони з дітьми люблять мене і саме з цієї причини не хочуть бути свідками мого самогубства.

Я почав торгуватися, бо саме так чинять залежні. Я був люб’язний, бо саме так поводяться залежні. Врешті-решт, мені дали два тижні на роздуми. У ретроспективі це красномовна ілюстрація всього божевілля того часу. Стоїть чоловік на даху палаючого будинку. Прилітає вертоліт, зависає над ним, скидає мотузяну драбину. «Вилазь!» — кричать йому з дверцят вертольота. А чоловік на даху палаючого будинку каже: «Дайте мені два тижні подумати».

Утім, я справді думав — наскільки міг у своєму скаламученому стані, і прийняти остаточне рішення мені допомогла Енні Вілкс — медсестра-психопатка з «Мізері». Енні — це кокаїн, Енні — це бухло, і я вирішив, що більше не хочу бути її ручним письменником. Я боявся, що більше не зможу працювати, якщо припиню пити й закидатись; але вирішив (знову-таки, наскільки міг що-небудь вирішувати у своєму сум’ятті та пригніченні), що готовий відмовитися від письменства на користь нормального шлюбу та змоги побачити, як дорослішають мої діти. Якщо таки доведеться обирати.

Ясна річ, не довелося. Думка про те, що творчі потуги і речовини, які змінюють свідомість, щільно пов’язані між собою, — це один із великих поп-інтелектуальних міфів нашого часу. Імовірно, чотири письменники XX століття, чия праця найбільше причетна до його зародження, — це Гемінґвей, Фіцджеральд, Шервуд Андерсон і поет Ділан Томас. Це автори, які головним чином сформували наше уявлення про екзистенційне англомовне пустище, де люди відрізані одне від одного й живуть в атмосфері емоційної задушеності та відчаю. Ці óбрази дуже знайомі більшості алкоголіків; найтиповіша реакція на них — усмішка. Письменники-зловживачі — це просто зловживачі, іншими словами, звичайнісінькі п’яниці та нарики. Усякі заяви, що наркотики та алкоголь потрібні для притлумлення тонких почуттів — це типове шкурне лукавство. Я чув, як те саме заявляють алкоголічні оператори снігоочисників — що вони п’ють, аби вгамувати своїх бісів. Не має значення, ти Джеймс Джонс, Джон Чівер[118] чи бомж, який дрімає на Пенн-стейшн, для залежного найважливіше вберегти випивку чи наркотик за будь-яку ціну. Гемінґвей та Фіцджеральд пили не тому, що були творчими, відчуженими чи морально слабкими. Вони пили, бо аліки на це запрограмовані. Творчі люди справді більше схильні до алкоголізму та наркозалежності, ніж люди інших професій, але що з того? Ми всі однакові, коли блюємо в канаві.

37

Наприкінці моїх пригод я випивав ящик півлітрових бляшанок[119] за ніч, і є один роман — «Куджо», — написання якого я взагалі не пам’ятаю. Кажу це не з гордістю чи соромом, а лише з невиразним відчуттям жалю та втрати. Я люблю ту книжку. Шкода, що не пам’ятаю задоволення від написання її найкращих моментів.

У найгірші миті мені більше не хотілося пити, але бути тверезим теж не хотілося. Я почувався виселеним із життя. На старті шляху повернення я просто старався вірити людям, які казали, що все стане краще, якщо потерпіти. І я ніколи не припиняв писати. Дещо з написаного було непевним і нецікавим, але принаймні воно було. Я ховав ці нещасні безбарвні аркуші в нижній шухляді свого столу і переходив до наступного проекту. Помалу я віднайшов ритм, а після цього віднайшов і радість. Я повернувся до сім’ї з вдячністю, а до роботи — з полегшенням, наче людина, що приїхала в літній будинок після довгої зими та спочатку перевіряє, чи нічого не вкрали і нічого не зламалося протягом холодного сезону. Усе було на місці, усе було ціле. Щойно розмерзлися труби і ввімкнулася електрика, все запрацювало як слід.

38

Останнє, про що я хочу вам розказати в цій частині, — це мій письмовий стіл. Роками я мріяв про таку собі масивну дубову плиту, яка б домінувала в кімнаті, — щоб більше не сидіти за дитячим столиком у білизняній шафі в трейлері, не писати в орендованому будинку за чужим столом, куди навіть коліна не влазять. У 1981 році я купив такий, як хотів, і поставив посеред просторого кабінету з вікнами в стелі (це сінник у переоблаштованій стайні за будинком). Шість років я сидів за цим столом або п’яний, або вмазаний до нестямок, наче капітан корабля рейсом у нікуди.

Через рік-два після витвереження я позбувся того страховидла і поставив на його місці комплект із двох крісел і канапи, які придбав, коли ми з дружиною купували гарний турецький килим. На початку дев’яностих, коли діти ще не з’їхали й не почали власні життя, вони часом приходили вечорами подивитися баскетбол чи кіно та поїсти піци. Зазвичай вони лишали по собі повну коробку скоринок, але мені це не заважало. Коли вони приходили, їм, здається, було приємно зі мною, а мені точно було приємно з ними. Я придбав інший стіл: ручної роботи, дуже гарний, у половину розміру того «тиранозавра». Я поставив його в дальшому західному кутку кабінету, під косою стіною. Ця стіна дуже подібна до тієї, під якою я спав у Даремі, але тут не було щурів у перекриттях і маразматичної бабусі внизу, яка б гукала, щоби хтось погодував коня Діка. Я й зараз тут сиджу — 53-річний чоловік із поганим зором, кривою ногою та без похмілля. Я займаюся тим, що вмію, настільки добре, як умію. Я пройшов крізь усе, що вам розповів (і крізь багато що, чого не розповів), а тепер розкажу вам, що знаю про працю. Як обіцяв, це буде недовго.

А починається все ось із чого: поставте свій письмовий стіл у куток і щоразу, сідаючи за нього писати, нагадуйте собі, чому він не посередині кімнати. Життя — це не система забезпечення для мистецтва. А навпаки.

Що таке письменство

Телепатія, що ж іще. Кумедно, якщо задуматися: люди стільки років сперечаються, існує вона чи ні; у таких, як Дж. Б. Райн[120], голова закипала від потуг створити переконливі тести, щоб її виявити, а вона весь цей час була просто перед носом, як викрадений лист у містера По. Усі види мистецтва певною мірою покладаються на телепатію, але я певен, що письмо — це її найчистіший дистилят. Можливо, я упереджений, але навіть так, зупинімося на письмі, бо ж саме про це ми зібралися подумати й поговорити.

Мене звуть Стівен Кінг. Я пишу першу чернетку цієї частини за своїм столом (тим, що під косою стіною) сніжного ранку в грудні 1997 року. Я багато про що думаю. Про те, що мене тривожить (поганий зір, ми ще не почали різдвяні закупи, дружина занедужала, якийсь вірус), і про хороше (наш молодший син зробив нам сюрприз, приїхавши додому з коледжу, я зіграв «Brand New Cadillac» Вінса Тейлора разом з «The Wallflowers» на їхньому концерті), але зараз це все нагорі. Я ж — в іншому місці, у підвальному приміщенні, де багато яскравого світла та ясних образів. Я за багато років збудував собі це приміщення. Це далекоглядне місце. Знаю, звучить дивно та трохи суперечливо: далекоглядне місце і при цьому — підвал, але так уже в мене вийшло. Якщо зводитимете власне далекоглядне приміщення, можете розмістити його на дереві або на даху Емпайр-стейт-білдинг, або на краю Ґранд-каньйону. Це ваш червоний візок[121], як сказав Роберт Мак-Каммон[122] в одному зі своїх романів.

Вихід книги заплановано на кінець літа чи початок осені 2000 року. Якщо все вийде саме так, то ви десь нижче за часовою течією від мене… але дуже ймовірно, що ви у своєму власному далекоглядному місці, в яке вирушаєте для прийому телепатичних повідомлень. Вам не обов’язково там бути: книжки — це винятково мобільна магія. Зазвичай я слухаю одну книжку в машині (обов’язково нескорочену: я вважаю, що скорочені аудіокниги — лайно), а іншу ношу з собою. Ніколи не знаєш, коли тобі знадобиться рятівний люк: у кілометровій черзі до пункту збору на платній дорозі; коли треба п’ятнадцять хвилин сидіти в коридорі нудної будівлі коледжу й чекати наукового керівника (бо йому погрожує самогубством якийсь шланг, що завалив екзамен з якого-небудь вступу до курмурфології), доки той вийде і просто поставить тобі підпис; у залі очікування в аеропорту; дощового дня у пральні; і — найгірше — у приймальні лікаря, коли він запізнюється і ти маєш півгодини чекати, щоби потім він понівечив тебе в ніжному місці. У такі моменти книжка для мене життєво необхідна. Якщо вже я вимушений проводити час у чистилищі, перш ніж потрапити в те чи інше місце, то це не страшно, якщо там є бібліотечка (у якій скоріше за все нема нічого, крім Даніелли Стіл та серії «Курячого бульйону»[123], ха-ха, Стіве, яка іронія).

Тому я читаю, де можу, але в мене — як, напевне, і у вас — є улюблене місце з хорошим світлом і максимально комфортною обстановкою. Для мене це блакитне крісло в мене в кабінеті. Для вас це може бути диванчик у зимовому саду, крісло-гойдалка на кухні або власне ліжко — читання в ліжку буває божественним за умови, що світла саме стільки, як треба, і ви вмієте не розливати на постіль каву чи коньяк.

Тож припустімо, що ви у своєму улюбленому місці приймання, як і я у своєму улюбленому місці передавання. Ми маємо виконати цей менталістичний номер не просто на відстані, а й у часі, однак це взагалі не проблема: якщо ми досі можемо читати Діккенса, Шекспіра та (з кількома примітками) Геродота, то, гадаю, дамо раду й прогалині між 1997 і 2000 роками. Починаймо акт справжньої телепатії. Зауважте, у мене в рукавах нічого немає, а мої губи не рухаються. Ваші, найімовірніше, теж.

Дивіться: стіл, вкритий червоною скатертиною. На ньому — клітка завбільшки з маленький акваріум. У клітці — білий кролик із рожевим носиком та очима з рожевим обідком. У передніх лапках у нього морквяний недогризок, який він задоволено жує. На спині чітко виведена синім чорнилом цифра 8.

Ми бачимо одне й те саме? Для певності треба було б зустрітися та звірити нотатки, але я й без цього переконаний, що все так. Звісно, без варіацій ніяк: одні приймачі побачать помірно червону скатертину, другі — яскраво-червону, інші теж бачитимуть якісь свої відтінки (для дальтоніків червона скатертина темно-сіра, кольору сигарного попелу). Хтось побачить краї з фестонами, хтось — рівні. Любителі прикрас можуть додати якесь мереживо, і це прекрасно, моя скатертина — ваша скатертина, почувайтесь як удома.

Клітка теж залишає вдосталь простору для індивідуальних інтерпретацій. По-перше, її єдиний опис — це узагальнене порівняння, яке допоможе, лише якщо у нас із вами однаковий погляд на світ і спосіб вимірювати речі. Узагальненими порівняннями дуже легко захопитись і зайти надто далеко, однак альтернативою цьому є причеплива вибагливість до деталей, а вона позбавляє цікавості процес написання. Що мені сказати, «на столі стоїть клітка завдовжки сто п’ять сантиметрів, завширшки шістдесят сантиметрів і заввишки тридцять п’ять сантиметрів»? Це не проза, а інструкція. У тому абзаці також не сказано, з якого матеріалу зроблено клітку (дротяна сітка? сталеві прути? скло?), але чи є взагалі різниця? Ми всі розуміємо, що клітка — це середовище, крізь яке можна бачити, усе інше для нас не має значення. Найцікавіше тут — це навіть не кролик, який жує моркву в клітці, а число в нього на спині. Не шість, не чотири, не дев’ятнадцять з половиною. А вісім. Ось на що ми дивимось, і всі це бачимо. Я вам не говорив. Ви мене не питали. Я жодного разу не розтулив свого рота, а ви — свого. Ми не те що не в одній кімнаті, ми навіть не в одному році… от лиш ми все одно поряд. Ми близько.

У нас нарада розумів.

Я надіслав вам стіл із червоною скатертиною, кліткою, кроликом і цифрою вісім синім чорнилом. Ви все це отримали, особливо синю вісімку. Ми здійснили акт телепатії. Це не якась херня з міфічних гір, а справжня телепатія. Я більше не буду марудити цю думку, але перш ніж читати далі, ви мусите зрозуміти, що я не кокетую, а справді є думка, яку я хочу донести.

До акту письма можна підступатися схвильовано, з радісним збудженням, з надією чи навіть із розпачем, бо ніколи не зможеш повністю викласти на папері те, що маєш у думках і в серці. Можна підступатися, стиснувши кулаки та зіщуливши очі, з готовністю роздавати стусани направо й наліво. Можна підступатися, бо хочеш, аби за тебе вийшла заміж дівчина, чи прагнеш змінити світ. Підступайся як завгодно, аби не легковажно. Я повторю: не можна легковажно підступатися до чистого аркуша.

Я не прошу підступатися до письма благоговійно чи беззаперечливо; я не прошу бути політкоректними чи відмовлятися від свого почуття гумору (дай Бог, щоб воно у вас було). Це не конкурс популярності, не моральна олімпіада, не церква. Але це письмо, чорт забирай, це вам не машину мити чи очі фарбувати. Якщо ви можете поставитися до нього серйозно, то в нас буде діло. А якщо не можете або не хочете, час вам закрити цю книжку і зайнятися чимось іншим.

Помити машину абощо.

Ящик з інструментами

Мій тесля-дід все будував:

Крамницю, банк, лікарню…

Курив по пачці «Кемел» він,

Цвяхи вбивав він гарно.

Він кожні двері чисто

Рівняв з кінця в кінець

І був за Ейзенгауера,

бо Лінкольн молодець[124].

Це одна з моїх улюблених пісень Джона Прайна[125], імовірно, тому, що мій дід теж був теслею. Не знаю про крамниці та банки, але Ґай Піллсбері на своєму віку звів чимало хат і багато років боронив маєток Вінслоу Гóмера[126] в Праутс-Нек, щоб його не змив Атлантичний океан і люті узбережні зими. А ще Фазза курив не «Кемел», а сигари. Це дядько Орен — теж тесля — курив «Кемел». Коли Фазза пішов на пенсію, саме дядько Орен успадкував ящик з інструментами старого. Не пригадую, чи був цей ящик у гаражі того дня, коли я впустив собі на ногу шлакоблок, але, скоріше за все, він стояв на своєму місці біля ніші, де мій кузен Дональд зберігав ключки, ковзани та бейсбольну рукавицю.

Ящик був, як ми казали, здоровенницький. Він мав три рівні, верхні два з яких знімались, і в усіх трьох були маленькі шухлядки, хитромудрі, як китайські шкатулки. Він був, ясна річ, ручної роботи. Темні дерев’яні планки скріплялися крихітними цвяшками та смужками міді. Кришку тримали великі клямки, які моєму дитячому оку були схожі на клямки на коробочці з обідом якогось велетня. Всередині кришка була оббита шовком — зважаючи на контекст, це було дивно, але ще більше вражав візерунок: рожевувато-червоні квіти шипшини, які розчиняються в смогу з жиру та грязюки. З боків були масивні ручки. Такий ящик з інструментами ніколи не побачиш у «Walmart» або «Western Auto»[127], повірте. Коли дядько його отримав, він одразу знайшов на дні мідний офорт відомої картини Гомера, по-моєму, це була «Підводна течія»[128]. За кілька років дядько Орен віддав його в Нью-Йорк на експертизу, яка засвідчила автентичність твору, а ще за кілька років, здається, продав за порядну суму. Як і звідки взагалі у Фаззи взявся цей офорт, залишається таємницею, але щодо походження ящика з інструментами таємниці не було: він сам його змайстрував.

Одного літнього дня я допомагав дядькові Орену міняти зламану москітну сітку на вікні дальнього боку будинку. Мені було тоді вісім чи дев’ять років. Пам’ятаю, як ішов за ним, тримаючи сітку на голові, наче носій-тубілець із фільму про Тарзана. Він пер ящик, тримаючи за ручки на рівні стегон. Як завжди, дядько був у штанях хакі та чистій білій футболці. На його сивуватій, по-армійському стриженій голові блищав піт. З нижньої губи звисав кемел (коли я приїхав через багато років і в мене в нагрудній кишені була пачка «Chesterfield», дядько Орен зневажливо хмикнув і назвав їх «гауптвахтовим куривом»).

Ми нарешті дійшли до вікна зі зламаною сіткою, і він поставив ящик, голосно зітхнувши з полегшенням. Коли ми з Дейвом пробували відірвати ящик від підлоги в гаражі, тримаючи кожен по одній ручці, ми ледь зрушили його з місця. Звісно, ми тоді були малими дітьми, але навіть так я прикидаю, що ящик Фаззи з усім причандаллям важив десь кілограмів сорок-п’ятдесят.

Дядько Орен дозволив мені відімкнути великі клямки. Звичайні інструменти лежали у верхньому відділенні ящика. Там були молоток, пилка, плоскогубці, кілька звичайних ключів і розвідний, був рівень із тим загадковим жовтим віконечком посередині, дриль (свердла були акуратно складені в шухлядці в глибині) і дві викрутки. Дядько Орен попросив викрутку.

— Яку? — запитав я.

— Будь-яку, — відповів він.

Зламана сітка трималася на шурупах з кільцями, і не мало значення, візьмемо ми пласку викрутку чи хрестову: тут ти просто просовуєш її стрижень у кільце зверху шурупа та прокручуєш, наче монтировку після того, як послабиш гайки.

Дядько Орен зняв шурупи — їх було вісім, він дав їх мені на зберігання, — і відчепив стару сітку. Спер її на будинок і приклав до вікна нову. Отвори в рамці сітки акуратно порівнялися з отворами у віконній рамі. Дядько Орен схвально крекнув, побачивши це, забрав у мене шурупи й один за одним прикрутив їх пальцями, відтак затягнув так само, як відкручував, — всовуючи стрижень викрутки в кільця шурупів та прокручуючи.

Коли сітка була закріплена, дядько Орен віддав мені викрутку та сказав покласти її назад у ящик і защібнути його. Я так і зробив, але мені дещо було незрозуміло. Я запитав, нащо він тягнув Фаззин ящик аж із того боку будинку, якщо була потрібна тільки одна викрутка. Можна ж було просто принести її в задній кишені штанів.

— Так, Стіві, але, — сказав він, нахиляючись, щоб узятися за ручки, — я ж не знав, що ще, може, треба буде зробити, коли прийду сюди, правда? Найкраще брати всі інструменти з собою. Бо от не візьмеш, і раптом тут виявиться щось неочікуване, то в тебе може пропасти охота цим займатися.

Я хочу сказати, що, аби писати в міру своїх здібностей, вам слід змайструвати власний ящик з інструментами, а потім наростити достатню кількість м’язів, щоби носити його з собою. Тоді, коли побачите важке завдання, у вас не пропадатиме охота ним займатися, натомість ви братимете підходящий інструмент і негайно ставатимете до роботи.

У ящику Фаззи було три рівні. Я вважаю, що у вашому має бути щонайменше чотири. Можна, думаю, і п’ять чи шість, але настає мить, коли ящик з інструментами стає завеликий та непідйомний, від чого втрачає свій сенс. А ще вам треба всі ці шухлядки для шурупів, болтів та гайок, але де ви розмістите ці шухлядки і що покладете в них… що ж, це ваш червоний візок, чи не так? Ви виявите, що вже маєте більшість необхідних інструментів, але я раджу глянути на кожен із них ще раз, коли складатимете в ящик. Постарайтеся подивитися на них по-новому, нагадайте собі їхні функції, якщо котрийсь заіржавів (а він міг, якщо ви цим давно всерйоз не займалися), почистьте його.

Прості інструменти кладіть нагору. Найпростіший із них, хліб письменства, — лексикон. Тут можете спокійно пакувати все, що є, без найменшого почуття провини та меншовартості. Як сказала хвойда сором’язливому матросу: «Головне не розмір, серденько, а вміння користуватися».

У деяких письменників неосяжний словниковий запас; вони знають, чи існує така річ, як тлінний дифірамб або речистий ошуканець, вони не зробили жодної помилки в тестах «Додайте сил своїм словам» Вілфреда Фанка[129] за тридцять з гаком років. Наприклад[130]:

Г. Ф. Лавкрафт, «У горах безумства»

Подобається? Ось іще:

Т. Кораґессан Бойл, «Перспективні бруньки»[131]

Іще третій приклад, добротний такий, вам сподобається:

Кормак Мак-Карті, «Кривавий меридіан»[132]

Інші ж письменники користуються меншими, простішими словниками. Навряд чи є потреба в прикладах, але я однак наведу кілька улюблених:

Ернест Гемінґвей, «Велика двосерда річка»[133]

Теодор Стерджон, «Трохи твоєї крові»[134]

Дуґлас Ферберн, «Стріляй»[135]

Джон Стейнбек, «Ґрона гніву»

Речення Стейнбека особливо цікаве[136]. У ньому п’ятдесят слів. Із цих п’ятдесяти тридцять дев’ять мають лише один склад. Залишається одинадцять, але навіть таке число оманливе: Стейнбек тричі вживає «because», двічі «owner» і двічі «hated». У всьому реченні нема слів, у яких понад два склади. Будова складна, а лексикон недалеко пішов від старих книжок про Діка та Джейн[137]. «Ґрона гніву», звісно, чудовий роман. На мою думку, «Кривавий меридіан» теж, хоча там багато шматків, які я не до кінця розумію. Але що з того? Я так само не можу розібрати слова багатьох популярних пісень, які люблю.

А ще є таке, чого ніколи не знайдеш у словниках, але це все одно частина лексикону. От погляньте:

Том Вулф, «Багаття марнославства»[138]

Остання цитата — приклад фонетичного перекладу вуличного лексикону. Мало хто з письменників уміє так передавати ці речі на письмі, як Вулф (хіба ще Елмор Леонард). Щось із вуличної говірки з часом потрапляє у словник, але не раніше, ніж відімре. І я не думаю, що ви коли-небудь знайдете «ф-фу-уе» у «Вебстері».

Покладіть свій словник на верхню полицю ящика і не робіть свідомих спроб його покращити (цим займетеся під час читання… але про це згодом). Прикрашати лексику в пошуках довгих слів, бо вам трохи соромно за свої короткі, — це дуже погано. Це наче наряджати хатнього улюбленця. Тваринці буде ніяково, а людина, яка вчинила цей акт надуманого замилування, мала би провалитися з сорому. Просто зараз дайте собі урочисту обіцянку ніколи не вживати «ґратулювати» замість «вітати» і ніколи не казати «Джон затримався через потребу здійснити акт дефекації», коли хочете сказати «Джон затримався, бо захотів срати». Якщо вам здається, що «срати» звучатиме образливо чи недоречно для вашої аудиторії, то пишіть «Джон затримався, аби справити велику потребу» (чи, може, «Джон затримався, щоб „натужитись“»). Я не намагаюся підбити вас на вживання брудних слів, а лише простих і безпосередніх. Запам’ятайте базове правило словника: використовуйте перше слово, яке спаде на думку, якщо воно доречне та колоритне. Якщо вагаєтесь і замислюєтесь, то знайдете інше слово — авжеж, знайдете, завжди є інше слово, — але, скоріше за все, воно не буде таким вдалим, як перше, і не передаватиме настільки точно те, що ви хочете сказати.

Ця штука з вираженням думок — серйозне діло. Сумніваєтесь? А задумайтесь, скільки разів ви чули, як хтось каже: «Не знаю, як це описати» чи «Я не це маю на увазі». Задумайтеся, скільки разів ви самі так казали, зазвичай із виразом легкої чи серйозної досади. Слово лише представляє значення. Навіть найкраще письмо ніколи не передає всього, що мається на увазі. Пам’ятаючи про це, на Бога вам погіршувати ситуацію, вибираючи слово, яке є лише кузеном того, котре ви хотіли використати?

І постарайтеся не забувати про доречність. Як зауважив колись Джордж Карлін[139], на людях вколоти палець — це цілком нормально, а от пестити пальцем свій член — украй непристойно[140].

2

Також слід тримати на верхній полиці ящика з інструментами граматику, і не треба мені стогнати та обурюватися, що ви «не розумієте» граматику і «ніколи її не розуміли», що завалили аж цілий семестр англійської мови на другому курсі, писати — це класно, але граматика — такий облом.

Розслабтеся. Заспокойтеся. Ми тут ненадовго, бо довго й не треба. Ви або всотуєте принципи граматики своєї рідної мови під час розмови та читання, або ні. Другокурсник же займається (чи намагається займатись) майже виключно тим, що називає частинами мови.

До того ж це не школа. Тепер не треба переживати, що (а) ваша спідниця закоротка чи задовга й інші школярі будуть із вас сміятися, (б) вас не візьмуть в університетську команду з плавання, (в) ви так і залишитеся прищавим незайманцем на момент випуску (і до самої смерті, напевне), (г) вчитель фізики не поставить підсумкову оцінку, чи (д) ніхто вас не любить І НІКОЛИ НЕ ЛЮБИВ… Тепер ця вся поверхова херня позаду і можна зайнятися вивченням певних академічних питань із такою уважністю, якої ніколи не вдавалося досягти в місцевому загальноосвітньому дурдомі. За цим заняттям ви зрозумієте, що й так майже все вже знаєте. Як я вже казав, в основному треба лише зчистити іржу зі свердел та нагострити полотно пилки.

До того ж… хай йому чорт. Якщо ви здатні запам’ятати всі аксесуари, що личать до вашого найкращого вбрання, вміст своєї сумочки, основний склад «New York Yankees» або «Houston Oilers» чи на якому лейблі виходила «Hang On Sloopy» гурту «The McCoys», то зможете й відрізнити дієприкметник (відповідає на питання «який?») від дієприслівника (відповідає на питання «як?»).

Я довго й ретельно думав про те, чи включати в цю маленьку книжку детальний розділ про граматику. Частина мене дуже б цього хотіла: я успішно її викладав у вищій школі (де вона причаїлася під назвою «Ділова англійська мова»), та й мені як студенту вона подобалася. Американська граматика не така кремезна, як британська (британський копірайтер з належною освітою може так написати текст журнальної реклами ребристих презервативів, що той звучатиме, як Велика хартія вольностей), але має свій замурзаний шарм.

Зрештою я вирішив відмовитися від розділу про граматику, мабуть, з тих самих причин, що й Вільям Странк, коли вирішив не повторювати основ під час написання першого видання «Елементів стилю»: якщо ви досі не засвоїли азів, то вже пізно. А щиро нездатним освоїти граматику, як я не здатен грати певні гітарні рифи та послідовності, усе одно не буде зиску з цієї книжки. Якщо так поглянути, я проповідую вже наверненим. І все ж можна я ще трошки продовжу?

Лексика, використовувана в усному чи письмовому мовленні, зібрана в сім частин мови[141] (вісім, якщо рахувати вигуки, як-от «О!», чи «Боже!», чи «Нашовонотреба!»). Спілкування, яке з них складається, мусить бути організоване за погодженими нами правилами граматики. Коли ці правила порушуються, виникають плутанина та непорозуміння. Погана граматика породжує погані речення. Ось мій улюблений приклад зі Странка та Вайта: «As a mother of five, with another one on the way, my ironing board is always up»[142].

Іменники та дієслова — два найнеобхідніші складники письма. Якщо відсутнє те чи інше, то жодна група слів не може бути реченням, позаяк речення — це за визначенням група слів, яка містить підмет (іменник) і присудок (дієслово); ці низки слів починаються з великої літери, закінчуються крапкою і в поєднанні утворюють завершену думку, яка починається у автора в голові й перескакує в голову читачеві.

Чи мусите ви щоразу й завжди писати повними реченнями? Боже збав. Якщо ваша праця складається лише з уривків фраз та плавучих сурядних або підрядних речень, то по вас не приїде граматична поліція. Навіть Вільям Странк, той Муссоліні від красномовства, визнавав податливість мови. «Давно зауважено, — пише він, — що найкращі письменники інколи нехтують правилами красномовства». Утім, далі він доповнює думку, і я прошу вас замислитися над таким: «Порушувати правила [письменникові] можна, якщо тільки він упевнений, що це на краще».

Головне в цьому реченні — «якщо тільки він упевнений, що це на краще». Якщо вам бракує елементарного розуміння, як частини мови складаються у зв’язні речення, то як ви можете бути впевнені, що робите на краще? Або на гірше, коли на те пішло? Відповідь, само собою: ви не можете і не знаєте. Ті ж, хто має елементарне розуміння граматики, вбачають у її осерді заспокійливу простоту, де мають бути лише іменники, які називають, та дієслова, які діють.

Візьміть іменник, поставте його поряд з будь-яким дієсловом — і отримаєте речення. Працює безвідмовно. Каміння вибухає. Джейн передає. Гори пливуть. Це все досконалі речення. З позиції раціональності багато таких думок не мають сенсу, але навіть найдивніші з них (Сливи обожнюють!) мають якусь привабливу поетичну вагу. Простота конструкції «іменник-дієслово» має користь: щонайменше, вона підстраховує ваше письмо. Странк і Вайт застерігають від завеликої кількості простих речень підряд, однак ви можете обрати шлях простих речень, якщо боїтеся заблукати в нетрях красномовства — з усіма цими означено-особовими, неозначено-особовими, безособовими, вставними реченнями, уточненнями, прикладками і складносурядними та складнопідрядними реченнями. Якщо у вас почнеться паніка при погляді на таку незвідану територію (принаймні для вас незвідану), просто нагадайте собі, що каміння вибухає, Джейн передає, гори пливуть, а сливи обожнюють. Граматика — це не лише головний біль, це поручень, за який ви хапаєтеся, щоб допомогти своїм словам стати на ноги та піти. До того ж, у Гемінґвея все виходило з цими простими реченнями, правда? Навіть будучи в гівно п’яним, він залишався генієм.

Якщо хочете освіжити граматику, сходіть у місцеву букіністику та знайдіть «Граматику і композицію Воррінера»[143] — таку ж, як чи не всі ми в десятому-одинадцятому класі брали додому і старанно робили їй обкладинку з бурого обгорткового паперу. Гадаю, вам буде приємно дізнатися, що майже все потрібне вам стисло викладено на передньому та задньому форзацах цієї книжки.

3

Попри всю стислість посібника, Вільям Странк знайшов, як обговорити, що йому не подобається в питаннях граматики та слововживання. Наприклад, він терпіти не міг виразу student body[144] і наполягав, що слово studentry[145] і зрозуміліше, і не має мертвотних конотацій[146]. Він вважав personalize[147] претензійним словом (Странк пропонує get up a letterhead[148] на заміну виразу personalize your stationery[149]). Він ненавидів вирази на кшталт the fact that[150] та along these lines[151].

У мене є свої антипатії. Я вважаю, що всіх, хто вживає вираз that’s so cool[152], треба ставити в куток, а тих, хто вживає набагато одіозніші вислози at this point in time[153] та at the end of the day[154], треба відправляти в ліжко без вечері (чи то пак без паперу для письма). Ще два мої пунктики пов’язані з найнижчим рівнем процесу письма, і я хочу зізнатися в них, перш ніж рухатися далі.

Є два стани дієслів — активний і пасивний. При активних дієсловах підмет щось робить. При пасивних — з підметом щось роблять. Підмет просто терпить. Слід уникати пасивного стану. Я не єдиний, хто так каже. Цю ж пораду ви знайдете в «Елементах стилю».

Пани Странк і Вайт не висловлюють гіпотез, чому стількох авторів ваблять дієслова пасивного стану, а от я скажу. Я вважаю, що боязкі автори люблять їх із тієї ж причини, що боязкі коханці люблять пасивних партнерів. Пасивний стан — це безпечно. Не доводиться боротися з каверзною дією; підмету треба, перефразувавши королеву Вікторію, просто заплющити очі та думати про Англію. Мені здається, ще нерішучі автори відчувають, що пасивний стан якимось чином додає їхній праці авторитету, може, навіть величі. Якщо інструкції та юридичні документи здаються вам величними, то, мабуть, так воно і є.

Боязкий напише: «The meeting will be held at seven o’clock»[155], бо до нього це чомусь промовляє: «Сформулюєш отак, і люди повірять, що ти справді це знаєш». Рубайте цю зрадницьку думку під корінь! Не будьте маґлами! Відкиньте плечі, випніть підборіддя і дозвольте зустрічі діяти! Напишіть: «The meeting’s at seven»[156]. Усе, Господи! Хіба вам не стало легше?

Я не кажу, що пасивному стану немає місця. Уявімо, наприклад, що чоловік помер на кухні, але знаходять його деінде. «The body was carried from the kitchen and placed on the parlor sofa»[157] — такий варіант має право на життя, однак мене все одно люто смикає від was carried і was placed. Я приймаю їх, але безрадісно. Радість мені приніс би такий варіант: «Freddy and Myra carried the body out of the kitchen and laid it on the parlor sofa»[158]. Нащо взагалі робити тіло підметом у цьому реченні? Це, бляха, труп! Нашовонотреба!

Дві сторінки пасивного стану — тобто практично будь-який діловий документ, не кажучи вже про стоси поганої літератури, — і мені хочеться кричати. Це кволо, перемудровано і часто нещиро. Як вам таке: «My first kiss will always be recalled by me as how my romance with Shayna was begun»[159]? Наче хто в калюжу перднув. Ось простіший, лагідніший та сильніший спосіб висловити цю думку: «My romance with Shayna began with our first kiss. I’ll never forget it»[160]. Я не в захваті від того, що тут двічі на чотири слова використано with, та принаймні ми спекалися того жахливого пасивного стану.

Також можна помітити, наскільки простіше стає зрозуміти думку, коли вона претворюється на дві. Це полегшення для читача, а читач завжди має бути вашою найголовнішою турботою. Без Постійного Читача ви — просто голос, який крякає в пустоті. І дуже непросто бути тим, хто все це читатиме. «[Вілл Странк] відчував, що читач майже завжди в серйозній халепі, — пише Е. Б. Вайт у вступі до „Елементів стилю“, — людина, що борсається у трясовині, і обов’язок усякого, хто прагне писати англійською, — хутко осушити трясовину й вивести цю людину на сухе чи принаймні кинути їй мотузку». І не забувайте: Письменник кинув мотузку, а не Мотузку було кинуто письменником, будь ласочка.

Друга порада, яку я хочу вам дати, перш ніж перейти до наступного рівня ящика з інструментами, звучить так: Прислівник вам не друг.

Прислівники — це, як ви пригадаєте зі свого варіанта «Ділової англійської мови», слова, що є означеннями до дієслова, прикметника або іншого прислівника. Вони зазвичай закінчуються на — ly. Таке враження, що прислівники, як і пасивний стан, створені з думкою про боязкого автора. У випадку з пасивним станом автор зазвичай виражає страх, що його не сприймуть усерйоз; це стан хлопчиків із намальованими ваксою вусами та дівчаток, які шкандибають по хаті на маминих підборах. У випадку ж із прислівниками автор зазвичай ніби переживає, що висловився недостатньо чітко, не доніс думку чи не передав образ.

Подумайте над реченням: «He closed the door firmly»[161]. Це аж ніяк не жахливе речення (тут хоча б використовується активне дієслово), але запитайте себе, чи справді там потрібне слово firmly. Можна аргументувати, що воно виражає ступінь відмінності між He closed the door та He slammed the door[162], і я не маю контраргументу… але як же контекст? Як же всі ті слова, що пояснювали нам (і навіть емоційно зворушували), що відбувається перед He closed the door firmly? Хіба вони не повідомляють нам, як він зачинив двері? Якщо це таки правда, то хіба firmly не зайве слово? Не надмірне?

У цю мить хтось десь звинувачує мене в надокучливості та прискіпливості в дрібницях. Заперечу. Я вважаю, що дорога в пекло вимощена прислівниками, і кричатиму про це з усіх дахів. Інакше кажучи, вони як кульбаби. Якщо у вас на газоні виросла одна, вона гарна й унікальна. Проте якщо ви її не виполете, завтра їх стане п’ять… а післязавтра вже п’ятдесят… і відтак, браття й сестри, ваш газон буде цілковито і повністю вкритий кульбабами. Тоді ви вважатимете їх бур’янами, чим вони і є, однак буде — ОЙ ЛИХО! — запізно.

Утім, я вмію і поблажливо ставитися до прислівників. Чесне слово. За єдиним винятком: слова автора при діалогах. Я наполягаю, щоб ви користувалися прислівниками в таких ситуаціях лише в найкрайніших, найособливіших випадках… і навіть тоді не варто, якщо цього можна уникнути. Аби впевнитися, що ми всі точно знаємо, про що йде мова, розгляньмо ці три речення:

«Put it down!» she shouted.

«Give it back,» he pleaded, «it’s mine.»

«Don’t be such a fool, Jekyll,» Utterson said.[163]

У цих реченнях shouted, pleaded і said — дієслова авторської мови. А тепер погляньте на ці сумнівні правки:

«Put it down!» she shouted menacingly.

«Give it back,» he pleaded abjectly, «it’s mine.»

«Don’t be such a fool, Jekyll,» Utterson said contemptuously.[164]

Другі три речення слабші за перші. Більшість читачів одразу збагне чому. «„Don’t be such a fool, Jekyll,“ Utterson said contemptuously» — найкраще з них; це всього-на-всього кліше, а інші два просто сміховинні. Такі слова автора часом називають «свіфтиками» на честь Тома Свіфта, хороброго героя-винахідника в пригодницькому хлопчачому книгосеріалі Віктора Епплтона II[165]. Епплтон полюбляв такі речення, як: «„Do your worst!“ Tom cried bravely»[166] та «„My father helped me with the equations,“ Tom said modestly»[167]. Коли я був підлітком, була така товариська гра на вміння учасників придумувати дотепні (чи квазідотепні) свіфтики. Ось два з них, які я запам’ятав: «You got a nice butt, lady» he said cheekily[168]; «I’m the plumber,» he said, with a flush[169]. Коли зважуєте, чи, може, все-таки включити шкодливу кульбабу — а прислівник нею і є — до своєї авторської мови при діалозі, пропоную запитати себе: ви дійсно хочете писати таку прозу, яка може перетворитися на товариську гру?

Деякі письменники намагаються обійти правило невживання прислівників, накачуючи авторські дієслова стероїдами. Результат знайомий усякому читачеві бульварних романів:

«Put down the gun, Utterson!» Jekyll grated.

«Never stop kissing me!» Shayna gasped.

«You damned tease!» Bill jerked out.[170]

Не робіть так. Будь ласочка.

Найкращі слова автора при діалогах — «сказав», як от: He said, she said, Bill said, Monica said[171]. Якщо хочете побачити суворе дотримання цього принципу на практиці, я закликаю вас прочитати або перечитати будь-який роман Ларрі Мак-Мертрі, майстра лаконізму авторських слів при діалогах. Тут це скидається на глум, але я цілковито щирий. Мак-Мертрі не дозволяє прислівниковим кульбабам рости в нього на газоні. Він вірить у сказав він / сказала вона навіть у моменти емоційної кризи (а в романах Ларрі Мак-Мертрі таких багато). Ідіть і ви робіть так само.

Це випадок «Роби, як я кажу, а не як я роблю»? Читач має повне право поставити таке запитання, і мій обов’язок чесно відповісти. Так, це воно. Варто глянути на деякі мої твори, і стане зрозуміло, що я звичайний грішник. Мені доволі добре вдавалося уникати пасивного стану, але я свого часу розсипав удосталь прислівників, зокрема (соромно це казати) і при діалогах (утім, я ніколи не падав до низин «скреготнув він» чи «відсахнувся Білл»). Роблю я таке зазвичай із тих же причин, що й будь-який інший автор: боюся, що інакше читач мене не зрозуміє.

Я впевнений, що страх лежить в основі майже всього, що погано написано. Коли пишеш для власного задоволення, страх може бути несильним, «боязкість» — слово, яке я тут ужив. Коли ж працюєш і в тебе дедлайн — шкільна газета, журнальна стаття, зразок твору на SAT[172], — цей страх може посилюватися. Дамбо[173] злетів у повітря за допомогою магічної пір’їни; ви можете відчути бажання вхопитися за пасивне слово чи один із цих бридких прислівників із цієї ж причини. Просто пам’ятайте, що Дамбо не потрібна була пір’їна — магія була в ньому самому.

Скоріше за все, ви знаєте, про що говорите, і можете спокійно підсилювати своє письмо активними дієсловами. Також дуже ймовірно, що вам вдалося розказати історію настільки ясно, щоби сміливо вживати he said, і читач знатиме, як він це сказав: швидко чи повільно, радісно чи нещасно. Не виключено, що ваш читач таки борсається в трясовині, киньте йому мотузку, якщо це так… але не треба вибивати з нього свідомість п’ятдесятиметровим сталевим тросом.

Щоб письмо було хорошим, часто треба відпустити страх і нарочитість. Сама по собі нарочитість, починаючи з потреби визначати, що якесь письмо «хороше», а інше — «погане», є боязкою поведінкою. А ще, аби письмо було хорошим, треба робити хороший вибір, коли йдеться про вибір інструментів, якими ви плануєте працювати.

У цьому жоден автор не без гріха. Хоч Вільям Странк і запопав Е. Б. Вайта, коли той був іще наївним студентом у Корнеллі[174] (дайте їх мені, доки вони юні, і я зроблю їх моїми навіки, хе-хе-хе), і хоч Вайт розумів та поділяв упередження Странка проти недбалого письма та недбалого мислення, яке його продукує, він визнає: «Я з тисячу разів вживав the fact that у творчому запалі і потім виправляв це п’ятсот разів. Мене засмучує, що на такому пізньому етапі сезону я влучав биткою по м’ячу лише кожен другий раз, не зміг відбити половину цих легких подач…» Проте Е. Б. Вайт продовжував писати ще багато років після початкового редагування «маленької книжечки» Странка 1957 року. Я теж писатиму далі, незважаючи на такі дурні ляпсуси, як «„You can’t be serious,“ Bill said unbelievingly»[175]. Я очікую від вас того самого. В англійській мові та її американському варіанті є ядро простоти, однак це ядро слизьке. Єдине, про що я вас прошу, — пишіть настільки добре, наскільки можете, і не забувайте, що писати прислівники — справа людська, але писати he said або she said — божественна.

4

Зніміть горішній рівень свого ящика з інструментами — словниковий запас і граматику. Під ним — рівень з елементами стилю, яких я вже торкнувся. Странк і Вайт подають найкращі інструменти (і найкращі правила), на які тільки можна сподіватися, та просто і ясно їх описують (ще й подача тішить своєю нетиповою непохитністю, починаючи з правила утворення присвійного відмінка: слід завжди додавати ’s, навіть якщо відмінюване слово закінчується на s — завжди пишіть Thomas’s bike[176], а не Thomas’ bike, — і закінчуючи роздумами про те, де найкраще розташувати найважливіші частини речення. Вони стверджують, що в кінці. Кожен, звісно, має право на свою думку, але мені не віриться, що With a hammer he killed Frank коли-небудь замінить He killed Frank with a hammer[177]).

Перш ніж відійти від базових елементів форми та стилю, хвилинку подумаймо про абзац — наступну після речення форму організації тексту. Для цього візьміть із полиці роман (те, що я вам розповідаю, застосовне практично до будь-якої прози, однак, будучи автором художніх творів, коли розмірковую про письмо, я зазвичай думаю про художню літературу), бажано такий, якого ви ще не читали. Розгорніть книжку посередині та погляньте на будь-які дві сторінки. Простежте закономірності: друковані рядки, береги й особливо шматки білого простору, де починаються чи закінчуються абзаци.

Ви ж можете, навіть не читаючи, сказати, легкою буде обрана вами книга чи складною, так? Легкі книжки мають багато коротких абзаців, включно з діалогічними, які можуть складатися всього з одного чи двох слів та великого білого простору. Вони повітряні, як морозиво в «Dairy Queen»[178]. Складні книги, в яких багато роздумів, оповідей чи описів, мають огрядніший вигляд, щільний. Вигляд абзаців майже так само важливий, як і їхній зміст; абзаци — мапи наміру.

В експозитивній прозі абзаци можуть (і мають) бути акуратними та утилітарними. Ідеальний пояснювальний абзац містить речення-тему, за яким іде решта, які тлумачать чи підсилюють перше. Ось два абзаци з такого популярного нині «неформального есе», які ілюструють цей простий, але потужний різновид письма:

Неформальні есе — це, за великим рахунком, дурна та позбавлена глибини річ; якщо ви не журналіст у місцевій газеті, то навичка написання такого пустослів’я ніколи не знадобиться вам у справжньому світі з торговельними центрами та заправками. Учителі дають їх, коли не можуть придумати інших способів змарнувати ваш час. Найсумнозвісніша тема — це, безперечно, «Як я провів літо». Я рік викладав письменство в Університеті Мену в Ороно, і в одній моїй групі було повно спортсменів та чирлідерок. Вони любили неформальні есе, вітали їх, як старих шкільних друзів. Я цілий семестр щосили стримувався, щоб не задати їм добре структурований твір на дві сторінки на тему «Якби Ісус був членом моєї команди». Мене стримало певне та страшне знання, що майже всі вони з ентузіазмом підійшли б до цього завдання. Хтось міг би навіть розридатися в творчому екстазі.

Утім, навіть у неформальному есе можна побачити, наскільки сильною буває базова структура абзацу. Речення-тема, за яким іде підкріплення думки та опис, — така структура спонукає автора впорядкувати свої думки і гарно запобігає відхиленню від теми. У неформальному есе відхилятися від теми не страшно, скоріше навпаки — це данина сучасній моді, однак це дуже погана звичка, якщо ви працюєте над серйознішими темами у формальнішому стилі. Письмо — це рафіновані думки. Якщо ваша магістерська робота впорядкована не краще, ніж шкільний твір на тему «Чому мене збуджує Шаная Твейн[179]», то у вас серйозні проблеми.

У художній літературі абзац менш структурований — це такт, а не мелодія. Чим більше ви будете читати й писати худліту, тим частіше помічатимете, що абзаци самі формуються. А цього вам і треба. Під час творення краще надто сильно не задумуватися, де починаються і закінчуються абзаци; головне — дозволити природі діяти. Якщо з пізнішого погляду вам не сподобається, виправте. Для того й потрібне переписування. А зараз погляньте на таке:

Можна провести п’ятдесятихвилинне заняття з письменства лише за цим коротким пасажем. Воно б охоплювало слова автора при діалогах (не важливо, чи ми знаємо, хто говорить; Правило 17 — уникати непотрібних слів — у дії), фонетичну передачу слів (dunno, gonna), використання коми (її немає у фразі «When your story’s true it don’t change», бо я хотів, щоб ви почули, як вона виходить на одному подиху, без паузи), рішення не вживати апостроф, коли мовець опускає g… — усе це лише з верхнього рівня ящика з інструментами.

Проте обмежмось абзацами. Зауважте, як легко вони плинуть, а групето та ритми оповіді диктують початок і кінець кожного. Перший — абзац класичного типу, що починається з речення-теми, підтримуваного наступними реченнями. А інші абзаци існують суто для розрізнення реплік Дейла і Великого Тоні.

Найцікавіший п’ятий абзац: «Big Tony sat down, lit a cigarette, ran a hand through his hair»[180]. Він складається з єдиного речення, а експозитивні абзаци майже ніколи не бувають однореченнєвими. Формально це навіть не дуже хороше речення: щоб воно стало ідеальним за поняттями «Воррінера», там має бути сполучник (and). До того ж для чого потрібен цей абзац?

По-перше, це речення, може, формально й має вади, але воно хороше з огляду на весь пасаж. Його стислість і телеграфний стиль міняють темп і освіжають написане. Автор саспенсів Джонатан Келлерман дуже успішно користується цим прийомом. У «Виживає найсильніший»[181] він пише: «The boat was thirty feet of sleek white fiberglass with gray trim. Tall masts, the sails tied. Satori painted on the hull in black script edged with gold»[182].

Є ризик зловжити влучними неповними реченнями (і Келлерман цим іноді грішить), однак вони також чудово вписуються в потокову оповідь, створюють чіткі образи й напруження, а також урізноманітнюють текстовий лад. Низка граматично правильних речень може зробити цей лад грубшим, не таким гнучким. Пуристам і чути такого не хочеться — вони до скону заперечуватимуть, але це правда. Мова не завжди має бути при краватці та в зашнурованих черевиках. Мета художньої літератури — не граматична правильність, а припросити читача й розказати йому історію… взагалі змусити його забути, наскільки можливо, що він читає оповідку. Однореченнєвий абзац більше нагадує усне мовлення, ніж письмо, і це добре. Письменство — це зваблення. Гарна розмова — це частина процесу зваблення. Якщо це не так, то чому так багато пар, які починають побачення з вечері, а закінчують його в ліжку?

Серед інших застосувань цього абзацу — сценічні ремарки, які, хоч маленькі, проте роблять глибшими персонажа та обставини; і надважливий момент переходу. Від обурення, що правдивість його історії ставлять під сумнів, Великий Тоні переходить до спогадів про О’Лірі. Оскільки мовець не змінюється, то те, що Тоні сідає і прикурює, могло б відбуватися в тому самому абзаці, діалог би продовжився після цього, але автор вирішує інакше. Оскільки Тоні бере новий курс, автор розбиває діалог на два абзаци. Це рішення прийнято миттєво, в процесі написання, з опорою на ритм, який автор чує в своїй голові. Цей ритм — частина генетичної прошивки (Келлерман пише багато неповних речень, бо чує багато неповних речень), але крім того, це результат тисяч годин, проведених автором у процесі творення, і десятків тисяч годин, можливо, проведених ним за читанням творінь інших.

Я б сказав, що абзац, а не речення, є базовою одиницею письма — точкою, де починається зв’язність, а слова отримують шанс стати чимось більшим, ніж просто слова. Якщо має настати мить пришвидшення, то вона настає на рівні абзацу. Це дивовижний та гнучкий інструмент, який може бути завдовжки в одне слово чи багато сторінок (один абзац в історичному романі Дона Робертсона «Парадайз-Фоллз»[183] займає 16 сторінок; в «Окрузі Рейнтрі» Росса Локріджа[184] є абзаци приблизно такої самої довжини). Ви мусите добре ним користуватися, якщо хочете добре писати. Це означає багато практики; треба навчитися відчувати ритм.

5

Візьміть, будь ласка, з полиці книжку, яку дивилися, ще раз. Її вага у ваших руках скаже вам таке, про що можна дізнатися, не прочитавши ні слова. Обсяг книжки, само собою, але не тільки це: відданість, яка знадобилася автору, щоб створити працю, відданість, яка вимагається від Постійного Читача, щоб її перетравити. Звісно, самі лиш обсяг і вага ще не є ознакою високоякісності: багато епічних оповідей — це по суті епічна дурня, запитайте в моїх критиків, які стогнатимуть, що цілі канадські ліси довелося вирізати, щоб надрукувати мою бридню. І навпаки: коротко не завжди означає любо. Бувають випадки (наприклад, «Мости округу Медісон»), коли коротко — це надто любо. Але питання відданості залишається незалежно від того, хороша книжка чи погана, провальна чи успішна. Слова мають вагу. Запитайте всякого, хто працює у відділі відвантаження, або на складі видавничої компанії, або в комірчині великої книгарні.

Слова утворюють речення; речення утворюють абзаци; іноді абзаци прискорюються і починають дихати. Уявіть, скажімо, Франкенштейнового монстра на операційному столі. Вдаряє блискавка — не з неба, а зі скромного абзацу англійських слів. Можливо, це перший справді добре написаний абзац у вашому житті, щось настільки крихке і водночас сповнене можливостей, що вам страшно. Ви почуваєтеся, як Віктор Франкенштейн, коли мертва конгломерація зшитих докупи частин тіла раптом розплющила свої засльозені жовті очі. «О Боже, воно дихає, — усвідомлюєте ви, — може, навіть думає. Що мені, чорти б його вхопили, робити далі?»

Звісно, ви йдете на третій рівень і починаєте писати справжній художній твір. А чому ні? Чого вам боятися? Урешті-решт, теслі не створюють монстрів — вони зводять хати, крамниці та банки. Котрісь будують із дерева, дошка за дошкою, а котрісь — із цегли, цеглина за цеглиною. Ви ж будуватимете абзац за абзацом, конструюючи їх зі свого словникового запасу, знання граматики та основ стилю. Доки будете щирими й чесними та рівнятимете чисто кожні двері з кінця в кінець, то зможете будувати що завгодно — цілі маєтки, якщо маєте на це енергію.

Чи є розумне пояснення будівництву цілих маєтків слів? Я вважаю, що є і що читачі «Звіяних вітром» Марґарет Мітчелл та «Холодного дому» Чарльза Діккенса це розуміють: часом навіть монстр — ніякий не монстр. Часом він прекрасний, і плин історії закохує в себе сильніше, ніж будь-які фільми чи телепрограми. Навіть через тисячу сторінок ми не хочемо полишати світ, створений для нас автором, і вигаданих людей, які його населяють. Ви не полишите їх і через дві тисячі сторінок, якщо їх стільки буде. Трилогія перснів Дж. Р. Р. Толкіна — чудовий тому приклад. Тисячі сторінок гобітів було замало трьом повоєнним поколінням фанатів фентезі; навіть якщо докинути незграбний і вайлуватий епілог «Сильмариліон», то все одно замало. От вам і Террі Брукс, Пірс Ентоні, Роберт Джордан[185], героїчні кролики з «Небезпечних мандрів»[186] і ще з півсотні інших. Автори цих книг створюють гобітів, яких вони досі люблять та за якими сумують; вони намагаються повернути Фродо і Сема з Сірих Гаваней, бо Толкіна, який зробив би це за них, уже нема.

Можна сказати, ми по суті говоримо лише про набуту навичку, але хіба ми не згодні, що часом найелементарніші навички здатні творити речі понад наші очікування? Ми говоримо про інструменти й теслярство, про слова та стиль… але в міру нашого просування далі, будь ласка, не забувайте, що ми також говоримо про магію.

Про письменство

«Немає поганих собак»[187] — переконує назва популярного дресирувального посібника, але не кажіть цього батькам дитини, яку покусав пітбуль або ротвейлер, бо можете отримати за це в дзьоб. І хоч як би мені кортіло заохотити людину, яка вперше пробує написати щось серйозне, я не можу збрехати і сказати, що немає поганих письменників. Вибачте, але є багатенно поганих письменників. Хтось у штаті вашої місцевої газети, такі зазвичай пишуть огляди маленьких театральних вистав чи пафосно розводяться про місцеві спортивні команди. Ще чиєсь перо нашкрябало їм на будинок на Карибських островах, залишаючи по собі слід пульсуючих прислівників, дерев’яних персонажів та гидких пасивних конструкцій. Інші просторікують на відкритих мікрофонах поетичних слемів, одягнені в чорні водолазки та пом’яті штани хакі; віршомазять про «мої люті лесбійські груди» і «перехняблений провулок, де я викрикнув матері ім’я».

Письменники утворюють таку ж піраміду, як в усіх сферах людських талантів і творчості. Унизу — погані. Над ними трохи менша група, але все одно велика та привітна — це нормальні письменники. Їх теж можна знайти в штаті вашої місцевої газети, на полицях місцевої книгарні і на відкритих мікрофонах поетичних вечорів. Такі якось розуміють, що хоч лесбійка і може бути лютою, її груди залишаються грудьми.

Наступний рівень набагато менший. Це дуже хороші письменники. Над ними — над майже всіма нами — шекспіри, фолкнери, єйтси, шоу та юдори велті. Генії, божественні випадковості, їхнє обдарування поза межами нашого розуміння, вже не кажучи про досяжність. Бляха, більшість геніїв не спроможні самі себе зрозуміти, і багато хто з них живе нещасним, усвідомлюючи (принаймні на якомусь рівні), що вони ніщо більше, як покручі, яким пощастило, інтелектуальні версії моделей, які — просто так сталося — народилися з правильними вилицями та грудьми, які відповідають уявленням про красу того чи іншого часу.

Я підходжу до суті цієї книжки з двома тезами, вони обидві прості. Перша: хороше письмо складається з опанування основоположних речей (лексикон, граматика, елементи стилю) та заповнення третього рівня вашого ящика правильними інструментами. Друга: хоч і неможливо з поганого письменника зробити нормального і так само неможливо зробити великого письменника з хорошого, однак можливо довгою тяжкою працею, завзятістю та вчасною допомогою зробити хорошого письменника з просто нормального.

Боюся, що таку думку заперечують багато критиків, та й викладачі красного письменства теж. Багато хто з них ліберали в політиці, але креветки у своїй галузі. Люди, які вийшли б на вулиці з протестом проти виключення афроамериканців чи корінних американців (уявляю, що сказав би містер Странк про ці політкоректні, але громіздкі терміни) з місцевого заміського клубу, — зазвичай ті самі, хто розповідає на своїх заняттях, що хист до письма не змінюється та не рухається: раз нездара — завжди нездара. Навіть якщо письменника високо оцінить впливовий критик чи два, за ним завжди тягнеться його репутація, як за респектабельною заміжньою жінкою, яка була пацанкою в підлітковому віці. Деякі люди ніколи не забувають, от і все, а значна частина літературної критики слугує лише укріпленню кастової системи, старої, як сам інтелектуальний снобізм, котрий її виплекав. Реймонд Чендлер, може, й визнаний сьогодні як важлива постать американської літератури XX століття, один із перших голосів, який описав аномію урбаністичного життя після Другої світової війни, але є багато критиків, які категорично заперечують такий погляд. «Він нездара! — кричать вони обурено. — Нездара з претензією! Найгірший їх різновид! Такий, що гадає, ніби може видати себе за одного з нас!»

Критики, які намагаються стати вище за це інтелектуальне загрубіння артерій, зазвичай мають обмежений успіх. Їхні колеги, може, й приймуть Чендлера до товариства великих, але, скоріше за все, посадять його в кінці столу. І завжди є ті, хто шепоче: «Вийшов, знаєте, з бульварної традиції… непогано тримається як на одного з них, правда?.. ви знали, що у тридцятих він писав для „Чорної маски“[188]?.. Так, яка прикрість…»

Навіть Чарльз Діккенс, Шекспір від роману, постійно зазнавав критичних нападів за часто сенсаційні теми, бадьористу плодовитість (коли він не творив романи, вони з дружиною творили дітей) і, звісно, за успіх серед неперебірливих читайлів його та нашої діб. Критики й дослідники завжди з підозрою ставилися до популярності. Нерідко їхні підозри виправдані. В інших випадках ці підозри слугують виправданням неохоти думати. Ніхто так не схильний до інтелектуального ледарства, як дуже розумна людина. Дай розумним людям найменшу нагоду, і вони склали б весла і подрейфували б… у дрімоті до Візантії[189], так би мовити.

Тому так, я готовий до звинувачень у пропагуванні безмозкої та блаженної філософії Гораціо Елджера[190], захисті мимохідь власної небездоганної репутації і заохоченні людей «не нашої породи» подаватися на членство в заміський клуб. Що ж, я від цього не помру. Але перш ніж продовжити, дозвольте повторити базову передумову: якщо ви поганий письменник, ніхто не допоможе вам стати хорошим чи навіть нормальним. Якщо ви хороший і хочете стати великим… нашовонотреба.

Нижче ви знайдете все, що я знаю про те, як писати добру художню літературу. Казатиму коротко, наскільки можливо, бо і ваш, і мій час коштовний, і ми обоє розуміємо, що кожна година, проведена за розмовами про письмо, — це година, проведена не за власне письмом. Я заохочуватиму, наскільки можливо, бо така моя натура і тому що я обожнюю це діло і хочу, щоб ви теж його полюбили. Але якщо ви не готові гарувати, то забудьте про вдосконалення майстерності — вдовольняйтеся своєю нормальністю і дякуйте, що вам дано хоча би це. Існує муза[191], але він не спурхне до вас згори й не притрусить чарівним творчим пилком вашу друкарську машинку чи комп’ютер. Він живе під землею. Він любить підвали. Це вам треба опускатися до його рівня, а зробивши це, доведеться обставити йому комфортну квартирку. Іншими словами, ви маєте зробити всю чорну роботу, доки муза сидить, курить сигари, любується своїми призами за боулінг і нібито ігнорує вас. Гадаєте, це справедливо? Я вважаю, що так. Хоч він на вигляд і не дуже, цей «музлан», і співрозмовник кепський (коли мій не на службі, з нього можна витягнути лише невдоволене бурчання), але в нього є натхнення. І ви таки мусите виконувати всю роботу до пізньої ночі, бо мужик із сигарою та крильцями тримає торбинку з чарами, здатними змінити ваше життя.

Повірте, я знаю.

1

Якщо хочете бути письменником, понад усе треба робити дві речі: багато читати й багато писати. Мені не відомо шляху в обхід них, шляху навпростець.

Я повільно читаю, але зазвичай устигаю прочитати 70–80 книжок за рік, переважно художки. Я читаю не для штудіювання ремесла, а тому, що люблю читати. Це те, чим я займаюся ввечері, відкинувшись у своєму блакитному кріслі. Так само я читаю художню літературу не для штудіювання мистецтва вигадування, а просто тому, що люблю історії. Однак якесь навчання таки відбувається. Кожна книга, яку ви починаєте, дає свої уроки, і часто погані книжки навчають вас більше, ніж хороші.

Коли я був у восьмому класі, мені трапилася кишенькова книжка Маррі Лайнстера, автора бульварної наукової фантастики, чий доробок майже повністю припадає на сорокові та п’ятдесяті, коли журнали штибу «Amazing Stories»[192] платили по одному центу за слово. Я прочитав інші книжки містера Лайнстера, достатню їх кількість, аби збагнути, що якість його письма неоднорідна. Конкретно цей роман, про рудники в поясі астероїдів, був однією з його не дуже вдалих спроб. Хоча це надто поблажливо сказано. Він був жахливий, населений тонкими, як папір, героями, а сюжет просто на голову не налазив. А найгірше те (чи так мені тоді здавалося), що Лайнстер кохався у слові «жвавий» (zestful). Герої спостерігали наближення рудоносних астероїдів зі «жвавими усмішками», сідали вечеряти на борту свого гірничодобувного корабля зі «жвавим передчуттям». Наприкінці книжки головний герой ухопив пишногруду білявку-героїню в «жваві обійми». Для мене це стало літературним відповідником щеплення від віспи: я жодного разу, наскільки мені відомо, не вжив слова «zestful» у своїх романах та оповіданнях. Як Бог дасть, то ніколи й не вживу.

«Рудокопи на астероїді» (назва була не така, але в цьому дусі) стали важливою книжкою в моєму читацькому житті. Майже кожна людина пам’ятає, як втратила цноту, і майже кожен письменник пам’ятає першу книжку, відклавши яку, подумав: «Я можу краще. Чорт, та я вже пишу краще!» А що зігріває письменника у ваганнях сильніше, ніж усвідомлення, що його праця безсумнівно краща за чужу, оплачену?

Найкраще уявлення про те, чого не робити, отримуєш, читаючи погану прозу: один роман на кшталт «Рудокопів на астероїді» (чи «Долини ляльок», «Квітів на горищі»[193] або «Мостів округу Медісон») вартий цілого семестру в хорошій школі літературної творчості, навіть із суперзірковими запрошеними лекторами.

Хороше письмо, зі свого боку, навчає письменника стилю, елегантності оповіді, розвитку сюжету, створення правдоподібних персонажів і щирості. Такий роман, як «Ґрона гніву», може сповнити нового письменника почуттями відчаю та старої доброї заздрості: «Я ніколи не зможу нічого написати настільки добре, хоч би й тисячу років писав», але такі почуття можуть також слугувати спонукою, підстьобуючи письменника працювати тяжче, мітити вище. Кожного письменника в процесі його становлення має збити з ніг — чи то пак розплющити — комбінація чудової історії та чудового письма. Не можна сподіватися збити з ніг іще когось силою свого письма, доки це не станеться з тобою самим.

Тому ми читаємо, аби пізнати посередність і кричущу бездарність; таке пізнання допомагає нам помічати ці речі, коли вони починають закрадатися в нашу власну працю, і уникати їх. Також ми читаємо, аби оцінювати себе відносно хорошого та великого, відчути, як високо насправді межа. А ще ми читаємо, аби пізнати різні стилі.

Ви можете зловити себе на тому, що переймаєте стиль, який вам особливо до вподоби, і в цьому немає нічого поганого. Читаючи в дитинстві Рея Бредбері, я писав, як Рей Бредбері: все зелене та дивовижне, побачене крізь скельце, змащене мастилом ностальгії. Коли читав Джеймса М. Кейна[194], все, що я писав, виходило рубаним, лаконічним та жорстким. Коли Лавкрафта — моя проза ставала пишною та загромадженою. У підлітковому віці я писав оповідання, в яких усі ці стилі зливалися, утворюючи потішний вінегрет. Таке змішування стилів — необхідна частина розвитку власного стилю, але воно не відбувається у вакуумі. Ви повинні багато читати, у процесі весь час поліпшуючи (та переосмислюючи) власну працю. Мені тяжко повірити, що люди, які дуже мало читають (або в деяких випадках узагалі не читають), можуть наважитися писати й очікувати, що іншим сподобається написане, але я знаю, що таке буває. Якби мені давали п’ять центів за кожну людину, яка казала мені, що хоче стати письменником, але «не має часу читати», я зміг би купити собі добрячий обід зі стейком. Можна я скажу відверто? Якщо не маєте часу читати, то не маєте часу (та інструментів), щоб писати. Отак просто.

Читання — це творчий центр письменницького життя. Я ношу книжку, куди б не йшов, і знаходжу якнайрізноманітніші нагоди почитати. Штука в тому, щоб навчити себе читати і маленькими ковточками і довгими ковтками. Приймальні створені для книжок — це ясно! Але також це стосується фойє театрів перед виставою, довгих і нудних черг на касі та загального фаворита — туалету. Можна читати навіть за кермом завдяки аудіокнижковій революції. З усіх книжок, які я прочитую за рік, від шести до дванадцяти — в записі. А до питання всіх чудес по радіо, які ви пропустите, — ну скільки разів ви схочете послухати «Highway Star» «Deep Purple»?

У порядному товаристві вважається нечемним читати під час їжі, але якщо ви плануєте стати успішним письменником, нечемність має бути передостаннім, за що варто переживати. Останнім же має бути порядне товариство та його очікування. Якщо маєте намір писати якнайщиріше, то все одно ваші дні в порядному товаристві полічені.

Де ще можна почитати? Завжди є бігова доріжка чи інший тренажер, на якому ви займаєтесь у своєму спортивному клубі. Я стараюся проводити за цим ділом не менш ніж годину щодня і, напевне, здурів би, якби мені не складав товариство хороший роман. Більшість сучасних тренажерів (домашніх і не тільки) обладнані телевізором, але телевізор — це останнє, що потрібне амбіційному автору під час тренування чи будь-якого іншого заняття. Якщо вам здається, що ви не зможете тренуватися без горлопанів-аналітиків з новин CNN, чи горлопанів із фондової біржі на MSNBC, чи спортивних горлопанів з ESPN[195], то час вам замислитися, наскільки серйозно ви дійсно налаштовані стати письменником. Ви мусите бути готові добряче вивернутися всередину, туди, де живе уява, а це, боюся, означає, що доведеться попрощатися з Джеральдо, Кітом Олберманном та Джеєм Лено[196]. Читання потребує часу, а скляна цицька краде надто багато його.

Після відлучення від ефемерної жаги телевізора більшість виявить, що їм подобається читати. Кажу вам, вимкнете цей гавкучий ящик — і покращите якість свого життя, а не лише якість письма. І чим ви при цьому жертвуєте? Скільки потрібно повторів «Фрезьєра» та «Швидкої допомоги»[197], щоб життя одного американця стало довершеним? Скільки роликів телемагазину Річарда Сіммонса[198]? Скільки белтвейських інсайдерів[199] на CNN? Ох, не провокуйте мене. Джеррі-Спрінґер-Доктор-Дре-Суддя-Джуді-Джеррі-Фолвелл-Донні-та-Марі[200], ваша честь, у мене все.

Коли моєму синові Овену було близько семи років, він закохався в «E Street Band» Брюса Спрінгстіна, особливо в Клеренса Клемонса, дебелого саксофоніста. Овен вирішив, що хоче навчитися грати, як Клеренс. Нас із дружиною потішала та розчулювала ця амбіція. Також ми, як і будь-які нормальні батьки, сподівалися, що наш син виявиться талантом, а може, навіть генієм. Ми подарували Овену на Різдво теноровий саксофон та уроки в Ґордона Бові, місцевого музиканта. Відтак ми схрестили пальці та стали сподіватися на краще.

Через сім місяців я сказав дружині, що час нам припинити ці уроки, якщо Овен погодиться. І він таки погодився з відчутним полегшенням. Він не хотів цього казати — особливо після того, як сам попросив про саксофон, — але терміну в сім місяців вистачило, аби він зрозумів, що хоч і любить могутній саунд Клеренса Клемонса, саксофон — це просто не його, Бог не дав йому такого таланту.

Я це збагнув не тому, що Овен покинув практику, а тому що він практикувався рівно стільки, скільки йому визначив містер Бові, — півгодини після школи чотири рази на тиждень і годину у вихідні. Овен опанував гами та ноти — у нього все було добре з пам’яттю, легенями та координацією між очима і руками, — але ми ніколи не чули, щоб він зривався, дивував сам себе чимось новим, кайфував від процесу. Щойно завершувався відведений час, як інструмент повертався у футляр і лежав там до наступного уроку чи практики. Мені це підказало, що у випадку з моїм сином та саксофоном ніколи не буде справжньої гри — лише репетиція. Так не годиться. Якщо нема радості, то нема сенсу. Краще зайнятися чимось іншим, де поклади таланту можуть бути багатші, а коефіцієнт веселощів вищий.

Талант позбавляє сенсу поняття репетиції: знайшовши те, до чого маєш хист, займатимешся цим (хай би що це було), доки не зітреш пальці в кров та очі на лоб не полізуть. Навіть коли ніхто не слухає (не читає, не дивиться), кожна вправа перетворюється на бравурний виступ, бо для тебе як творця це щастя. А може, навіть екстаз. Це стосується однаково читання і писання, гри на музичному інструменті, бейсболу та бігу на 400 метрів. Моя тяжка програма читання та писання по 4–6 годин щодня здається не такою й тяжкою, якщо отримуєш щире задоволення від цих речей та маєш до них хист; власне кажучи, ви, можливо, вже дотримуєтеся такої програми. Однак якщо відчуваєте, що вам треба дозвіл читати та писати, скільки серденько забажає, вважайте, що ваш покірний слуга його надав.

Найбільша користь від читання полягає в тому, що воно додає процесу писання невимушеності та інтимності: по прибутті в письменницьку країну у тебе все гаразд із документами та посвідченням особи. Постійне читання введе вас у такий стан, що зможете писати охоче та не переживаючи за якість. Також воно весь час примножує ваші знання про те, що вже робилося, а що ще ні; що банальне, що свіже; що спрацьовує, а що лежить трупом на сторінці. Чим більше читаєте, тим менший ризик виставити себе дурнем за пером чи текстовим процесором.

2

Якщо «багато читай, багато пиши» — це Найбільша Заповідь (а я запевняю вас, що так і є), то скільки писати вважається «багато»? У кожного письменника це, звісно, по-різному. Одна з моїх улюблених історій на цю тему — скоріше міф, ніж правда, — про Джеймса Джойса[201]. Якщо вірити цій історії, до нього в гості якось прийшов друг і побачив, як цей видатний чоловік розпростерся по письмовому столу в позі глибокого відчаю.

— Джеймсе, що сталося? — запитав друг. — Праця?

Джойс підтвердив, навіть не підвівши голову глянути на свого друга; авжеж, праця, хіба не завжди вона?

— Скільки ти сьогодні зробив слів? — продовжив друг.

Джойс (усе ще у відчаї, усе ще розпростертий на столі долілиць):

— Сім.

— Сім? Але, Джеймсе… це добре, принаймні для тебе!

— Так, — сказав Джойс, підвівши нарешті голову. — Мабуть, так… але я не знаю, в якому порядку вони мають бути!

На протилежному кінці спектра письменники, як Ентоні Троллоп[202]. Він писав велетенські романи (гідним прикладом є «Чи можна її пробачити?», який для сучасних аудиторій можна перейменувати на «Чи можна його дочитати?») і клепав їх із дивовижною регулярністю. По основній роботі він працював клерком на Британській поштовій службі (червоні поштові скриньки по всій Британії — винахід Ентоні); він писав по дві з половиною години щоранку перед роботою. Це був залізний розклад. Якщо він був на середині речення, коли спливало дві з половиною години, він лишав це речення недописаним до наступного ранку. А коли траплялося, що він завершував котрийсь зі своїх 600-сторінкових важковаговиків, а до кінця сеансу лишалося п’ятнадцять хвилин, він писав «Кінець», відкладав рукопис і починав роботу над наступною книгою.

Джон Крісі[203], британський автор детективів, написав п’ятсот (так, ви правильно прочитали) романів під десятьма іменами. Я написав близько тридцяти п’яти[204] — деякі з них троллопівського обсягу — і вважаюся плодючим, але проти Крісі я жертва творчої кризи. Ще кілька сучасних авторів (серед яких Рут Ренделл / Барбара Вайн, Еван Гантер / Ед Мак-Бейн, Дін Кунц та Джойс Керол Оутс[205]) вже написали не менше, ніж я, а ще деякі — набагато більше.

З протидежного боку — з боку Джеймса Джойса — є Гарпер Лі, яка написала лише одну книгу[206] (геніальну «Убити пересмішника»). Та багато інших, серед яких Джеймс Ейджі, Малколм Лаурі[207] та Томас Гарріс (поки що), хто написав менш ніж п’ять. І це нормально, але такі автори завжди викликають у мене два питання: скільки часу в них пішло на книжки, які вони таки написали, і що вони робили решту часу? Плели вовняні ковдри? Організовували благодійні барахолки? Обожнювали сливи? Можливо, це звучить зарозуміло, але, повірте, це щира цікавість. Якщо Бог дав вам якесь уміння, то чому ж, Господи, ви ним не користуєтесь?

Мій власний графік доволі чітко окреслений. Ранки присвячені всьому новому — тому, що я пишу в поточний момент. Пообіддя — денному сну та листам. Вечори — читанню, родині, матчам «Red Sox» по телевізору та невідкладним правкам. По суті, ранки — це мій головний час для письма.

Якщо почну роботу над проектом, то вже не зупинюся та не збавлю ходу, крім випадків крайньої необхідності. Якщо не писатиму щодня, то герої почнуть втрачати свою свіжість у мене в голові — здаватимуться персонажами, а не справжніми людьми. Лезо оповіді почне іржавіти, сюжет і темп оповідки будуть вислизати в мене з рук. А найгірше, почне тьмяніти захват від того, що я пряду щось нове. Робота викликатиме відчуття роботи, а для більшості авторів — це поцілунок смерті. Найкраще письмо — завжди, завжди, завжди — тоді, коли воно для автора — натхненна гра. Я можу писати холоднокровно, якщо треба, але найбільше мені подобається відчуття свіжості й жару, які ледь витримуєш.

Раніше я казав журналістам, що пишу щодня, крім Різдва, 4 липня та свого дня народження. Це була брехня. Просто коли погоджуєшся дати інтерв’ю, треба ж щось говорити, і краще, коли це щось хоч трохи дотепне. А ще мені не хотілося видаватися занудним трудоголіком (а просто трудоголіком). Правда в тому, що, занудний трудоголік чи ні, а пишу я щодня. Включно з Різдвом, четвертим липня та своїм днем народження (у моєму віці все одно стараєшся ігнорувати той клятий день народження). А коли не працюю, то не працюю взагалі, проте в такі періоди повної зупинки мені стає якось не по собі і я погано сплю. Для мене не працювати — ось справжній труд. А коли пишу — це гра на майданчику, і навіть найгірші три години за цим заняттям були доволі незлі.

Раніше я працював швидше, ніж зараз. Одну зі своїх книжок («Переслідуваний») я написав за один тиждень, Джон Крісі, мабуть, оцінив би таке досягнення (хоча я читав, що Крісі написав кілька своїх детективів за два дні). Думаю, мене вповільнило те, що я покинув курити — нікотин неабияк покращує синаптичну передачу. Проблема, правда, в тому, що, допомагаючи творити, він водночас убиває тебе. Хай там як, а на першу чернетку книжки — навіть довгої — має йти не більш ніж три місяці — одна пора року. Довше — і (принаймні для мене) історія починає дивним чином відчуватися чужорідною, ніби депеша з Румунського департаменту зв’язків з громадськістю чи яка-небудь високочастотна радіопередача в період посиленої сонячної активності.

Я люблю видавати по десять сторінок, тобто по 2000 слів, на день. А це 180 000 слів за три місяці, нормальна така за обсягом книга, у якій читач залюбки розчиниться, якщо оповідка добре виконана та не втрачає свіжості. У якісь дні ці десять сторінок приходять легко, я звільняюся та спокійно беруся до хатніх справ раніше за 11:30, моторний, наче щур у ліверній ковбасі. З віком дедалі частіше виходить, що мені доводиться обідати за письмовим столом, а денну норму я завершую близько тринадцятої тридцяти. Іноді, коли слова приходять тяжко, я все ще вовтужуся з ними о четвертій вечора. У будь-якому разі, мене це влаштовує, і лиш за найкритичніших обставин я дозволяю собі припинити роботу, не видавши своїх двох тисяч слів.

Найбільшою підпорою систематичної (троллопівської?) продуктивності є праця в спокійних обставинах. Навіть найпродуктивнішому від природи письменникові складно працювати в атмосфері, де метушня та відволікання є радше нормою, ніж відхиленням. Коли мене питають про «секрет успіху» (абсурдне поняття, від якого нікуди не дінешся), я часом кажу, що їх два: я залишався при фізичному здоров’ї (принаймні доки мене влітку 1999 року не збив фургон) та в шлюбі. Це хороша відповідь, тому що знімає питання і тому що в ній є елемент істини. Поєднання здорового тіла та стабільних стосунків із сильною, впевненою в собі жінкою, яка не терпить ні моїх, ні будь-чиїх інших вибриків, дало мені змогу безперервно плідно працювати. Також я вірю в обернену істину: моє письмо і задоволення від нього зробили внесок у стабільність мого здоров’я та сімейного життя.

3

Читати можна майже будь-де, а от коли мова йде про письмо, то бібліотеки, паркові лавки та орендовані квартири мають бути місцями на зовсім крайній випадок. Трумен Капоте казав, що його найкраща праця була написана в мотельних кімнатах, але він виняток. Більшість із нас видають найвищі результати, будучи у своєму власному місці. Доки воно у вас не з’явиться, буде тяжко відповідально підійти до свого нового наміру багато писати.

Ваша кімната для письма не обов’язково має бути оздоблена згідно з філософією «Плейбоя», і вам не потрібен стіл із насувною кришкою в колоніальному стилі, в якому можна зберігати письмове приладдя. Я написав два свої перші опубліковані романи, «Керрі» та «Доля Салема»[208], в пральній кімнаті даблвайд-трейлера: вистукав їх на дружининій портативній машинці «Olivetti», яка балансувала на дитячому столику в мене на колінах; Джон Чівер начебто писав у підвалі своєї багатоповерхівки на Парк-авеню біля топки. Простір може (і має, як я вже, здається, казав) бути скромним, і там потрібна єдина річ: двері, які ви маєте хотіти зачинити. Зачинені двері — це спосіб сказати світові та собі, що ви налаштовані серйозно, ви взяли на себе зобов’язання писати і готові ділом підкріпити свої слова.

На момент входження в новий письмовий простір, коли зачините двері, у вас уже має бути виставлена планка, скільки ви писатимете щодня. Як і з фізичними вправами, найкраще спочатку поставити планку низько, щоб не відбити собі охоту. Пропоную тисячу слів на день, а ще, оскільки я почуваюся великодушним, пропоную вам зробити один день вихідним — принаймні спочатку. Не більше, інакше ви втратите відчуття нагальності та невідкладності своєї історії. Коли планку встановлено, вирішіть для себе, що двері мають залишатися зачиненими, доки планку не буде взято. Тепер уперед — викладайте цю тисячу слів на папір чи дискету. В одному з моїх ранніх інтерв’ю (по-моєму, в рамках просування «Керрі») ведучий ток-шоу на радіо запитав мене, як я пишу. Моя відповідь: «По одному слову за раз», здається, не влаштувала його. Думаю, він намагався зрозуміти, жартую я чи ні. Я не жартував. Усе завжди зводиться до такої простоти. І не має значення, пишете ви замітку на одну сторінку чи епічну трилогію, як «Володар перснів», — робота завжди робиться по одному слову за раз. Зачинені двері залишають весь світ зовні, а вас — усередині та допомагають зосередитися на нагальному завданні.

По можливості у вашій письмовій кімнаті не повинно бути телефона, точно не має бути телевізора чи ігрової приставки, щоб не хотілося байдикувати. Якщо є вікно, зсуньте штори чи опустіть ролет, щоб воно походило на чисту стіну. Усякий письменник, а тим паче новачок, вчинить мудро, якщо усуне все, що може його відволікти. Продовжуючи писати, ви почнете автоматично відсіювати такі завади, але на початку слід постаратися розібратися з ними до письма. Я працюю під гучну музику, хард-рок («AC/DC», «Guns’n’Roses» та «Metallica» завжди були моїми фаворитами), але для мене музика — це просто ще один спосіб зачинити двері. Вона оточує мене, відгороджує від буденного світу. Коли пишете, ви ж хочете позбутися світу, правда? Авжеж, хочете. Пишучи, ви творите свої власні світи.

Думаю, ми насправді говоримо про творчий сон. Так само, як спальня, ваша письмова кімната має бути приватною, місцем, де ви сните. Ваш розклад — приблизно та сама пора щодня, коли ваша тисяча слів виходить на папір чи дискету, — існує, аби призвичаїти вас, підготувати до снів, так само, як ви готуєтеся до сну, лягаючи в ліжко приблизно в один і той самий час щовечора і дотримуючись перед цим однакового ритуалу. У випадку з письмом, як і зі сном, ми вчимося перебувати в стані фізичного спокою, водночас прагнучи розкувати свій розум від одноманіття раціонального мислення денного життя. І в міру звикання розуму й тіла до певної кількості сну щоночі — шість, сім годин, а може, рекомендовані вісім — ви зможете натренувати свій розум у моменти неспання впадати в творчий сон і формувати яскраві сни наяву, якими і є успішна літературна творчість.

Але вам потрібна кімната, і двері, і рішучість, щоби ці двері зачинити. І потрібна конкретна мета. Чим довше ви дотримуватиметесь цих основ, тим легшим ставатиме акт письма. Не чекайте на музу. Як я вже казав, це безжальний мужик, не надто чутливий до творчого тріпотіння. Ми говоримо не про дошку «уїджа»[209] і не про світ духів, а про звичайну роботу, як прокладання труб або далекобій. Ваше завдання — зробити так, щоб муза знав, де ви будете щодня з дев’ятої до дванадцятої чи з сьомої до п’ятнадцятої. А коли знатиме, то запевняю, рано чи пізно він почне приходити, з сигарою в зубах і своєю магією.

4

Ну добре, ви у себе в кімнаті, ролет опущено, двері зачинено, телефон вимкнено. Ви знищили свій телевізор і взяли перед собою зобов’язання писати тисячу слів на день, хай хоч потоп, хоч кінець світу. Настала черга великого питання: про що ви писатимете? І так само великої відповіді: про що, бляха, забажаєте. Про що завгодно… головне, щоб це була правда.

Головним принципом занять з красного письменства було «пиши про те, що знаєш». Звучить гарно, але що як ти хочеш писати про дослідження інших планет на космольотах чи про чоловіка, який убив свою дружину і намагається знищити її тіло в подрібнювачі деревини? Як письменнику дати раду з тим, чи з тим, чи ще з тисячею інших вигадливих ідей, керуючись указівкою «пиши про те, що знаєш»?

По-перше, думаю, слід витлумачити «пиши про те, що знаєш» якнайширше та якнайусеосяжніше. Якщо ви водопровідник, то багато знаєте про водопровідну справу, але ж ваші знання цим не обмежуються; серце знає багато, уява теж. Дякувати Богу. Якби не серце та уява, світ художньої літератури був би вельми злиденним. Або й узагалі не існував.

Щодо жанру, то, мабуть, небезпідставним буде припущення, що для початку ви напишете те, що любите читати, — я ж розказував про свою любов до коміксів жахів видавництва ЕС[210], доки ця байка не зачерствіла. Але я щиро їх любив, і фільми на кшталт «Я вийшла заміж за космічного монстра» теж. У результаті виходили оповідання, як-от «Я був малолітнім розкрадачем могил». Навіть сьогодні я пишу трохи витонченіші версії цієї історії — я народився з любов’ю до ночі та неспокійних гробів, от і все. Якщо ви не схвалюєте, я можу тільки знизати плечима. Що є, те є.

Якщо ви фанат наукової фантастики, то природно, що вам хотітиметься писати наукову фантастику (і чим більше читатимете НФ, тим менша ймовірність, що повернетеся до давно усталених жанрових звичаїв, таких як космічна опера та дистопічна сатира). Якщо ви фанат детективів, то й писати захочете детективи; а якщо вам до вподоби книжки про кохання, то ясно, що захочете писати власні книжки про кохання. Немає нічого поганого, щоби писати в будь-якому з цих жанрів. От що, я вважаю, було б дійсно дуже погано, то це відвертатися від того, що знаєте і любите (чи обожнюєте, як я обожнював ті старі комікси від ЕС та чорно-білі жахалки) на користь того, що, на вашу думку, вразить ваших друзів, родичів або колег-письменників. Не менш погано навмисно вдаватися до певного жанру чи типу літератури, аби заробити грошей. По-перше, це хисткий учинок у плані моралі: завдання художнього твору — знайти істину в брехливих тенетах оповідки, а не вчиняти акт інтелектуального безчестя, полюючи на долар. До того ж, браття та сестри, це не працює.

Коли мене питають, чому я вирішив писати саме те, що пишу, то мені завжди здається, що це питання відкриває більше, ніж усяка моя відповідь. Воно огортає, наче смоктулька «Tootsie Pop»[211] в’язку начинку, припущення, що письменник контролює матеріал, а не навпаки[212]. Серйозний та відданий справі письменник не здатний оцінювати матеріал для оповідки, наче інвестор, який може оцінити запропоновані капіталовкладення, і вибрати саме те, що має найбільші шанси дати гарний прибуток. Якби дійсно можна було так робити, то кожен опублікований роман ставав би бестселером, а величезних авансів, виплачуваних дюжині «великих літературних імен», просто не існувало б (видавцям би таке сподобалося).

Ґрішему, Кленсі, Крайтону і мені — серед інших — платять ці великі суми, бо ми продаємо нетипово великі кількості книжок нетипово великій аудиторії. Часом чуєш критичне припущення, що ми маємо якийсь таємний, простонародний підхід до читача, якого інші (часто кращі) письменники або не можуть знайти, або не удостоюють увагою. Сумніваюся, що це правда. Також я не вірю твердженню деяких популярних авторів (хоча вона не єдина, але я подумав про покійну Жаклін Сюзанн), що їхній успіх базується на літературних чеснотах, що публіка розуміє істинну велич, якої не здатний оцінити тугодупий, заздрісний літературний істеблішмент. Це абсурдна думка, породжена марнославством і невпевненістю.

Книголюбів, у їх більшості, приваблюють не літературні чесноти роману — вони просто хочуть узяти з собою в літак цікаву історію, таку, що спочатку приворожить їх, відтак затягне і змусить догортати книжку до кінця. Таке трапляється, на мою думку, коли читачі впізнають людей із книги. Їхню поведінку, їхнє оточення, їхню мову. Коли читач чує сильний відгомін свого життя та переконань, він глибше занурюється в історію. Я готовий посперечатися, що неможливо розрахувати виникнення такого зв’язку наперед, оцінивши ринок, наче спекулянт на іподромі, який має інформацію, на котрого коня варто поставити.

Стилістична імітація — це одне, цілком почесний спосіб почати письменницький шлях (і насправді неуникний; та чи інша імітація позначає кожен наступний етап розвитку письменника); але неможливо зімітувати підхід письменника до конкретного жанру, і не має значення, наскільки простим здається те, що робить той письменник. Іншими словами, не можна прицілитися книжкою, наче крилатою ракетою. Люди, які вирішують розбагатіти, пишучи, як Джон Ґрішем чи Том Кленсі, здатні, в основній масі, лише на бліді імітації, бо володіти набором лексики — це не те саме, що створити потрібну атмофсеру; а сюжети в них на сто світлових років далекі від правди, як її відчувають розум і серце. Коли бачиш роман із написом «У кращих традиціях (Джона Ґрішема / Патриції Корнвелл / Мері Гіґґінс Кларк[213] / Діна Кунца)» на обкладинці, то розумієш, що дивишся на одну з цих надміру прорахованих (та майже напевно нудних) імітацій.

Пишіть, що любите, відтак вдихніть туди життя і зробіть унікальним, домішавши персональних знань про життя, дружбу, стосунки, секс і роботу. Особливо про роботу. Люди обожнюють читати про роботу. Бог його знає чому, але це правда. Якщо ви водопровідник, який любить наукову фантастику, то можете замислити роман про водопровідника на борту космольота чи на чужій планеті. Звучить дурнувато? Покійний Кліффорд Д. Сімак написав роман «Космічні інженери» майже про це саме. Прекрасне чтиво. Головне — пам’ятати, що є різниця між лекцією про те, що знаєте, і використанням цих знань для збагачення історії. Друге — це добре. Перше — ні.

Погляньте на проривний роман Джона Ґрішема «Фірма». У ньому молодий юрист виявляє, чим насправді є його перша робота, яка здавалася надто привабливою, щоби все було так просто, — він працює на мафію. Напружена, захоплива та карколомно швидка «Фірма» розійшлася чи не мільярдним накладом. Читачів заворожувала моральна дилема, яка постала перед молодим юристом: працювати на бандитів погано, тут нічого не заперечиш, але платять круто! Можна їздити на BMW, і це лише початок!

Також читачам сподобались винахідливі спроби юриста визволитися з цієї дилеми. Можливо, більшість людей не так би себе повели, і deus ex machina[214] досить гучно деренчить на останніх п’ятдесяти сторінках, але саме так більшість із нас хотіли би вчинити. І чи ж не хотілося б нам мати deus ex machina у своєму житті?

Точно не знаю, але я готовий закластися на свого собаку, що Джон Ґрішем ніколи не працював на мафію. Усе це чистісінька вигадка (а чистісінька вигадка — це для письменника найвища насолода). Він таки був колись молодим юристом і явно не забув, як це тяжко. Також він не забув про розмаїття фінансових пасток і небезпечних зваб, через які галузь корпоративного права настільки складна. З блискучим контрапунктом безпретензійного гумору та не розмінюючись на пустопорожності, він рисує світ дарвіністської боротьби, де всі дикуни носять костюми-трійки. І найкраще в цьому всьому — це світ, у який неможливо не повірити. Ґрішем був там, вишпигував цей край і позиції ворогів та повернувся з вичерпним звітом. Він розповів правду про те, що знав, і бодай за це заслуговує на кожен зароблений «Фірмою» долар.

Критики, які відмахнулися від «Фірми» та пізніших книжок Ґрішема як від погано написаних, і ті, хто заявляє, що не розуміє його успішності, або не бачать суті, бо вона настільки велика та очевидна, або навмисно вдають дурника. Ґрішемова вигадка міцно стоїть на ґрунті реальності, яку він знає, особисто прожив і про яку написав із цілковитою (і майже наївною) щирістю. У результаті вийшла книжка водночас смілива й унікально приємна (щодо картонності персонажів можна посперечатися). Вам як письменникові-початківцю варто не наслідувати Ґрішема в новоствореному ним жанрі «юристів у халепі», а просто рівнятися на його відкритість і нездатність нічого вдіяти, крім як перейти одразу до суті.

Джон Ґрішем, звісно, знає юристів. А те, що ви знаєте, робить вас унікальними в якийсь інший спосіб. Будьте сміливими. Наносьте на карту ворожі позиції, повертайтесь і розказуйте нам усе, що знаєте. І не забувайте: водопровідники в космосі — не така вже й погана задумка для оповідки.

5

На мій погляд, оповідання та романи складаються з трьох частин: з оповіді, яка просуває історію з точки A в точку B й урешті-решт у точку Z; з опису, який творить для читача сенсорну реальність; та з діалогів, які оживляють персонажів завдяки їхній мові.

Ви можете поцікавитися, де в цьому всьому місце для сюжету. Відповідь (принаймні моя): ніде. Переконувати вас, що я ніколи не планую сюжетів, було б наче переконувати, що я ніколи не брешу; однак і те, й інше я роблю якомога рідше. Я не довіряю сюжету з двох причин: по-перше, наші життя за великим рахунком безсюжетні, навіть якщо докинути сюди всю нашу завбачливу обережність та ретельне планування; а по-друге, вважаю, що планування сюжету і спонтанність щирого творення несумісні. Краще я скажу якомога відвертіше: я хочу, аби ви розуміли, що моє опорне переконання стосовно написання оповідок полягає в тому, що вони здебільшого творяться самі по собі. Завдання письменника — дати їм місце для росту (і записати їх, безперечно). Якщо ви здатні так само дивитися на речі (або принаймні спробувати), ми зможемо комфортно співпрацювати. Якщо ж, навпаки, вирішите, що я божевільний, то нічого. Ви такий не перший.

Коли в ході інтерв’ю для «Нью-Йоркера»[215] я сказав журналістові (Марку Сінґеру), що історії — це знахідки, наче викопні скам’янілості, він сказав, що не вірить мені. Я відповів, що це не страшно, головне — аби він вірив, що я в це вірю. А я таки вірю. Історії — це не сувенірні футболки чи ігрові приставки. Історії — реліквії, частина невідкритого світу, який існував раніше. Завдання письменника — скористатися інструментами зі свого ящика, щоб видобути з землі якомога більше кожної з них, не пошкодивши. Часом відкрита скам’янілість маленька — мушелька. А часом велетенська — королівський тиранозавр з усіма його колосальними ребрами та вищиреними зубами. Однак чи йде мова про коротке оповідання, чи про романисько на тисячу сторінок, техніка розкопки, по суті, однакова.

Хай би яким ви були здібним, хай би скільки мали досвіду, все одно, певно, неможливо видобути всю скам’янілість із землі, не зламавши й не загубивши кілька шматочків. Аби дістати її майже всю, лопату треба поміняти на делікатніші інструменти: повітряний шланг, кишенькову кирку, може, навіть зубну щітку. Сюжет — набагато більший інструмент, відбійний молоток письменника. Можна вивільнити скам’янілість із твердої породи за допомогою відбійного молотка — тут не посперечаєшся, — але вам не гірше за мене відомо, що відбійний молоток розламає стільки ж, скільки вивільнить. Він неповороткий, механічний, антитворчий. Хороший письменник, на мою думку, думає про сюжет в останню чергу, а нудьгар — у першу. Результатом цього стане оповідка, яка відчуватиметься штучною та силуваною.

Я вельми спираюся на інтуїцію, і мені це постійно вдається, бо мої книжки ґрунтуються на ситуації, а не на історії. Деякі ідеї, з котрих виникли книги, складніші за інші, але більшість починаються з чистої простоти експозиції у вітрині універмагу або сценки з восковими фігурами. Я створюю для групи персонажів (може, для пари, може, навіть для одного) яку-небудь скруту і хочу подивитися, як вони силкуватимуться з неї вибратися. Моє завдання — не допомагати їм вибиратися чи скеровувати до безпеки (у таких випадках мені був би потрібен гучний відбійний молоток сюжету), натомість я спостерігаю за тим, що відбувається, і записую.

Ситуація — на першому місці. Персонажі — завжди спочатку пласкі та невиразні — на другому. Коли ці дві речі стають зафіксовані в мене в думках, я починаю розповідати. У мене часто є приблизне уявлення, чим усе закінчиться, але я ніколи не вимагаю від персонажів чинити по-моєму. Якраз навпаки, я хочу, щоб вони робили все по-своєму. Подекуди все закінчується, як я собі уявляв. Утім, переважно виходить геть для мене неочікувано. Для автора, який пише саспенси, це прекрасно. Зрештою, я не лише творець роману, а і його перший читач. І якщо навіть я, маючи інсайдерські знання про подальші події, не здатен хоч трохи вгадати, куди ж приведе вся ця чортівня, то можна не переживати, що читач покине схвильовано гортати сторінки. І нащо взагалі переживати через закінчення? Нащо ця жага все тримати під контролем? Рано чи пізно всяка історія кудись виведе.

На початку вісімдесятих ми з дружиною літали в Лондон у справах і як туристи. У літаку я заснув, і мені приснився сон про популярного письменника (може, це був я, може, ні, але точно не Джеймс Каан[216]), який потрапив у лабети психованої фанатки, що мешкає на фермі в далекій глухомані. Її не випускає з ізоляції прогресивна параноя. Вона тримає в хліву трохи худоби, у тому числі ручну свинку на ім’я Мізері. Порося названо на честь незмінної головної героїні жіночих бестселерів письменника. Прокинувшись, найчіткіше з цього сну я запам’ятав слова цієї жінки письменнику, в якого була зламана нога і якого тримали в полоні у далекій кімнаті. Я записав їх на серветці «American Airlines», аби не забути, та поклав у кишеню. Вона десь загубилась, але я пам’ятаю майже все, що записав: «Вона говорить серйозно, але ніколи не дивиться в очі. Велика жінка та кремезна; вона — відсутність пропусків. (Хай би що це значило; не забувайте, я щойно прокинувся.) „Я не заради злого жарту назвала свою свинку Мізері, о ні. Прошу, не подумайте так. Ні, я дала їй таке ім’я через вияв фанатської любові — найчистішої з усіх любовей. Вам має бути приємно“».

Ми з Таббі зупинилися в готелі «Браунз» у Лондоні, і нашої першої ночі там я не міг заснути. Почасти через звуки, джерелом яких, складалося враження, було тріо юних гімнасток у кімнаті просто над нашою; почасти, безсумнівно, через різницю в часі, але головним чином через серветку з літака. На ній було записано зерня того, що могло стати відмінною історією, смішною та сатиричною і при цьому страшною. Вона здавалася мені надто соковитою, щоб її не записати.

Я встав, спустився у фойє та запитав у консьєржа, чи є тут тихе місце, де можна трохи попрацювати, пописати від руки. Він повів мене до розкішного столу на сходовому майданчику другого поверху. Це письмовий стіл Редьярда Кіплінга, сказав він мені з, певно, виправданою гордістю. Мене трішки залякала інтелектуальність цього місця, але тут було тихо, і стіл здавався доволі привітним: передусім, він мав безкраю робочу поверхню з вишні. Заливаючи в себе чашку за чашкою чай (я пив його літрами, коли писав… тобто якщо не пив пиво), я списав шістнадцять аркушів перекидного блокнота. Щиро кажучи, я люблю писати від руки. Єдина проблема в тому, що, коли заводжуся, я не встигаю записувати рядки, які формуються в голові, і вимотуюся.

Закруглившись, я затримався у фойє, аби ще раз подякувати консьєржу за дозвіл скористатися розкішним столом містера Кіплінга. «Радий, що він вам сподобався, — відповів він із туманною, ледь помітною посмішкою, наче був особисто знайомий з письменником. — Власне, Кіплінг за ним і помер. Від серцевого нападу. Коли писав».

Ідучи нагору, щоби хоч трохи поспати, я подумав, як часто нам розказують те, без чого ми могли би спокійно обійтися.

Робоча назва моєї оповідки, яку я запланував як повість на 30 000 слів, була «У редакції Енні Вілкс». Коли я сидів за розкішним столом містера Кіплінга, у мене в думках міцно закріпилася базова ситуація: письменник-каліка, фанатка-психопатка. Власне історія на той момент іще не існувала (тобто існувала, але у вигляді заритої в землі реліквії — за винятком шістнадцяти рукописних сторінок), але для початку роботи знати історію було необов’язково. Я визначив розташування скам’янілості, тепер — обережне викопування.

Припускаю, що коли таке працює для мене, то може спрацювати й для вас. Якщо ви поневолені (чи залякані) докучною тиранією плану оповідки та записника з «Нотатками щодо героїв», це може вас розкріпачити. Щонайменше зверне ваші думки в цікавіше русло, ніж «Розвиток сюжету».

(Побічний курйоз: найбільшим прихильником «Розвитку сюжету», ймовірно, був Едґар Воллес, успішний автор-халтурник 1920-х років. Воллес винайшов — і запатентував — пристрій під назвою «Колесо сюжетів Едґара Воллеса». Якщо ви загрузли в «Розвитку сюжету» чи вам терміново потрібен «Разючий поворот подій», просто крутите «Колесо сюжетів» і читаєте, що з’являється у віконечку: неочікуване прибуття або героїня освідчується. Ці пристрої, вочевидь, продавалися, як гарячі пиріжки.)

Під кінець першого сеансу в готелі «Браунз» — Пол Шелдон прокидається і виявляє, що став бранцем Енні Вілкс, — я думав, що знаю, чим усе обернеться. Енні накаже Полові написати ще один роман про свою незмінну відважну героїню Мізері Честейн — але тільки для неї. Після початкового опору Пол, звісно, погодиться (медсестра-психопатка, подумав я, буває дуже переконливою). Енні скаже, що має намір принести в жертву цьому проекту свою кохану свинку Мізері. Скаже, що буде лиш один примірник «Повернення Мізері» — голографічний рукопис, оправлений у свинячу шкіру!

Тут ми йдемо в затемнення, думав я, і повертаємося до віддаленого колорадського сховку Енні через шість-вісім місяців для несподіваного фіналу.

Пола нема, його палата перетворилася на святиню Мізері Честейн, але свинка Мізері досі мирно рохкає у своєму свинарнику при хліві. На стінах «Кімнати Мізері» обкладинки книжок, кадри з екранізацій, портрети Пола Шелдона, ймовірно, газетний заголовок «ВІДОМОГО АВТОРА ЖІНОЧИХ РОМАНІВ ДОСІ ШУКАЮТЬ». У центрі кімнати, старанно освітлена, на маленькому столику (звісно, вишневому, на честь містера Кіплінга) лежить єдина книга. Це «Повернення Мізері» в редакції Енні Вілкс. Палітурка прекрасна, як і має бути; це шкіра Пола Шелдона. А сам Пол? Його кістки можуть бути поховані за хлівом, а найсмачніші частини з’їла свиня.

Непогано, і вийшло б оповідання нівроку (а от роман — не дуже, бо ніхто не захоче вболівати за героя протягом трьохсот сторінок і виявити, що між розділами шістнадцять і сімнадцять його з’їла свиня), але зрештою все сталося інакше. Пол Шелдон виявився набагато винахідливішим, ніж я спершу подумав, а його намагання врятувати своє життя, граючись у Шахерезаду, дали мені змогу висловити про спокутну силу письма те, що я давно відчував, але ніколи не проговорював. Енні також виявилася складнішою, ніж я спочатку уявляв, і про неї було дуже цікаво писати: це жінка, чиєю найбруднішою лайкою було «кукурікнутий», але яка без жодних вагань відрубає стопу улюбленому письменнику, коли той спробує від неї втекти. Урешті я відчув, що її варто пожаліти не менше, ніж боятись. І жодна з подробиць та подій в оповідці не продиктовані сюжетом; вони природні, кожна виникла органічно з первинної ситуації, кожна — розкопана частина скам’янілості. І я пишу все це з усмішкою. Попри всю отруєність наркотиками й алкоголем у той час, я дуже гарно провів час, пишучи цю книжку.

«Гра Джеральда» і «Дівчинка, яка любила Тома Ґордона»[217] — це два чисто ситуаційні романи. Якщо «Мізері» — це два персонажі в будинку, то «Гра» — одна жінка у спальні, а «Дівчинка» — одна дитина загубилася в лісі. Як я вже казав, у мене були сюжетні романи, але результати, такі книги, як «Безсоння» та «Роза Марена»[218], вийшли не дуже натхненними. Вони (хоч як прикро це визнавати) здерев’янілі, пересилувані. Єдиний мій спонуканий сюжетом роман, який мені подобається, — це «Мертва зона» (поклавши руку на серце, зізнаюся, він страшенно мені до душі). Єдина книга, яка здається сюжетною, — «Мішок з кістками»[219] — насправді теж ситуаційна: письменник-удівець у будинку з привидами. У «Мішка з кістками» на втіху готична (принаймні я так вважаю) і складна передісторія, але жодна деталь не була задумана наперед. Історія невключеної території TR-90 і розповідь про те, чим насправді займалася в останнє літо свого життя дружина овдовілого письменника Майка Нунана, з’явилися спонтанно, іншими словами, це були деталі скам’янілості.

Достатньо сильна ситуація ставить під питання саму необхідність сюжету, і мене це влаштовує. Найцікавіші ситуації зазвичай можна виразити запитанням «а що якби?..»:

А що якби в село в Новій Англії вторглися вампіри? («Доля Салема»)

А що якби полісмен у глухому містечку в Неваді осатанів і почав убивати всіх без розбору? («Розпука»[220])

А що якби прибиральницю, підозрювану в убивстві, за яке їй нічого не було (убивство свого чоловіка), стали підозрювати в убивстві, якого вона не вчиняла (убивство своєї начальниці)? («Долорес Клейборн»[221])

А що якби молода мати з сином опинилися в заглухлій машині в заручниках у скаженого собаки? («Куджо»)

Це все ситуації, які спали мені на думку: у дýші, за кермом, на щоденній прогулянці, — і згодом перетворилися на книжки. У жодному випадку я не планував сюжету, ані шпаргалочки з ідеями не припасав, хоча деякі оповідки (наприклад, «Долорес Клейборн») майже настільки ж складні, як детективи про вбивства. Одначе, прошу вас, не забувайте: між історією і сюжетом є величезна різниця. Історія — шляхетна та надійна; сюжет — непевний, і краще тримати його під домашнім арештом.

Кожен резюмований вище роман було, ясна річ, відшліфовано та деталізовано в процесі редагування, але більшість елементів існувала від самого початку. «Фільм має існувати вже на стадії чорнового монтажу», — якось сказав мені монтажер Пол Гірш[222]. Із книгами це теж правда. По-моєму, це рідкість, щоб проблему незв’язної або нудної оповіді могла вирішити така незначна річ, як друга чернетка.

Це не підручник, тому тут не дуже багато вправ, але ось вам задачка, раптом ви вирішили, що вся ця балачка про ситуацію замість сюжету — просто глевка херня. Я покажу вам, де розташована скам’янілість. Ваше завдання — написати про цю скам’янілість розповідь на п’ять-шість сторінок без продумування сюжету. Інакше кажучи, я хочу, аби ви покопалися в кістках і побачили, які вони на вигляд. Гадаю, результати вас неабияк здивують та потішать. Готові? Почали.

Усі знають основу цієї історії. Вона чи не що два тижні вигулькує в розділі поліцейської хроніки міських щоденних газет. Жінка — назвімо її Джейн — виходить заміж за чоловіка, розумного, дотепного, із потужним сексуальним магнетизмом. Назвімо його Дік[223], найбільш фрейдистським іменем у світі. На жаль, у Діка є темний бік: він гарячковий, хоче все контролювати, може, навіть (ви про це дізнаєтесь, коли він почне говорити й діяти) параноїк. Джейн щосили старається не помічати Дікових вад і працює над їхнім шлюбом (про причини її старань ви теж дізнаєтеся; вона вийде на сцену й розкаже). У них з’являється дитина, на певний час усе стає краще. Потім, десь коли дівчинці минає третій рік, жорстокість і ревниві тиради повертаються. Спочатку це словесні обрáзи, згодом — побиття. Дік переконаний, що Джейн спить із кимось, імовірно, зі співробітником. Це хтось конкретний? Я не знаю, і мені байдуже. Може, Дік потім розкаже, кого підозрює. У такому разі ми обоє знатимемо.

Нарешті бідолашка Джейн не витримує. Вона розлучається з цим гівнюком і дістає опіку над донькою, маленькою Нелл. Дік починає її переслідувати. У відповідь Джейн виклопотала заборонний судовий наказ, документ, від якого стільки ж користі, як від парасольки в ураган, — це скаже вам будь-яка жінка — жертва домашнього насильства. Урешті-решт, після інциденту, який ви опишете в яскравих і жахливих подробицях — можливо, він її побив на людях, — гівнюка Річарда арештовують і саджають у тюрму. Усе це передісторія. Як ви її введете — і в якому обсязі — залежить від вас. У будь-якому разі, не це ситуація. Ситуація — далі.

Одного дня, невдовзі після того, як Діка посадили в міську в’язницю, Джейн забирає маленьку Нелл із дитсадка і везе на день народження до її подружки. Відтак сама Джейн їде додому, наперед тішачись кількома годинами незвичних тиші та спокою. Може, думає вона, подрімаю. Хоч вона й молода робітниця, а проте живе в будинку — ситуація цього вимагає. Звідки в неї цей будинок і чому вона посеред дня не на роботі — речі, які вам розкаже історія і які гарно вплетуться в сюжет, якщо придумаєте хороші причини (може, будинок належить її батькам; може, її попросили пожити там друзі, доки їх не буде; може, щось зовсім інше).

Заходячи всередину, вона відчуває якийсь укол тривоги ледь під поверхнею свідомості, щось таке, від чого їй не по собі. Вона не може вловити, що саме не так, і каже собі, що це просто нерви, відгомін п’яти років у пеклі з містером Конгеніальністю. Що ж іще це може бути? Дік же під замком.

Перш ніж лягти подрімати, Джейн вирішує випити чашку трав’яного чаю та подивитися новини. (Можна використати той чайник з окропом пізніше? Можливо, можливо.) Головний сюжет «Новин о п’ятнадцятій» шокує: сьогодні вранці троє чоловіків утекли з міської в’язниці й убили в процесі охоронця. Двох із них упіймали майже зразу, але третій досі на свободі. Цих в’язнів не ідентифікували на ім’я (принаймні не в цьому випуску), але Джейн, яка сидить у своєму порожньому будинку (чию наявність ви вже правдоподібно пояснили), знає без тіні сумніву, що одним із них був Дік. Знає, бо нарешті ідентифікувала цей укол тривоги, який відчула в передпокої. Це був слабкий, майже зниклий запах лосьйону для волосся «Віталіс». Лосьйону, яким користується Дік. Джейн не може встати з крісла, її м’язи обм’якли від страху. Вона чує звуки кроків Діка, який починає спускатися сходами, і думає: «Тільки Дік може не забути користуватися своїм лосьйоном, навіть у тюрмі». Вона мусить устати, мусить тікати, але не здатна поворухнутися…

Хороша історія, правда? Я теж так вважаю, хоч вона й не зовсім унікальна. Як я вже примічав, ми читаємо в газетах, що ЧОЛОВІК ПОБИВ (чи УБИВ) СВОЮ КОЛИШНЮ ДРУЖИНУ, кожні два тижні, це сумна, але правда. Чого я від вас хочу в цій вправі, то це щоб ви змінили статі антагоніста і протагоніста перед початком проробляння ситуації у своїй оповіді, іншими словами, зробіть колишню дружину переслідувачкою (може, вона втекла з психіатричної лікарні, а не з міської тюрми), а чоловіка — жертвою. Оповідайте, не плануючи сюжету, хай вас несуть ситуація і ця несподівана інверсія. Передрікаю, що все вийде як по маслу… за обов’язкової умови бути чесним у тому, як ваші герої говорять і поводяться. Чесність компенсує багато стилістичних огріхів, як показують праці авторів дерев’яної прози Теодора Драйзера та Айн Ренд, а от брехня — це велика й невиправна помилка. Брехуни процвітають, це без питань, але лише на великих просторах, і ніколи — власне в джунглях написання, де ви підступаєте до цілі по одному слову за раз. Якщо, будучи там, почнете брехати про те, що знаєте і відчуваєте, вас спіткає цілковитий крах.

Коли закінчите вправу, напишіть на www.stephenking.com і розкажіть мені, як усе вийшло. Не обіцяю відповісти всім, але можу пообіцяти, що прочитаю з великим інтересом принаймні частину ваших пригод. Мені цікаво дізнатися, яку ж скам’янілість ви розкопаєте і наскільки неушкодженою зможете видобути її з землі.

6

Опис — ось що робить читача сенсорним учасником історії. Написання гарних описів — набута навичка й одна з головних причин, чому у вас нічого не вийде, якщо не будете багато читати й писати. Це, бачте, не просто питання «як?»; це також питання «скільки?». Читання допоможе відповісти, скільки, а стоси списаного паперу дадуть відповідь, як. Навчитися можна лише на практиці.

Опис починається з візуалізації того, що ви хочете, аби читач пережив. Закінчується з перетворення побаченого у вашій уяві в слова на сторінці. Як я вже сказав, ми всі чули від кого-небудь: «Ох, це було так класно (так страшно/дивно/смішно)… не можу описати!» Якщо хочете стати успішним письменником, ви мусите могти описати, щоб вашого читача аж пощипувало від упізнавання. Якщо вам вдасться такого досягти, то старання окупляться сторицею. Якщо ж не вдасться, то назбираєте колекцію листів-відмов і, як варіант, подумаєте над кар’єрою в дивовижному світі телефонного маркетингу.

Скупий опис змушує читача почуватися спантеличеним і короткозорим. Надмірний опис завалює його подробицями та образами. Штука в тому, щоб знайти щасливу середину. Також важливо знати, що описувати, а що можна випустити на користь головного — історії.

Я не фанат письма, в якому вичерпно описуються фізичні характеристики учасників історії та їхній одяг (перелік елементів гардеробу особливо дратує; якщо мені захочеться почитати описи одягу, я завжди можу взяти каталог «J.Crew»[224]). Не пригадаю багато випадків, коли я відчував, що мушу описати, які на вигляд люди в моїй оповідці, — краще дозволити читачеві наділити їх обличчями, статурами та одягом. Якщо я скажу вам, що Керрі Вайт — шкільна вигнанка з поганою шкірою обличчя та гардеробом жертви моди, то, гадаю, ви зробите все інше, правда? Мені не треба розписувати прищик за прищиком і спідницю за спідницею. Зрештою, всі ми пам’ятаємо одного чи більше шкільного лузера. Якщо я опишу свого, це закреслить вашого, і я втрачу краплю нашого з вами порозуміння, яке намагаюся встановити. Опис починається в уяві автора, а закінчуватися має в уяві читача. У цій ситуації письменник у значно вигіднішій ситуації, ніж кіновиробник, який майже завжди приречений показати забагато… зокрема, у дев’яти випадках із десяти, блискавку на спині в чудовиська.

По-моєму, місце дії та текстура набагато важливіші для посилення в читача відчуття присутності в історії, ніж будь-які фізичні описи учасників. Також я не вважаю, що фізичний опис має вести навпростець до характеру. Тому, будь ласка, не треба давати героєві проникливих кмітливих блакитних очей та мужнього випнутого підборіддя; аналогічно з гордовитими вилицями героїні. Це погана техніка та ліниве письмо, еквівалент тих марудних прислівників.

Для мене хороший опис зазвичай полягає в кількох вдало обраних деталях, які замістять усе інше. У більшості випадків це будуть деталі, які першими спадуть на думку. Вони точно згодяться для початку. Якщо пізніше вирішите, що хочете змінити їх, розширити чи видалити — будь ласка, для того й винайшли переписування. Але, думаю, ви виявите, що в більшості випадків перші уявлені вами деталі будуть найщирішими та найкращими. Слід пам’ятати (читання знову й знову це доводитиме, якщо раптом завагаєтеся), що переописати так само легко, як і недоописати. Може, навіть легше.

Одним із моїх улюблених ресторанів у Нью-Йорку є стейк-гауз «Palm Too» на Другій авеню. Якщо я вирішу помістити сцену в «Palm Too», то, напевне, писатиму про те, що знаю, бо неодноразово бував там. Перш ніж почати писати, я на мить зосереджуюся, щоб викликати в пам’яті образ цього місця та наповнити зір уяви — зір, який стає тим гострішим, чим більше ним користуєшся. Я називаю його мисленим зором, бо це фраза, яку всі ми знаємо; чого ж я насправді хочу, то це відкрити всі свої чуття. Ця розвідка пам’яті буде короткою, але насиченою, таким собі гіпнотичним згадуванням. Як і у випадку зі справжнім гіпнозом, вам ставатиме дедалі легше ввійти в цей стан, чим більше пробуватимете.

Ось перші чотири речі, які спадають на думку, коли я згадую «Palm Too»: (а) морок бару та контрастно яскраве дзеркало за спиною бармена, яке ловить і відбиває світло з вулиці; (б) тирса на підлозі; (в) прикольні карикатурки на стінах; (г) запахи смажених стейка та риби.

Якщо ще подумаю, то можу згадати більше (чого не згадаю, те вигадаю — в процесі візулізації факти й вигадка переплітаються), але в цьому немає потреби. Зрештою, ми не в Тадж-Махал вирушаємо, і я не намагаюся продати вам нерухомість. Також важливо пам’ятати, що найголовніше — не місце, а історія, завжди історія. Не гоже мені (чи вам) лізти в описові нетрі лише тому, що це легко зробити.

Ось зразкова оповідь, з урахуванням усього вищесказаного, яка приводить героя в «Palm Too»:

Таксі зупинилося перед входом у «Palm Too» о п’ятнадцятій сорок п’ять сонячного літнього дня. Біллі заплатив водієві, вийшов на тротуар і швидко роззирнувся в пошуках Мартіна. Того ніде не було видно. Задоволений, Біллі зайшов усередину.

Після спекотно-яскравої Другої авеню в «Palm Too» було темно, як у печері. Дзеркало за спиною в бармена вловлювало трохи сяйва з вулиці та ряхтіло в мороку, як міраж. Якусь мить це було єдине, що бачив Біллі, відтак його очі почали звикати. На барі пили кілька одинаків. За ними, розв’язавши краватку та закасавши манжети, з-під яких виглядали волохаті кулаки, стояв старший офіціант і розмовляв з барменом. Підлога все ще була посипана тирсою, зауважив Біллі, наче це спікізі[225] 20-х років, а не ресторан початку нового тисячоліття, в якому не можна курити, не те що плювати пережованим тютюном собі під ноги. На стінах танцюють малюнки — газетні карикатури на місцевих політиканів, новинарів, які вже давно на пенсії або поспивалися до смерті, та знаменитостей, яких ти вже не знав, — вони досі стрибають від підлоги аж до стелі. У повітрі — соковиті запахи стейка та смаженої цибулі. Тут нічого ніколи не змінюється.

Старший офіціант вийшов наперед.

— Сер, я можу вам допомогти? Кухня починає працювати з вісімнадцятої, але бар…

— Я шукаю Річі Мартіна, — сказав Біллі.

Прибуття Біллі на таксі — це оповідь або дія, якщо вам так більше подобається. Далі, коли він переступає поріг ресторану, йде чистий опис. Я ввів майже всі деталі, які першими спали мені на думку, коли почав згадувати справжній «Palm Too», і додав іще кілька елементів: по-моєму, старший офіціант між змінами вийшов вдалий; мені дуже подобаються розв’язана краватка і закасані манжети, з-під яких видно волохаті кулаки. Це наче фотографія. Запах риби — єдине, чого тут немає, це тому, що запах цибулі сильніший.

Ми повертаємося до власне історії через коротку оповідь (старший офіціант виходить наперед, на центр сцени), за якою йде діалог. Тепер ми вже ясно бачимо нашу локацію. Є ще купа деталей, які я міг додати: вузькість приміщення, Тоні Беннетт[226] на фоні, бамперна наклейка «Yankees» на касовому апараті — але для чого? Коли заходить мова про змалювання місця дії та всілякі описи, то кількох слів буде більш ніж досить. Ми хочемо знати, чи знайшов Біллі Річі Мартіна, — ось історія, за яку ми віддали свої двадцять чотири бакси. Додаткові подробиці про ресторан уповільнять хід цієї історії і можуть утомити нас настільки, що зникнуть чари, якими огортає гарна література. Нерідко читач покидає оповідку, бо вона «стала нудна», а нудьга виникає, коли автора п’янить власна сила опису і він втрачає з очей найголовніше — просування історії вперед. Якщо читач захоче дізнатися про «Palm Too» більше, ніж сказано вище, він може або сходити туди під час свого наступного разу в Нью-Йорку або замовити собі їхній проспектик. Я вже пролив удосталь чорнила, аби дати зрозуміти, що «Palm Too» стане важливим місцем у нашій історії. Якщо ж не стане, то краще мені в наступній редакції скоротити його опис на кілька рядків. Звісно, не можна лишати його, обґрунтовуючи це тільки тим, що він гарно вийшов. Він мусить бути гарним, раз мені за це платять. А от за що мені не платять, то це за потурання власним примхам.

У моєму центральному описовому абзаці про «Palm Too» є прості описи («на барі пили кілька одинаків») та вельми поетичні («Дзеркало за спиною в бармена … ряхтіло в мороку, як міраж»). Вони обидва хороші, але фігуральний мені більше подобається. Порівняння та образна мова в цілому — одні з головних радощів художньої літератури, як під час читання, так і під час написання. Влучне порівняння тішить нас так само, як зустріч із давнім другом у натовпі незнайомців. Порівнюючи два на позір не пов’язані предмети — бар і печеру, дзеркало й міраж — ми часом бачимо звичайну річ у новому, барвистому світлі[227]. Навіть якщо результат просто додає ясності, а не краси, все одно я вважаю, що і автор, і читач причетні до невеличкого дива. Може, я трохи й перебільшую, але справді так вважаю.

Коли ж порівняння чи метафора не спрацьовують, результати часом виходять смішні, а часом такі, що соромно. Нещодавно я прочитав таке речення в чужому запланованому до виходу романі, назву якого волію не озвучувати: «Він байдуже сидів біля мерця та чекав на судмедексперта з терпінням людини, яка чекає на індичий сендвіч». Якщо там і є зв’язок, який вносить ясність, я його не знайшов. Я згорнув книгу й далі не читав. Якщо письменник знає, що робить, я піду за ним. Якщо ж не знає… що ж, мені вже за п’ятдесят, а в світі ще стільки книжок, тому я не маю часу на погано написані.

Дзенське порівняння — лише один із підводних каменів фігуральної мови. Найпоширеніша пастка — знов-таки, найчастіше в неї втрапляють ті, хто недостатньо читає, — це використання заяложених порівнянь, метафор та образів. Він біг, як божевільний, вона була гожа, як літній день, це був справжній донжуан, Боб бився, як тигр… не марнуйте мій час (і нічий інший) такими затертостями. Через них ви матимете вигляд ледаря або невігласа. Жоден такий опис не піде на користь вашій письменницькій репутації.

До речі, мої найулюбленіші порівняння походять з крутих детективів 40—50-х років і літературного спадку авторів «романів-десятицентовиків»[228]. Серед фаворитів: «було темніше, ніж у вагоні срак» (Джордж В. Гіґґінс[229]) і «Я прикурив сигарету, на смак вона була як носовичок сантехніка» (Реймонд Чендлер).

Гарний опис починається з чіткого бачення та закінчується чітким викладом, письмом із застосуванням свіжих образів та простих слів. Цей аспект мого навчання почався з читання Чендлера, Гемметта і Росса Мак-Дональда[230]; моя повага до компактної, описової мови зросла чи не ще більше, коли я почитав Т. С. Еліота (цей зашкарублий краб, що чимчикує по дну океану; ці кавові ложечки[231]) і Вільяма Карлоса Вільямса (білі кури, червона тачка[232], сливи, які лежали в холодильній шафці, такі солодкі й такі холодні[233]).

Як і всі інші аспекти оповідного мистецтва, ваші описи вдосконалюватимуться з практикою, але ви ніколи не досягнете досконалості. Та й навіщо? Це ж нецікаво. І чим дужче старатиметесь, щоб у вас виходило ясно і просто, тим більше дізнаватиметеся про всю складність нашого американського діалекту. А він непевний, ой непевний. Опановуйте мистецтво на практиці, постійно нагадуйте собі, що ваше завдання — розказати, що бачите, і продовжувати оповідь.

7

Поговорімо про діалоги, звуковий сегмент нашої програми. Саме діалоги дають нашим героям голоси і відіграють вирішальну роль у визначенні їхніх характерів; тільки вчинки людей говорять нам більше про те, які вони, а от мова підступна: сказане людьми часто розповідає іншим про їхній характер з такого боку, про який вони, мовці, геть не здогадуються.

Ви можете розказати мені описово, що ваш головний герой, Мистер Дупс, ніколи не вирізнявся успіхами в школі, та й узагалі майже не ходив до школи, проте можна передати це саме і набагато більше у значно живіший спосіб, через його мову… а одне з найголовніших правил хорошої літератури — ніколи не розказуйте про те, що можете показати:

— Як думаєте? — запитав хлопчик. Він малював паличкою по землі, не підводячи очей. На малюнку міг бути м’яч, або планета, або просто коло. — Думаєте, Земля справді крутиться довкола Сонця, як говорять?

— Не знаю, шо там говорять, — відповів Мистер Дупс. — Я ніколи не вчив, хто там шо каже, бо каждий каже по-разному, і як слухать усіх, то голова почне боліть і аминит пропаде.

— Шо таке аминит? — запитав хлопчик.

— Та шо ти пристав зі своїми вопросами! — закричав Мистер Дупс. Він вихопив у хлопчика паличку та зламав. — Аминит у тебе в животі, коли пора їсти! Якшо не болієш. А ше кажуть, я дурний.

— А, апетит, — спокійно сказав хлопчик і заходився знову малювати, цього разу пальцем.

Майстерний діалог викаже, розумний герой чи дурний (Мистер Дупс не обов’язково ідіот лише тому, що не може вимовити «апетит»; треба послухати його трохи довше, аби зробити висновки), чесний чи нечесний, веселий чи солідний. Читати хороші діалоги, як у Джорджа В. Гіґґінса, Пітера Страуба чи Ґрема Ґріна — справжня насолода; поганий діалог — це смерть.

У різних письменників уміння писати діалоги присутнє неоднаковою мірою. Ці навички можна покращити, але, як сказала видатна особа (а саме Клінт Іствуд): «Людина має знати свої межі». Г. Ф. Лавкрафт був генієм, коли мова заходила про макабричні оповідки, але жахливим діалогістом. Схоже, він це усвідомлював, бо з мільйонів написаних ним слів діалогів не набереться й на п’ять тисяч. Ось уривок із «Барви з позамежжя світу», де фермер при смерті описує інопланетну подобу, яка оселилася в його колодязі, — це наочно показує Лавкрафтові проблеми з діалогами. Народ, люди так не розмовляють. Навіть на смертному ложі:

— Ніц… ніц… барва… пече… холодна і мокра, а пече… в колодязі живе… я ї’ бачив… як дим… як ото квіти тої весни… а колодязь вночі світився… все живе… висмоктує життя з усього… в тім камені… то, певно, камінь ту’ всьо потруїв… я де знаю, шо він хоче… та кругла штука, шо її люди з коледжу відтам виколупали… то та сама барва… така самісько, як квіти і зелень… зернята… я на цім тижні перший раз побачив… воно лізе тобі в голову і забирає… випалює… то відкись, де всьо не так, як ту’… один з тих професóрів так повів…[234]

І так далі, і такі подібні, акуратно сформульовані спалахи інформації через крапки. Важко сказати, що саме не так з діалогами Лавкрафта, крім найочевиднішого: вони занадто пишнослівні та позбавлені життєвості, переповнені сільською говіркою («відкись, де всьо не так, як ту’»). Коли з діалогами все добре, ми це знаємо. Коли щось не так, ми також знаємо: вони ріжуть слух, як погано настроєний музичний інструмент.

Загальновідомо, що Лавкрафт був снобом і до болю сором’язливою людиною (а ще кричущим расистом: у його оповідках повно зловісних африканців і таких змовників-євреїв, які завжди починали турбувати мого дядька Овена після четвертого чи п’ятого пива), таким письменником, який залишає по собі цілі томи листів, але кепсько ладнає з людьми при особистій зустрічі. Жив би він у наш час, то, напевно, був би активним учасником інтернет-чатів. Навичка написання діалогів найкраще засвоюється людьми, які люблять говорити з іншими та слухати їх — особливо слухати, вловлювати акценти, ритми, діалекти та сленги різних груп. Такі одинаки, як Лавкрафт, часто пишуть або погано, або зі старанністю людини, яка працює не зі своєю рідною мовою.

Не знаю, самітник сучасний письменник Джон Катценбах чи ні, але в його романі «Війна Гарта»[235] були пам’ятні погані діалоги. Катценбах із тих письменників, що доводять до сказу викладачів літературної творчості: він чудовий оповідач, чий хист іде рука в руку з самоповторенням (вада, якої можна позбутися); а слуху вистачає лише на фальшиві-префальшиві діалоги (вада, якої, скоріше за все, позбутися не можна). «Війна Гарта» — це детектив про вбивство, дія якого відбувається в таборі військовополонених під час Другої світової війни. Гарна ідея, яка, втім, перетворюється на проблему в Катценбахових руках, коли котел сюжету добряче закипає. От командир авіакрила Філліп Прайс говорить із друзями за мить до того, як німецьке начальство Шталаґ Люфт 13[236] поведе його геть, але не репатріювати, як обіцяли, а скоріше за все, щоб розстріляти у лісі.

Прайс знову вхопився за Томмі.

— Томмі, — прошепотів він, — це не випадково! Усе не так, як здається! Копай глибше! Врятуй його, хлопче, врятуй! Зараз я сильніше, ніж будь-коли, вірю, що Скотт не винен!.. Тепер ви самі по собі, хлопці. І пам’ятайте, я розраховую, що ви це переживете! Виживіть! Попри все!

Він розвернувся до німців.

— Усе, гауптмане, — сказав він, сповнений раптової, надміру спокійної рішучості, — я готовий. Робіть зі мною, що хочете.

Або Катценбах не розуміє, що кожен сказаний командиром авіакрила рядок — це штамп із кіно про війну кінця сорокових, або свідомо хоче використати цю подібність, щоб викликати у своєї аудиторії відчуття жалю, суму та, може, ностальгії. Так чи інак, а це не працює. Єдине відчуття, яке провокує цей уривок, — нетерплячий скептицизм. Починаєш замислюватися, чи бачив це хоч один редактор, і якщо відповідь «так», то що стримало його синій олівець[237]. Зважаючи на значну обдарованість Катценбаха в інших аспектах, його фіаско в цій ситуації зміцнює мою думку, що написання хороших діалогів — це мистецтво і ремесло.

Багато вмілих діалогістів просто ніби народилися з дуже чутким вухом, як деякі музиканти чи співаки, які мають абсолютний чи майже абсолютний слух. Ось уривок із роману Елмора Леонарда «Будь крутішим». Можете порівняти з Лавкрафтом і Катценбахом вище. У першу чергу зауважте, що тут у нас чесна та достовірна розмова, а не бундючний монолог:

Чілі… знову подивився на Томмі, коли той сказав:

— Ну як ти?

— Тебе цікавить, як у мене йдуть справи?

— Я про бізнес. Як воно? Я знаю, що «Лови Лео» нормально пішов. Прекрасний фільм, прекрасний. А ще знаєш що? Він був добротний. Але сиквел… як це він називався?

— «Щезни».

— Ага, так і сталося: перш ніж я встиг його подивитися, він пропав.

— Прем’єра мало зібрала, так що студія проморозилася. Я зразу був проти сиквелу, але завпродакшеном у «Тавер» сказав, що вони його знімуть, зі мною чи без. Я подумав, ну, якщо зможу придумати гарну історію…

Два чуваки обідають у Беверлі-Гіллз, і ми зразу розуміємо, які вони ділові. Може, це порожні понти (а може, й ні), але в контексті Леонардової оповідки ми зразу їм віримо; більше того, ми зустрічаємо їх із розкритими обіймами. Їхня мова настільки реалістична, що одним із відчуттів, які в нас виникають, є нездорова цікавість людини, яка вловила та почала підслуховувати цікаву розмову. Ми починаємо відчувати характери, хоча це ще тільки ледь помітні обриси. Це початок роману (точніше, друга сторінка), але Леонард — старий профі. Він знає, що не треба робити все й одразу. Проте хіба ми не дізналися дещо про характер Томмі, коли він запевняв Чілі, що «Лови Лео» не просто прекрасний, а ще й добротний?

Ми можемо запитати себе: це діалог як у житті чи лише як у певному уявленні про життя, згідно з певним стереотипним образом голлівудських гравців, голлівудських обідів, голлівудських угод? Слушне питання, і відповідь на нього — скоріше за все, ні. Однак цей діалог звучить як справжній; на своєму піку (а попри те, що «Будь крутішим» — вельми потішна книжка, це далеко не найкраща робота Леонарда) Елмор Леонард здатний творити справжню вуличну поезію. Уміння писати такі діалоги приходить із роками практики; мистецтво приходить із творчої уяви — тяжкої праці та отримання задоволення від процесу.

Як і у випадку з іншими аспектами літератури, в основі написання хорошого діалогу лежить чесність. І коли ви чесний зі словами, які виходять з ротів ваших персонажів, то виявите, що підставилися під неабияку хвилю критики. І тижня не минає, щоб мені не прийшов щонайменше один сердитий лист (а часто й більше), де мене звинувачують у лихослів’ї, нетолерантності, гомофобії, кровожерності, фривольності чи навіть психопатії. У більшості випадків у моїх дописувачів припікає через що-небудь із діалогів: «Вилазим нахуй із „доджа“», або «Ми тут ніґерів не терпимо», або «Що це ти таке робиш, підар йобаний?»

Моя мати, царство їй небесне, не схвалювала лайку та подібні речі, казала, що це «мова невігласів». Одначе це не заважало їй вигукувати «Ай, сука!», коли в неї підгоряв тост або вона вгачувала молотком по пальцю, забиваючи в стіну гачок для картини. Також це не спиняє більшість людей, як християн, так і язичників, які кажуть щось подібне (чи навіть міцніше), коли собака наригає на кудлатий килим або машина зіскочить із домкрата. Важливо казати правду: від цього так багато залежить, майже як у Вільяма Карлоса Вільямса, коли він писав про ту червону тачку. Національному легіонові пристойності[238] може не подобатися слово «срати», ви теж можете не бути від нього в захваті, але часом від нього нікуди не дінешся: іще жоден малий не біг до матері, аби розказати, що його сестричка щойно «випорожнилась» у ванну. Згоден, він міг би сказати «натужилася» чи «накакала», але, боюся, «насрала» теж входить у цей перелік (зрештою, в малих шкетів великі вуха).

Ви мусите казати правду, якщо хочете, щоб ваші діалоги резонували та були реалістичними — чого так бракує «Війні Гарта», хай яка це добротна історія. Сюди входить усе, аж до вигуків у ситуаціях, коли люди влучають молотком по пальцю. Коли заміняєте «Ай, сука!» на «Ай, трясця!», переживаючи через Легіон пристойності, ви порушуєте неписаний контракт, який існує між автором і читачем: ваша обіцянка показувати правду про слова та вчинки людей через вигадану оповідку.

З другого боку, один із ваших персонажів (наприклад, перестаркувата тітка головного героя) дійсно може сказати «Ай, трясця!» замість «Ай, сука!», гахнувши молотком по пальцю. Ви знатимете, що вжити, якщо знатимете свого персонажа, а ми дізнаємося про мовця таке, що зробить його живішим та цікавішим. Головне — дозволяти всім героям вільно розмовляти, не чекаючи схвалення від Легіону пристойності чи Християнського читацького гуртка для панянок. Чинити інакше було б боягузтвом і нечесністю, а художня література в Америці на вступі до двадцять першого століття — діло не для інтелектуальних боягузів, повірте мені. На вас чатує ціла купа самозваних цензорів, які хоч і відстоюють різні ідеї, але, по суті, хочуть одного: щоб ви дивилися на світ по-їхньому… або хоча б не тринділи про те, на що у вас інакші погляди. Вони відстоюють статус-кво. Вони не обов’язково погані, проте небезпечні, якщо ви вірите в інтелектуальну свободу.

Так сталося, що я погоджуюся з матір’ю: матюки та вульгаризми — дійсно мова невігласів та недорікуватих, переважно. Проте є винятки, які включають у себе строкаті й соковиті лайливі афоризми. «Не замовляй хавку через віконце для машин, бо там завжди найобують»[239]; «я зайнятий більше, ніж одноногий учасник змагання з підсрачників»; «бажання в одну руку, гівно — в другу, подивимось, де швидше набереться жменя»; ці вирази та їм подібні — не для світського вечора, але вони ефектні і влучні. Чи погляньте на цей уривок із «Мозкового штурму» Річарда Дулінга[240], де матюки стають поезією:

Хоча це й не діалог, але наведу ще один уривок із Дулінга, бо він демонструє протилежне: можна досягти разючої відвертості взагалі без вульгаризмів чи матюків:

Був би я послідовником Генрі Джеймса[241] чи Джейн Остін, хто пише тільки про франтів і розумників із коледжу, то майже ніколи б не вживав брудних слів і лайливих виразів; моїх книг ніколи б не забороняли в американських шкільних бібліотеках; і я б ніколи не отримав листа від доброзичливого фундаменталіста, який хотів повідомити, що я горітиму в пеклі, де за всі свої мільйони доларів не куплю й ковтка води. Утім, я зростав не серед таких. Я ріс представником американського нижчого середнього класу[242], і це люди, про яких я можу писати з найбільшою щирістю та знанням. Це значить, що вони кажуть «сука» значно частіше, ніж «трясця», коли вдаряють себе по пальцю, але я з цим примирився. Правда, я ніколи з цим особливо й не воював.

Отримуючи один з Таких Листів або стикаючись із черговою рецензією, де мене називають вульгарним примітивом — а до певної межі я ним і є, — я заспокоююся, згадуючи слова соцреаліста зламу століть Френка Норріса, серед чиїх романів були «Восьминіг», «Яма» та «Мак-Тіґ» — достеменно чудова книга[243]. Норріс писав про хлопців із робітничого класу, які трудилися на ранчо, в містах і на фабриках. Мак-Тіґ, головний герой найвеличнішого твору Норріса, — дантист-самоук. Книги Норріса спровокували неабияке обурення громадськості, на яке він реагував зі спокоєм та презирством: «Що мені до їхньої думки? Я ні перед ким не плазую. Я розказав правду».

Звісно, не всі люди хочуть чути правду, але це не ваша проблема. А от якби ви хотіли бути письменником без бажання говорити прямо, оце вже була би проблема. Мова, потворна чи прекрасна, — показник персонажа, також вона може стати повівом прохолодного свіжого повітря в кімнаті, яку деякі люди воліли б тримати зачиненою. У підсумку головне питання не в тому, яка мова вашої оповідки, — високодуховна чи лайлива, єдине питання в тому, як ця мова бринить на сторінці та у вусі. Якщо хочете, щоб вона бриніла правдиво, то говоріть самі. А проте ще важливіше, щоб ви замовкли та слухали, як говорять інші.

8

Усе, що я говорив про діалоги, застосовується і до створення персонажів. Усе зводиться до двох речей: придивлятися до поведінки реальних людей довкола, відтак розказувати правду про те, що бачиш. Ви можете помітити, як сусід колупається в носі, коли думає, що ніхто не бачить. Це класна деталь, але вам як письменнику не буде жодної користі з того, що ви її помітили, доки не захочете втулити її де-небудь в оповідці.

Чи всі вигадані герої взяті просто з життя? Ясно, що ні, принаймні не один в один, якщо не хочете, аби вас засудили чи застрелили одного ранку дорогою до власної поштової скриньки. Часто буває, як от у «романах з ключем», наприклад у «Долині ляльок», персонажі переважно взяті з життя, але тільки-но читачі закінчать неуникну гру в угадування, хто є хто, такі оповідки часто-густо зразу стають нецікавими, переповненими вітринними знаменитостями, які буцають одне одного і швидко згасають у пам’яті читача. Я прочитав «Долину ляльок» невдовзі по її виході (того літа я працював помічником кухаря на курорті в Західному Мені), жадібно проковтнув, напевне, як і всі інші, хто її купив, але зараз майже не пам’ятаю, про що вона була. У цілому, особисто я волію отримувати свою тижневу порцію нісенітниць від «National Enquirer»[244], де на додачу до скандалів можна знайти рецепти, скандали й фото дівок у купальниках.

У моєму випадку те, що відбувається з героями в ході розвитку історії, залежить виключно від того, що я про них дізнаюся в процесі роботи над оповідкою, інакше кажучи, як вони виростуть. Інколи вони виростають мало. Якщо ж виростають багато, то починають впливати на хід історії, а не навпаки. Я майже завжди починаю з чогось ситуативного. Я не кажу, що це правильно, просто це спосіб, у який я завжди працював. Проте якщо розв’язка виходить без змін, то я вважаю таку оповідку невдачею, і не важливо, якою цікавою вона може бути для мене та інших. Я вважаю, що найкращі оповідки зрештою виходять про людей, а не про події, тобто історія зосереджена на розвитку персонажів. Утім, коли оповідка за обсягом стає більша за оповідання (скажімо, від двох до чотирьох тисяч слів), я перестаю вірити в так зване дослідження героя; я вважаю, що в підсумку історія завжди має головувати. Слухайте, якщо вам треба дослідження героя, купіть собі чиюсь біографію або квитки на цілий сезон вистав театральної лабораторії місцевого коледжу — отримаєте стільки героїв, скільки зможете витримати.

Також важливо пам’ятати, що в реальному житті ніхто не буває «лихим», чи «найкращим другом», чи «шльондрою з золотим серцем»; у реальному житті кожен із нас вважає себе головним героєм, протагоністом, великим цабе; об’єктив камери на нас, бейбі. Якщо зможете передати цей настрій у своїй творчості, вам не стане легше створювати блискучих персонажів, але буде важче створювати одновимірних бовдурів, які так густо населяють світ масової літератури.

Енні Вілкс, медсестра, яка утримує в полоні Пола Шелдона в «Мізері», може, й здається нам психопаткою, але важливо не забувати, що самій собі вона здається цілком здоровою та поміркованою, більше того — стоїчною героїнею, яка намагається вижити у ворожому світі, що кишить кукурікнутими негідниками. Ми бачимо, як у неї стаються небезпечні перепади настрою, але я старався ніколи не казати напряму: «Того дня Енні була депресивна та, можливо, суїцидальна» чи «Того дня Енні мала особливо радісний вигляд». Якщо доведеться казати, то я програв. Якщо ж, з другого боку, я зможу показати вам тиху жінку з немитим волоссям, яка компульсивно глитає тістечка й цукерки, після чого ви зробите висновок, що Енні перебуває в депресивній фазі свого маніакально-депресивного циклу, то я переміг. А якщо мені вдасться хоч на трішки показати вам світ з погляду Вілкс — змусити вас зрозуміти її безум, — то, може, мені вдасться також зробити її людиною, якій ви поспівчуваєте чи з якою навіть ототожните себе. Результат? Вона стає надзвичайно страшною через таку реалістичність. Якщо ж, іще з одного боку, я зроблю з неї стару буркотливу каргу, вона стане черговою книжною бабою-ягою. У такому випадку це буде провал і для мене, і для читача. Кому захочеться відвідати таку заяложену мегеру? Така версія Енні морально застаріла ще під час першого показу «Чарівника Країни Оз».

Гадаю, справедливим буде питання, чи Пол Шелдон у «Мізері» — це я. Звісно, деякі його сторони від мене… але, думаю, ви виявите, продовжуючи писати белетристику, що кожен створений вами персонаж — частково ви. Коли ви питаєте себе, що той чи інший герой зробить, поставлений у такий-то набір обставин, прийняте вами рішення базується на тому, що зробили б ви самі (чи, у випадку лихих героїв, не зробили). До цих версій вас тому чи іншому персонажу надаються риси, як гожі, так і негожі, які ви вгледіли в інших (наприклад, сусід, який колупається в носі, коли думає, що ніхто не бачить). Також є чудесний третій елемент — чиста, як безхмарне небо, фантазія. Саме вона дозволила мені на певний час перетворюватися на медсестру-психопатку за роботою над «Мізері». А ставати Енні, за великим рахунком, було геть не тяжко. Більше того, навіть весело. Думаю, ставати Полом було тяжче. Він адекватний, я адекватний, жодних вам чотириденних відвідин «Діснейленду».

Мій роман «Мертва зона» виник із двох питань. Чи можливо, щоб політичний убивця вчинив правильно? Якщо так, то чи можна зробити його протагоністом роману, хорошим? Такі ідеї потребують небезпечно нестабільного політика, здавалося мені, такого, хто полізе політичною драбиною, демонструючи світові веселе, простонародне лице та причаровуючи виборців відмовою грати за звичайними правилами (передвиборча тактика Ґреґа Стіллсона, як я уявляв її собі 20 років тому, була дуже подібною до тактики Джессі Вентури[245] в його успішній кампанії під час боротьби за крісло губернатора Міннесоти. Хвала Богу, Вентура більше нічим не схожий на Стіллсона).

Протагоніст «Мертвої зони» Джонні Сміт — теж пересічний простонародний хлопець, тільки в його випадку — не вдавано. Єдине, чим він вирізняється, це обмежена здібність бачити майбутнє, набута в результаті нещасного випадку в дитинстві. Коли Джонні тисне руку Ґреґа Стіллсона на політичному мітингу, він бачить видіння, як Стіллсон стає президентом США, після чого розв’язує Третю світову війну. Джонні доходить висновку, що єдиний спосіб запобігти цьому — інакше кажучи, єдиний спосіб урятувати світ — всадити кулю Стіллсону в голову. Джонні відрізняється від інших агресивних параноїдальних містиків одним: він справді може бачити майбутнє. Але хіба не всі вони так кажуть?

У цій ситуації відчувалася провокаційність, позазаконність, яка мені імпонувала. Я міркував, що історія спрацює, якщо зроблю Джонні непідробно хорошим хлопцем, але при цьому не перетворю на заштукатуреного святого. Те саме зі Стіллсоном, тільки навспак: я хотів, аби він був достовірно бридким і по-справжньому лякав читача, не лише тому, що всередині Стіллсона постійно вирує стримувана жорстокість, але й тому, що він такий переконливий. Я хотів, аби читач постійно думав: «Він справжній неадекват, чому ніхто цього не помічає?» А те, що Джонні це помічає, думав я, ще сильніше поставить читача на його бік.

Під час нашого знайомства з цим потенційним убивцею він веде свою дівчину на окружний ярмарок, вони катаються на атракціонах та грають в ігри. Що може бути нормальнішим та симпатичнішим? Те, що він от-от освідчиться Сарі, ще більше прихиляє нас до нього. Пізніше, коли Сара пропонує на завершення ідеального побачення вперше переспати, Джонні каже їй, що хоче почекати, доки вони одружаться. Я відчував, що в ту мить ходив по тонкій межі: я хотів, щоби читачі сприймали Джонні як щиру та відверту людину і палко закоханого, але не тугодупого ханжу. Мені вдалося трохи розбавити його принципову поведінку, наділивши його інфантильним почуттям гумору; він зустрічає Сару, надягнувши флуоресцентну геловінську маску (сподіваюся, маска працює і символічно: Джонні, ясна річ, сприймають як чудовисько, коли він націлює пістолет на кандидата Стіллсона). «Джонні як завжди», — каже Сара та сміється, і на момент, коли вони повертаються з ярмарку на його старому «фольксваґені-жуку», думаю, Джонні вже став нашим другом — це типовий такий американець, який сподівається на довге та щасливе життя. Він із тих, хто повернув би вам гаманець з усіма грошима всередині, якби знайшов його на вулиці, чи зупинився б і допоміг замінити колесо, якби побачив на узбіччі вашу машину на аварійці. Відколи Джона Ф. Кеннеді застрелили в Далласі, великим американським жаховиськом була людина з гвинтівкою у високій точці. Я хотів зробити з такої людини друга читачів.

Із Джонні було важко. Так завжди, коли береш пересічну людину і робиш її колоритною та інтересною. Із Ґреґом Стіллсоном (як і з більшістю лиходіїв) було легше та набагато цікавіше. Я хотів сповна показати його небезпечну, розколоту натуру ще в першій сцені книги. У ній дія відбувається за кілька років до балотування в Палату представників США в Нью-Гемпширі; Стіллсон — юний комівояжер, який напарює Біблії мешканцям Середнього Заходу[246]. На одній фермі, де він зупинився, на нього загрозливо гарчить собака. Стіллсон зберігає товариський вигляд і посмішку Містера Прошу-Будьласка, доки не переконується, що на фермі нікого немає вдома. Тоді він бризкає собаці в очі сльозогінний газ та забиває його ногами до смерті.

Якщо міряти успіх відгуком читачів, то вступна сцена «Мертвої зони» (мій перший бестселер № 1 у твердій палітурці) стала однією з моїх найуспішніших за весь час. Звісно, вона зачепила за живе; мене завалили листами, більшість яких висловлювала обурення моєю жорстокістю до тварин. Я відписав таким людям, вказуючи, як завжди, що: (а) Ґреґ Стіллсон не справжній; (б) собака не справжній; (в) сам я ніколи в житті не замахувався на жодну зі своїх та чужих свійських тварин. Також я вказав на дещо трохи менш очевидне: було важливо з порога заявити, що Ґреґорі Аммас Стіллсон — украй небезпечна людина, яка дуже вміло маскується.

Я продовжував вибудовувати характери Джонні та Ґреґа в переміжних сценах до конфронтації в кінці книжки, коли все вирішиться в неочікуваний, як мені хотілося сподіватися, спосіб. Характери моїх протагоніста й антагоніста визначалися історією, яку мені хотілося розповісти, інакше кажучи — скам’янілістю, знахідкою. Моє завдання (і ваше, якщо вирішите, що це життєздатний підхід до розказування історії) — зробити, щоб ці вигадані люди поводилися і сприятливо для історії, і, на наш погляд, обґрунтовано, за допомогою всього, що ми про них знаємо (і, само собою, що ми знаємо про реальне життя). Часом лиходії сумніваються в собі (як Ґреґ Стіллсон), часом вони відчувають жаль (як Енні Вілкс). А часом хороший намагається відвернутися від того, щоби вчинити правильно, як Джонні Сміт… як сам Ісус Христос, якщо згадати його молитву («нехай мине ця чаша мене») в Саду Гетсиманському. Якщо ви належно зробите своє діло, ваші герої оживуть і почнуть чинити по-своєму. Знаю, це звучить трохи моторошно, якщо з вами такого ніколи не траплялося, але коли так стається, це дуже класне відчуття. А ще це розв’яже багато ваших проблем, повірте мені.

9

Ми охопили кілька основних аспектів хорошої оповіді, кожен із яких повертає нас до одних і тих же базових думок: практика безцінна (і має бути приємним процесом, а не повинністю), а від чесності нікуди не дінешся. Навички опису, діалогу та розвитку персонажів зводяться до того, щоб ясно дивитися та слухати, після чого з не меншою ясністю записати побачене й почуте (без зловживання нудними, непотрібними прислівниками).

Є також багато «дзеньок-бреньок»: ономатопея, рефрен, потік свідомості, внутрішній діалог, зміни категорії часу (зараз стало модно розповідати історії, особливо коротші, в теперішньому часі), делікатне питання передісторії (як її ввести та наскільки вона тут потрібна), тема, темп (останніх двох ми ще торкнемося), і з десяток інших аспектів, і всі вони охоплені — часом навіть вичерпно — письменницькими курсами та стандартними підручниками з письменства.

Мій погляд на ці речі простий: ніщо не заборонено — годиться все, якщо воно покращить ваше письмо і не заважатиме розвитку історії. Любите алітерацію — лицарі люто борють набобів нікчемних — без вагань закидайте її в оповідку й дивіться, який вигляд вона має на папері. Якщо здається, що спрацювало, то вона лишається. Якщо ж ні (як на мене, ця алітерація звучить паскудненько, наче Спіро Еґню[247] схрестили з Робертом Джорданом), то саме для цього й існує клавіша «delete».

Немає жодної потреби робити свою працю зашкарублою та консервативною, так само необов’язково прагнути писати експериментальну, нелінійну прозу лише тому, що «The Village Voice» чи «New York Review of Books» заявляють про смерть роману. Вам доступне і традиційне, і сучасне. Бля, та пишіть хоч догори дриґом, якщо хочете, або малюйте піктограми кольоровими олівцями. Але як би ви це не робили, настане мить, коли доведеться оцінити, що ви написали і наскільки добре. Я вважаю, що оповідання чи роман не можна випускати за двері кабінету чи письмової кімнати, доки не матимете впевненості в їх привабливості для читача. Не можна весь час подобатися всім читачам; не можна весь час подобатися бодай частині читачів; але ви мусите старатися сподобатися бодай час від часу бодай частині читачів. Здається, це Шекспір сказав. Тепер, коли я помахав попереджальним прапором, задовольнивши цим усі вимоги Управління з охорони праці, «Менса», НАСА та Гільдії сценаристів, дозвольте повторити знову: ніщо не заборонено, роби що хочеш. Хіба ця думка не п’янить? Отож. Пробуйте що завгодно, і не має значення, наскільки це снодійно нормальне чи шокуюче скандальне. Головне, щоб воно працювало. Якщо ж ні — викидайте. Викидайте, навіть якщо воно вам неабияк подобається. Сер Артур Квіллер-Кауч[248] якось сказав: «Убивайте своїх любих», — і мав рацію.

Переважно я помічаю можливості додати форшлаги та декоративні штрихи лише після виконання основного, оповідного завдання. Вряди-годи вони з’являються раніше. Невдовзі після початку роботи над «Зеленою милею» я зрозумів, що мій головний герой — невинний чоловік, якого збираються стратити за чужий злочин, тому вирішив дати йому ініціали Дж. К. на честь найвідомішої невинної людини всіх часів[249]. Уперше я бачив цей прийом у «Світлі в серпні» (це досі моя улюблена книжка Фолкнера), де «жертовне ягня» звуть Джо Крістмас. Так смертник Джон Бауз став Джоном Коффі. Я до кінця книги не знав напевне, виживе мій Дж. К. чи помре. Я хотів, щоб вижив, бо симпатизував і співчував йому, але вирішив, що такі ініціали не зашкодять незалежно від розв’язки[250].

Я майже ніколи не помічаю таких речей, доки не завершу історії. А коли завершу, можна видихнути, перечитати написане та пошукати лейтмотиви. Якщо знаходжу (так стається майже завжди), то починаю більше виводити їх наперед у другій, повніше втіленій чернетці оповідки. Символізм і тема — ось два приклади завдань, для яких потрібна друга чернетка.

Якщо, вивчаючи в школі символічність білого кольору в «Мобі Діку» або символічне використання Готорном лісу в таких оповіданнях, як «Молодий Ґудмен Браун», ви виходили після уроку і почувалися бараном, то, можливо, зараз вам інстинктивно хочеться позадкувати, виставивши перед собою руки на захист, і відмахнутися: «Ой, ні, дякую, я вже цю тему склав».

Але зачекайте. Символіка не обов’язково має бути складною та безжально мудрованою. Також не обов’язково навмисно уподібнювати її до декоративного турецького килима, на якому стоять меблі оповіді. Якщо задум історії існує від початку, як скам’янілість у землі, то й символіка теж має бути задумана зразу, правда? Просто ще одна кістка (чи комплект кісток) у вашій новій знахідці. Це якщо вона там є. А що коли немає? Не страшно, у вас залишається сама історія, чи не так?

Якщо ж символічність усе-таки є і ви її помітите, то слід виділити її наскільки зможете вміло, відполірувати до блиску, відтак обробити, як ювелір обробляє коштовне чи напівкоштовне каміння.

«Керрі», як я вже зазначав, — це невеликий роман про зацьковану дівчину, яка виявляє в себе телекінетичні здібності — може силою думки пересувати предмети. Аби загладити провину за злий жарт у душовій, до якого вона була причетна, однокласниця Керрі Сьюзен Снелл вмовляє свого хлопця запросити Керрі на випускний. Їх обирають Королем та Королевою балу. Під час святкування інша однокласниця Керрі, противна Крістін Гарґенсен, удруге бере Керрі на глум, і це дає смертельні наслідки. Керрі мститься за допомогою своєї телекінетичної сили: вбиває майже всіх однокласників (і свою недолюдку-матір), а потім гине сама. От, у принципі, й усе, просто, наче в казці. Не було потреби псувати історію «дзеньками-бреньками», хоча я таки додав стосик епістолярних вставок (уривки з вигаданих книжок, запис у щоденнику, телетайпові повідомлення) між оповідними частинами. З одного боку, це було зроблено для підсилення реалізму (я мав на думці радіовиставу «Війни світів» Орсона Веллса[251]), але головним чином тому, що перша чернетка книжки була настільки куца, що романом її можна було назвати з натяжкою.

Перечитавши «Керрі» перед початком роботи над другою чернеткою, я помітив, що в усіх трьох ключових моментах оповідки присутня кров: на початку (паранормальні здібності Керрі, вочевидь, з’являються разом із першою менструацією), в кульмінації (у злому жарті, який спровокував Керрі на випускному, задіяне відро свинячої крові: «Свиняча кров для свині», — каже Кріс Гарґенсен своєму хлопцеві) і у фіналі (Сью Снелл, яка намагається допомогти Керрі, виявляє, що не вагітна, попри сподівання та побоювання, коли в неї самої починається менструація).

Звісно, майже в усіх моїх історіях повно крові, це, можна сказати, професійний інвентар. Проте кров у «Керрі» здалася мені чимось більшим. Вона ніби щось означала. Та це значення було закладене несвідомо. Пишучи «Керрі», я жодного разу не замислювався: «О, вся ця кров допоможе мені заслужити додаткові бали у критиків» або «Так-так-так, з оцим я точно потраплю до книгарні в коледжі або двох!» По-перше, я мав би бути значно прибабаханішим письменником, щоби вважати «Керрі» інтелектуальною принадою.

Інтелектуальна принада чи ні, а значення крові було важко не помітити, коли я взявся перечитувати просякнуту пивом і чаєм першу чернетку. Я почав обігрувати поняття, образ та емоційні конотації крові, пригадувати всі асоціації, які міг. Їх було багато, і майже всі — важкі. Кров міцно пов’язана з ідеєю жертвоприношення; у молодих жінок вона асоціюється з досяганням фізичної зрілості та здатності заводити дітей; у християнстві (та багатьох інших релігіях) — це символ і гріха, і спасіння. І нарешті, вона асоціюється з передачею сімейних рис і талантів. Кажуть, ми видаємося такими чи поводимось отак, бо «це в нас у крові». Ми знаємо, що це не дуже науково, бо все насправді в нас у генах та структурі ДНК, але, згадуючи перше, ми маємо на увазі друге.

Саме компактність і місткість символів робить їх цікавими, корисними та — при вдалому використанні — вабливими. Можна аргументувати, що використання символів — це просто ще один вид образного мовлення.

Чи обов’язковий це елемент успіху оповідання або роману? Авжеж ні, символічність може навіть зашкодити, особливо якщо нею надто захопитися. Вона існує для оздоби та збагачення, а не для створення вдаваної глибини. Жодні «дзеньки-бреньки» не становлять основу історії, ясно? Тільки сама історія становить основу історії. (Вам уже набридло це слухати? Сподіваюся, що ні, бо мені зовсім не набридло це повторювати.)

Проте символічність (та інші оздоби) виконує важливу роль, дещо більшу, ніж просто хромування на радіаторній решітці. Вона може слугувати інструментом зосередження уваги як для вас, так і для вашого читача, аби створити цілісніший, привабливіший твір. Я вважаю, що, коли перечитуєш свій рукопис (і обговорюєш його), починаєш помічати, чи є в ньому (потенційна) символічність. Якщо нема, то лишіть усе як є. Якщо ж таки є, якщо це явно частина скам’янілості, яку ви прагнете розкопати, — то вперед. Хто цього не зробить, той мавпа.

10

Це саме стосується теми. Заняття з літератури та літературної творчості вкрай (і претензійно) зациклені на темі, підходять до неї, як до найсвященнішої зі священних корів, але (хай вас це не шокує) у ній немає нічого такого. Якщо пишете роман, тижнями, а далі місяцями виловлюєте слово за словом, то, коли закінчите, ваш обов’язок перед книгою і перед самими собою — відкинутись у кріслі (або піти славно прогулятись) і запитати себе, нащо це вам, нащо було витрачати стільки часу, чому це було так важливо. Іншими словами, «what’s it all about, Alfie?»[252]

Коли пишеш книжку, ти день за днем розглядаєш та визначаєш дерева. Закінчивши, маєш відступити назад і подивитися на ліс. Не всяка книжка має бути напакована символами, іронією чи мелодійною мовою (не просто так це називається прозою), але мені здається, що всяка книжка — принаймні гідна прочитання — має бути про щось. Ваше завдання на етапі першої чернетки або зразу після її завершення — вирішити, про що саме ваша книжка. Ваше завдання (чи одне із завдань) на етапі другої чернетки — зробити це щось іще виразнішим. Для цього твір, можливо, доведеться суттєво змінити чи переписати. І ви, і ваш читач виграєте від цього, отримавши чіткіше бачення та ціліснішу історію. Працює майже безвідмовно.

Найбільше часу в мене пішло на написання «Протистояння». А ще це книга, яку мої найдавніші читачі досі вважають найкращою (є щось прикре в одностайності думки, що ти написав свій найкращий твір двадцять років тому, але не будемо зараз про це). Перша чернетка була готова через 16 місяців після початку роботи над ним. На «Протистояння» пішло особливо багато часу, бо воно ледь не загинуло під час входження в третій поворот перед фінішем.

Я хотів написати розгорнутий роман із великою кількістю героїв — епічне фентезі, якщо потягну, — і застосував для цього оповідь зі зміною перспективи, додаючи по одному головному герою в кожному розділі розлогої першої частини. Так, перший розділ був про Стюарта Редмана, «синього комірця» з заводу в Техасі; другий — про Френ Ґолдсміт, вагітну студентку коледжу в Мені, а потім розповідь повернулася до Стю; третій розділ почався з Ларрі Андервуда, нью-йоркського рок-вокаліста, потім розповідь повернулася спершу до Френ, відтак знову до Стю Редмана.

Мій план був пов’язати всіх цих героїв — хороших, лихих, злих — у двох місцях: Боулдері та Лас-Веґасі. Я думав, що вони почнуть воювати одне з одним. Також у першій половині книги йдеться про рукотворний вірус, який накриває Америку та решту світу, стирає 99 % людської раси і практично знищує нашу культуру, яка базується на технологіях.

Я писав цю оповідку наприкінці так званої «енергетичної кризи» 1970-х і з превеликим захватом уявляв світ, який зійшов на пси за одне страхітливе інфіковане літо (а насправді не більше ніж за місяць). Це була деталізована, всеосяжна панорама, від якої (принаймні в мене) перехоплювало подих. Рідко я бачив щось так ясно в своїй уяві: від затору, що закоркував мертву трубу тунелю Лінкольна в Нью-Йорку[253], до зловісного квазінацистського відродження Лас-Веґаса під пильним (і нерідко глузливим) червоним оком Рендалла Флеґґа. Усе це звучить жахливо, та й є жахливо, але, на диво, це видіння вселяло оптимізм. По-перше, більше нема енергетичної кризи, нема голоду, масових убивств в Уґанді, нема кислотних дощів і озонових дір. Finito, разом із брязканням ядерною зброєю, і чого вже точно нема, то це перенаселеності. Натомість є ймовірність того, що дрібка людей, які залишилися, почнуть життя спочатку, у світі, де Бог у центрі всього, де повернулися чудеса, магія та пророцтва. Мені подобалися мої історія та персонажі. І все ж настала мить, коли я більше не міг писати, бо не знав про що. Наче Пілігрим в епосі Джона Баньяна[254], я дістався місця, де губиться прямий шлях. Я не перший письменник, який натрапив на цю жахливу місцину, і ой як далеко не останній; це край творчої кризи.

Був би я написав двісті чи навіть триста сторінок з одинарним інтервалом, а не п’ятсот, то, мабуть, покинув би «Протистояння» й переключився на щось інше — знає Бог, мені це було б не вперше. Але п’ятсот сторінок — це надто багато часу та творчої енергії; я не зміг таке покинути. А ще цей голосочок шепотів мені, що книга дуже хороша і якщо я її не закінчу, то все життя шкодуватиму. Тож я не переключився на інший проект, а почав ходити на довгі прогулянки (через двадцять років ця звичка неабияк вилізе мені боком). Я брав на ці прогулянки книжку чи журнал, але рідко їх розгортав, хоч би як мені ставало нудно дивитися на однакові, як завжди, дерева та однакових, як завжди, тріскотливих вередливих сойок і білок. Нудьга може піти на велику користь людині в творчому заторі. На цих прогулянках я весь час нудився і думав про свій довжелезний марнотрудний рукопис.

Кілька тижнів ці думи нікуди мене не приводили — усе було так тяжко, просто пиздець як складно. Я запустив забагато сюжетних ліній і тепер боявся, що вони скуйовдяться. Я ходив навкруг задачі, знову й знову, кидався на неї з кулаками, бився головою… відтак одного дня, коли я ні про що особливо не думав, до мене прийшла відповідь. Вона з’явилася ціла й завершена, можна сказати, святково загорнута, у єдиному яскравому спалаху. Я побіг додому і занотував її на папері — це єдиний раз, коли я таке зробив, — бо страшенно боявся забути.

Я виявив, що Америка, в якій відбувається «Протистояння», може, і знелюдніла через пошесть, але світ моєї оповідки став небезпечно переповненим людьми — справжня тобі Калькутта. Я побачив, що можна вийти з глухого кута тим самим шляхом, який привів до зав’язки твору, тільки взяти вибух замість пошесті, головне, щоб це був такий самий швидкий та рішучий удар по гордієвому вузлу. Я відправлю вцілілих на захід, із Боулдера до Лас-Веґаса, на спокутне шукання — вони вирушать усі разом, без припасів і без плану дій, наче біблійні герої в пошуках видіння чи з жагою знання Божої волі. У Веґасі вони зустрінуть Рендалла Флеґґа, а хорошим і лихим героям хоч-не-хоч доведеться вступити в протистояння.

Однієї миті нічого цього не було, а наступної вже було все. Якби довелося обирати якийсь один аспект творчого процесу, який я люблю найбільше, то це був би отакий раптовий спалах розуміння, коли помічаєш, як усе поєднується. Я чув, що це називають «мисленням понад кривою», і це правда; ще я чув, це називають «надлогікою», і це теж правда. Як це не називай, а я в гарячковому збудженні списав своїми нотатками аркуш-другий і наступні два-три дні прокручував свій розв’язок у голові, шукаючи вади та діри (а також розвиваючи лінію двох героїв другого плану, які підкладають бомбу одному з головних героїв у комірчину), але це було скоріше пов’язано з моїм відчуттям недовіри — усе складалося надто добре, щоб бути правдою. Надто добре чи ні, а я знав, що це таки правда, у момент одкровення: та бомба в комірчині Ніка Андроса вирішить усі мої проблеми з просуванням сюжету. Так і сталося. Решта книги написалася сама за дев’ять тижнів.

Пізніше, коли першу чернетку «Протистояння» було завершено, у мене з’явилася можливість краще зосередитися на тому, що намертво спинило мене на півдорозі; мені набагато легше думалося без постійного дзявкання того голосу в мене в голові: «Я втрачаю книжку! От бля, п’ятсот сторінок, і я втрачаю книжку! „Червона“ тривога! „ЧЕРВОНА“ ТРИВОГА!!!» Також я зміг проаналізувати, завдяки чому саме вдалося відновити поступ, і оцінити іронію: я врятував книгу, підірвавши на шматки близько половини головних героїв (насправді вибухів виявилося два: перший, у Боулдері, був збалансований аналогічним актом саботажу в Лас-Веґасі).

Справжнє джерело мого смутку, думалося мені, крилося в наслідках пошесті. Мої боулдерські персонажі, хороші, стали повертатися на старий технологічний шлях до смерті. Перші несміливі радіопередачі на коротку відстань, які прикликали людей до Боулдера, скоро призвели б до появи телебачення — незчуєшся, як повернуться реклама і номери з кодом 900[255]. Те саме з електростанціями. Мої боулдерці не забарилися з рішенням, що пошуки волі Бога, який пощадив їх, значно менш важливі, ніж відновлення роботи холодильників і кондиціонерів. У Веґасі Рендалл Флеґґ із друзями вчилися літати на реактивних літаках і бомбардувальниках, а також ремонтували світлопостачання, але це нормально, очікувано, вони ж бо лихі. Спинило мене розуміння на якомусь рівні свідомості, що хороші і лихі починають набувати карколомної подібності; а дозволило продовжувати розуміння, що хороші поклоняються електронному золотому тельцеві і треба хутко їх отямити. Бомба в комірчині прекрасно згодиться.

Усе це навело мене на думку, що насильство як вирішення проблем вплетене в людську натуру, наче проклята червона нитка. Це стало темою «Протистояння», і другу чернетку я писав, міцно закріпивши цю думку в голові. Знову й знову персонажі (лихі, як Ллойд Генрейд, і хороші, як Стю Редман і Ларрі Андервуд) згадують, що «усе це [тобто зброя масового знищення] лежить і чекає, доки його підберуть». Коли боулдерці пропонують — наївно, з найкращими намірами — відбудувати стару неонову Вавилонську вежу, їх змиває чергова хвиля насильства. Люди, які закладають бомбу, просто роблять, що їм велів Рендалл Флеґґ, але матінка Ебіґейл, антипод Флеґґа, раз по раз повторює, що «все слугує Господові». Якщо це правда, а в контексті «Протистояння» це точно правда, то бомба насправді — суворе послання від хлопця нагорі, його спосіб сказати: «Я провів вас цим довгим шляхом не для того, щоб ви знову почали страждати хернею, як раніше».

Наприкінці роману (це був власне кінець першої, коротшої його версії) Френ запитує в Стюарта Редмана, чи є хоч якась надія, чи вчаться люди на своїх помилках. Стю відповідає: «Не знаю», — і робить паузу. У часі оповідки ця пауза триває лише стільки, скільки треба читачеві, щоб перескочити оком на останній рядок. А в кабінеті письменника вона тривала значно довше. Я шукав у голові та в серці, що міг би сказати Стю, якесь прояснення. Я хотів це знайти, бо в ту мить, як у жодну іншу, Стю промовляв за мене. Усе, правда, закінчилося тим, що Стю просто повторив уже сказане: «Не знаю». Це найкраще, на що я спромігся. Часом книжка дає тобі відповіді, але не завжди, і мені не хотілося підсовувати читачам, що пройшли зі мною сотні сторінок, якусь порожню банальність, в яку я сам не вірю. У «Протистоянні» немає «моралі», жодного «Краще нам засвоїти урок, бо інакше наступного разу знищимо всю чортову планету», але якщо тема проступає достатньо чітко, то ті, хто її обговорюватиме, можуть запропонувати власну мораль і висновки. У цьому немає нічого поганого, такі обговорення — одне з найкращих задоволень читацького життя.

Хоч я вже застосовував символічність, образність і запозичення до того, як узявся за свій роман про велику пошесть (без «Дракули», наприклад, не було б «Долі Салема»), гадаю, що ніколи всерйоз не замислювався про поняття теми до бар’єру, на який наштовхнувся, працюючи над «Протистоянням». Мабуть, я думав, що такі речі призначені для Кращих Умів і Більших Мислителів. Не маю певності, що я дійшов би до неї так скоро, як сталося, якби мені так конче не хотілося врятувати свою історію.

Мене приголомшило, наскільки корисним виявилося «мислити темою». Це не якесь туманне поняття, про яке викладачі змушують вас писати на екзамені в середині семестру («Обміркуйте тематичну проблематику роману „Мудра кров“[256], обґрунтуйте свою думку в трьох абзацах — 30 балів»), а ще один зручний інструмент у вашому ящичку, щось на кшталт збільшувального скла.

Після свого одкровення на прогулянці про бомбу в комірчині я завжди без вагань запитував себе, як перед початком другої чернетки книги, так і в моменти браку ідей у процесі написання першої: про що саме я пишу, чому витрачаю на це час, протягом якого міг би грати на гітарі чи їздити на мотоциклі; що змусило мене стати до праці й так довго гарувати. Відповідь не завжди приходить одразу, але, скоріш за все, вона є, і знайти її не дуже важко.

Не думаю, що в письменника, навіть автора понад сорока книжок, є багато питань, які можуть стати темою. У мене багато зацікавлень, але тільки деякі з них настільки глибокі, щоб стати рушійною силою роману. Серед цих глибоких зацікавлень (не скажу одержимостей): наскільки тяжко — або й неможливо! — зачинити техноскриню Пандори, коли хтось її розчахне («Протистояння», «Томінокери», «Та, що породжує вогонь»[257]); чому, якщо існує Бог, стається стільки жахливих речей («Протистояння», «Розпука», «Зелена миля»); тонка межа між реальністю і фантазією («Темна половина», «Мішок з кістками», «Крізь час»); і, понад усе, страшна спокуса насильства, яка часом зваблює по суті хороших людей («Сяйво», «Темна половина»). А ще я неодноразово писав про фундаментальні відмінності між дітьми і дорослими, про цілющу силу людської уяви.

І повторюся: у цьому немає нічого такого. Є просто зацікавлення, які виникли з мого життя та думок, із мого досвіду як хлопчика і як мужчини, з моїх ролей чоловіка, батька, письменника і коханця. Це питання, які оволодівають моїм розумом, коли я вимикаю світло на ніч, залишаюся наодинці з собою і дивлюся в темряву, засунувши одну руку під подушку.

Безсумнівно, у вас є свої думки, зацікавлення та переживання, що виникли, як і мої, з власних досвідів та пригод буття людиною. Одні, скоріше за все, будуть аналогічними до згаданих вище, інші — зовсім інакшими, але вони у вас є, і вам слід користуватися ними в роботі. Може, це не основне призначення таких думок, але вони тут точно згодяться.

Закінчу цю маленьку проповідь словом застороги: починати з питань і тематичної проблематики — рецепт поганої літератури. Добра література завжди починається з історії з поступовим переходом до теми — і практично ніколи не навпаки. Єдині винятки з цього правила, які спадають мені на думку, — це алегорії, як «Колгосп тварин» Джорджа Орвелла (і щось мені підказує, що у випадку з «Колгоспом тварин» ідея історії все-таки з’явилася першою; якщо зустріну Орвелла в потойбіччі, неодмінно запитаю).

Проте щойно основу історії буде викладено на папері, вам треба буде подумати, що вона значить, і збагатити наступні чернетки своїми висновками. Зробити менше означає позбавити свою працю (і, зрештою, своїх читачів) бачення, яке робить кожну написану вами оповідку унікальною, власне вашою.

11

Ну що? Досі в нас усе йде добре. Поговорімо про редагування своєї праці: як сильно редагувати і як багато треба чернеток? Для мене відповідь завжди — дві чернетки та шліфування (з приходом технології текстових редакторів моє шліфування стало більше нагадувати третю чернетку).

Слід розуміти, що я говорю виключно про власний спосіб письма. Насправді ж переписування відбувається в кожного письменника по-різному. Наприклад, Курт Воннеґут переписував кожну сторінку своїх романів, доки вони не ставали саме такими, як він хотів. У результаті в нього бували дні, за які йому вдавалося отримати лише сторінку-другу фінальної версії тексту (а кошик був повен зжужманих, відкинутих сімдесят першої та сімдесят другої сторінок), але, дописуючи рукопис, він одразу дописував і книгу, чорт забирай. Її можна було віддавати в друк. А проте я вважаю, що певні речі залишаються істинними для більшості письменників, і саме про них хочу зараз поговорити. Якщо ви вже трохи набили руку як письменник, то моя допомога в цьому аспекті вам зараз майже не знадобиться, у вас є власний усталений процес. Якщо ж ви початківець, то я наполягаю, щоб ви пропустили свою історію через щонайменше дві чернетки: одну робитимете при зачинених дверях кабінету, а другу — при відчинених.

За зачиненими дверима я завантажую те, що у мене в голові, просто на аркуш і пишу настільки швидко, наскільки можливо й зручно. Написання художньої літератури, особливо довгих творів, — це часто складна, самотня робота, наче перепливаєш Атлантичний океан у ванні. Нагод засумніватися в собі вистачає з головою. Якщо я пишу швидко, викладаю історію саме так, як вона приходить мені в голову, озираюся лише, щоб звірити імена героїв та важливі частини їхніх передісторій, то виявляю, що мені вдається зберігати свій первинний ентузіазм і водночас випереджати сумніви, які завжди чигають, щоб охопити тебе.

Таку першу чернетку — Повну Чорнову Версію Історії — слід писати без будь-чиєї допомоги чи втручання. Може настати мить, коли вам захочеться показати зроблене наближчій людині (найчастіше першою спадає на думку найближча людина, з якою ви ділите ліжко) — чи тому, що ви пишаєтеся своєю працею, чи тому, що маєте щодо неї сумніви. Найкраща порада від мене — опиратися цьому пориву. Утримуйте натиск, не збавляйте його через сумніви, похвалу чи навіть добронамірні питання від когось із Зовнішнього Світу. Хай надія на успіх (і ваш страх перед невдачею) несе вас уперед, хоч би як було важко. Буде ще час похизуватися зробленим, коли закінчите… але навіть закінчивши, слід бути обачним і дати собі нагоду обдумати історію, доки вона все ще нагадує запорошене свіжим снігом поле — без нічиїх слідів, крім ваших.

Під час роботи за зачиненими дверима вельми допомагає, що ти мусиш зосередитися на історії та відмежуватися від усього іншого. Ніхто не зможе тебе запитати: «Що ти хотів передати через передсмертні слова Ґарфілда?» чи «Що символізує те зелене плаття?» Ви, можливо, нічого не хотіли передати через передсмертні слова Ґарфілда, а на Морі було зелене плаття лише тому, що так ви її побачили, коли вона виникла у вашій уяві. З другого боку, ймовірно, ці речі дійсно щось означають (чи почнуть означати, коли вам випаде нагода подивитися на ліс, а не дерева). Так чи інак, перша чернетка — не місце, щоби про таке думати.

Ось іще дещо. Якщо вам ніхто не говорить під руку: «Ого, Семе (чи Емі)! Це так чудово!» — то значно знижується ймовірність того, що ви почнете сачкувати чи зосереджуватися не на тому… наприклад, на тому, що це «чудово», а не на записуванні своєї клятої історії.

Скажімо, ви завершили першу чернетку. Вітаю! Молодець! Випийте келих шампанського, замовте піцу, робіть, що ви там робите, коли маєте привід відсвяткувати. Якщо у вас є людина, яка з нетерпінням чекала, щоб почитати ваш роман, — чоловік чи дружина, котрі працюють із дев’ятої до п’ятої, допомагають оплачувати рахунки, доки ви женетеся за мрією, — то зараз саме час пред’явити товар… за умови, однак, що ваш перший читач (або читачі) пообіцяє не говорити з вами про книжку, доки ви самі не будете готові про неї з ними поговорити.

Можливо, це звучить свавільно, але насправді це не так. Ви зробили велику роботу, і вам треба певний час відпочити (скільки саме — у кожного письменника по-своєму). Ваші розум і уява — пов’язані між собою, але не тотожні речі — мають відновитися, принаймні від такої роботи. Моя порада — взяти кілька вихідних, порибалити, поплавати на каяках чи скласти пазл, відтак попрацювати над чимось іншим. Бажано над чимось коротшим, робота над яким ітиме в геть іншому напрямку та темпі, ніж ваша свіжозавершена книжка (я написав кілька вельми добрих повістей, серед яких «Тіло» і «Здібний учень», межи чернеток довших творів, як «Мертва зона» та «Темна половина»).

Як довго книжка має стояти, наче тісто на хліб між замішуваннями, цілком залежить від вас, але я вважаю — не менш як шість тижнів. За цей час ваш рукопис буде надійно схований у шухляді, витримуватиметься і (сподівано) дозріватиме. Ваші думки часто до нього звертатимуться, десяток чи більше разів у вас виникатиме спокуса дістати його, бодай просто перечитати уривок, який у пам’яті відклався як особливо вдалий, до якого хочеться повернутися, щоби знову відчути, наскільки ви чудовий письменник.

Опирайтеся спокусі. Якщо не будете, то є великий ризик вирішити, що той уривок не настільки добре вдався, як ви думали, і варто його негайно переробити. Це погано. Єдине, що може бути гірше, — це вирішити, що уривок навіть кращий, ніж ви запам’ятали — то чом би не покинути все й не перечитати книжку цілком просто зараз? Знову стати до роботи над нею! Ви, бляха-муха, готові! Ви, блядь, Шекспір!

Проте це не так, і ви не будете готові повернутися до старого проекту, доки не заглибитеся в новий (чи повернетеся до повсякденного життя) настільки, що майже забудете про нереальний стан, який забирав у вас по три години щоранку чи пообіддя протягом трьох-п’яти-семи місяців.

Коли настане правильний вечір (який ви завбачливо позначили в робочому календарі), дістаньте рукопис із шухляди. Якщо він на вигляд як інопланетна реліквія, куплена в крамниці лахмітника чи на хатньому розпродажі, куди ви якось зайшли й уже навіть про це забули, то ви готові. Сядьте при зачинених дверях (ви вже скоро відчините їх для світу) з олівцем у руці і блокнотом напохваті. І перечитуйте свій рукопис.

Зробіть це за один раз, якщо можливо (звісно, так не вийде, якщо у вас книга на 400–500 сторінок). Робіть які хочете нотатки, але зосередьтеся на приземлених, побутових завданнях, як-от виправлення хибодруків та виявлення непослідовностей. Такого буде повно, лише Бог усе робить правильно з першого разу, і лише нехлюй каже: «Нічого, не страшно, для цього й потрібні літредактори».

Якщо ви досі такого не робили, то виявите, що читання власної книжки після шеститижневої перерви — це дивний, часто радісний досвід. Вона ваша, ви впізнаєте, що вона ваша, навіть, може, згадаєте, що грало по радіо, коли ви писали ті чи інші рядки; а проте читаєш її, наче не свій твір, а якоїсь спорідненої душі. Саме так воно й має бути, у цьому й причина вашого вичікування. Убивати чужих любих завжди легше, ніж своїх.

Також через шість тижнів відновлення ви зможете побачити діри в сюжеті чи розвитку персонажів. Я маю на увазі діри настільки великі, що в них ваговоз проїде. Дивовижно, як такі речі часом прослизають крізь увагу автора, доки він займається щоденною працею творення. А ще послухайте — вам забороняється через них засмучуватися або картати себе. Провтики трапляються навіть з найкращими. Подейкують, архітектор, який спроектував Флетайрон-білдинг[258], наклав на себе руки, коли усвідомив, просто перед церемонією перерізання стрічки, що не додумався розмістити у своєму прототипному хмарочосі жодних чоловічих туалетів. Скоріше за все, це неправда, але не забувайте: хтось дійсно спроектував «Титанік» і заявив, що він непотоплюваний.

У моєму випадку більшість найразючіших помилок, які я знаходжу під час перечитування, стосуються мотивації героїв (це пов’язане з розвитком героїв, але не одне й те ж). Я б’ю себе долонею по лобі, хапаю блокнот і записую щось таке: «с. 91: Сенді Гантер цупить долар зі сховку Ширлі в експедиції. Як так? Господи, та Сенді НІКОЛИ б такого не зробила!» А ще я роблю на сторінці рукопису велику позначку , аби зауважити, що на ній потрібно зробити зміни та/або скорочення, і нагадати собі подивитися нотатки, якщо забуду, про що саме йдеться.

Люблю цей етап процесу (та чого там, я люблю всі етапи процесу, але цей — особливо приємний), бо я по-новому відкриваю свою книгу, і зазвичай при цьому вона мені подобається. Це змінюється. На момент, коли книга вирушає в друк, я вже перечитав її з десяток чи більше разів, можу цитувати її абзацами, і моє єдине бажання — щоб ця клята смердючка забралася геть. Проте це пізніше, а перше прочитання зазвичай відбувається нормально.

Під час такого прочитання мої поверхневі думки зосереджені на історії та праці інструментами з ящика: я викидаю займенники з неясними антецедентами (ненавиджу займенники та не довіряю їм: кожен із них слизький, як пройдисвіт-адвокат, що відсуджує компенсації за тілесні ушкодження), додаю уточнювальні фрази, де їх не вистачає, і, ясна річ, видаляю всі прислівники, з якими не шкода розстатися (ніколи не видаляю всі й ніколи не видаляю вдосталь).

Проте в глибині думок я ставлю собі Великі Запитання. Найбільше з них: чи зв’язна ця історія? Якщо відповідь «так», то як перетворити цю зв’язність на пісню? Які елементи повторюються? Вони вплітаються й утворюють тему? Інакше кажучи, я запитую себе: «What’s it all about, Стіві?» — і як можна зробити цю підоснóвну проблематику ще виразнішою. Чого я хочу найбільше, то це резонування, чогось такого, що затримається в головах (і серцях) у Постійних Читачів, коли ті згорнуть книгу і поставлять на полицю. Я шукаю способів зробити це, нічого не розжовуючи для читача, і не продаючи свого первородства за юшку з основної думки. Візьміть свою основну думку і свою мораль і засуньте, де сонце не світить, зрозуміло? Я хочу, щоб резонувало. А найбільше — я вишукую те, що мав на думці, — бо в другій чернетці хочеться додати сцени та події, які підсилюють таке значення. А ще хочеться видалити матеріал, який веде в інших напрямках. Такого буває багато, особливо на початку оповіді, коли мною все ще молотить урізнобіч. Усього цього молотіння треба позбутися, якщо хочеться досягти бодай якоїсь цілісності. Як закінчу читати та вносити всі свої блошині виправлення — час відчиняти двері й показувати написане чотирьом-п’ятьом близьким друзям, які виявили охоту подивитися.

Хтось (хоч убий, не пам’ятаю, хто саме) якось написав, що всі романи — це насправді листи, адресовані одній людині. Так склалося, що я в це вірю. Я вважаю, що в кожного письменника є один-єдиний ідеальний читач; що в той чи інший момент складання історії письменник думає: «Цікаво, що він/вона подумає, коли прочитає цю частину?» Для мене цим першим читачем є моя дружина Табіта.

Вона завжди була першим читачем, сповненим крайнього співпереживання та підтримки. Її позитивна реакція на складні книги, як-от «Мішок з кістками» (мій перший роман із новим видавцем після того, як двадцять вдалих років із «Viking»[259] добігли кінця через дурну сварку за гроші), або відносно суперечливі, як-от «Гра Джеральда», була для мене надзвичайно важливою. Але також вона непохитна, коли бачить щось, на її думку, неправильне. І в таких випадках вона чітко і ясно дає мені це зрозуміти.

У своїй ролі критика та першого читача Таббі часто примушує мене згадувати історію про дружину Альфреда Гічкока Альму Ревілль. Місіс Ревілль була Гічкоковим еквівалентом першого читача, гострооким критиком, цілковито незворушним перед дедалі міцнішою репутацією майстра саспенсу як творця авторського кіно. На щастя для нього. Гіч хоче літати, Альма каже: «Спочатку доїж яєшню».

Невдовзі після завершення роботи над «Психо» Гічкок улаштував показ для кількох друзів. Ті шаленіли від захвату, називали фільм шедевром саспенсу. Альма сиділа тихо і чекала, доки вони виговоряться, відтак рішуче сказала: «Не можна його в такому вигляді здавати».

Усі замовкли, мов громом прибиті, тільки Гічкок запитав чому. «Тому, — відповіла його дружина, — що Джанет Лі ковтає, коли має бути мертва». Це була правда. Гічкок не став сперечатись, як і я не сперечаюся, коли Таббі вказує на мої ляпсуси. Ми з нею, буває, дискутуємо щодо багатьох аспектів книжки, часом у суб’єктивних моментах я роблю всупереч її судженню; але коли вона ловить мене на проколі, я це знаю. Дяка Богові, я маю людину, яка скаже, що в мене розстебнута ширінька, доки я не вийшов на люди в такому вигляді.

На додачу до першого прочитання Таббі я зазвичай розсилаю рукописи чотирьом-восьми людям, які вже багато років є критиками моїх оповідок. Чимало посібників з письменства застерігають не просити друзів читати ваші речі, мовляв, ви не отримаєте неупередженої думки від людей, які вечеряють у вашому домі і чиї діти граються з вашими на подвір’ї. Нечесно, якщо так на це дивитися, ставити друга в таке становище. Що коли він чи вона захоче сказати: «У минулому в тебе були хороші оповідки, але зараз не ображайся, друзяко, та з цією ти обісрався по самі вуха»?

Такий погляд не позбавлений ґрунту, але не впевнений, що неупереджена думка — це саме те, що я шукаю. Також я переконаний, що більшість людей, у яких вистачає розуму, аби прочитати роман, також мають достатньо такту, щоби знайти делікатніший спосіб висловлення, ніж «туфта» (хоча практично всі ми знаємо, що «Мені здається, тут є кілька проблем» насправді означає «туфта», правда?). А якщо ви й справді написали щось лажове (таке трапляється, як автор «Максимального прискорення», я маю право це казати), то чи не краще дізнатися про це від друга, доки весь наклад становить півдесятка ксерокопій?

Роздаючи шість чи вісім примірників книжки, ви отримуєте назад шість чи вісім вельми суб’єктивних думок про те, що в ній добре, а що погано. Якщо всі ваші читачі вважають, що у вас непогано вийшло, то, мабуть, так і є. Така одностайність трапляється, проте рідко, навіть серед друзів. Значно ймовірніше, що вони вважатимуть якісь частини вдалими, а якісь… ну, не дуже вдалими. Хтось відчує, що Персонаж А діє, а от Персонаж Б притягнутий за вуха. Якщо іншим здаватиметься, що Персонаж Б правдоподібний, а Персонаж А — перебільшений, то це пусте. Можна впевнено розслабитись і лишити все, як є (у бейсболі в разі нічиєї перевага на боці ранера, у письменстві — на боці автора). Якщо одним дуже сподобається ваше закінчення, а іншим категорично ні, то аналогічно — це пусте, а перевага на боці автора.

Деякі перші читачі спеціалізуються на виловлюванні фактичних помилок, з якими найлегше дати раду. Один із моїх перших читачів-розумників, покійний Мак Мак-Катчен, чудовий учитель англійської у старшій школі, добре розбирався у зброї. Якщо в мене персонаж носить набої «Вінчестер.330», то Мак зробить помітку на берегах, що не «Вінчестер» виробляв такий калібр, а «Ремінгтон». У таких випадках я отримував два за ціною одного: і помилку, і виправлення. Чудова пропозиція, бо в результаті ти будеш здаватися експертом, а першому читачеві приємно, що він зміг допомогти. Але найкращий вилов Мака для мене був не пов’язаний зі зброєю. Якось, читаючи шматок рукопису в учительській, він вибухнув реготом — власне, так розсміявся, що аж сльози покотилися по його бородатих щоках. Позаяк ця оповідка, «Доля Салема», не мала бути смішною, я запитав, що він знайшов. Я написав речення, яке звучало десь так: «Хоча сезон полювання на оленів починався в Мені тільки в листопаді, жовтневі поля часто оживляли постріли — місцеві настрілювали стільки селян[260], скільки, на їхню думку, могли з’їсти їхні сім’ї». Літературний редактор, без сумніву, виловив би цю помилку, але Мак врятував мене від такого сорому.

Суб’єктивні оцінки, як я кажу, трохи важче сприймати, але слухайте: якщо кожен, хто прочитає вашу книжку, скаже, що у вас проблема (Конні надто легко повертається до чоловіка; те, що Гел списує на великому екзамені, здається нереалістичним з огляду на те, що ми про нього знаємо; завершення роману здається різким і непослідовним), то у вас дійсно проблема і краще якось її вирішити.

Багато письменників протистоять цій ідеї. Їм здається, що переробляти історію відповідно до того, що подобається чи не подобається аудиторії, чимось схоже на проституцію. Якщо ви дійсно так вважаєте, то я не намагатимуся змінити вашу думку. Ще й заощадите на ксерокопіюванні, бо взагалі не доведеться нікому показувати свою оповідку. Більше того (презирливо мовив він), якщо ви дійсно так вважаєте, нащо тоді взагалі видаватися? Просто дописуйте свої книжки та складайте в сейфову комірку в банку, як, подейкують, робив Дж. Д. Селінджер у свої пізніші роки.

І так, я розумію, бодай трішки, таке відчуття. У кінобізнесі, де я вів квазіпрофесійне життя, покази перших чорнових версій називаються «тест-скринінгами». Вони перетворилися на стандартну практику в індустрії і діймають майже всіх кінотворців до живих печінок. Може, це й правильно. Студія відстьобує від п’ятнадцяти до сотні мільйонів доларів на виробництво фільму, тож просить режисера перемонтувати його, орієнтуючись на думку аудиторії мультиплексу в Санта-Барбарі, яка складається з перукарок, контролерок паркінгів, продавців із взуттєвих крамниць та безробітних розвізників піци. А знаєте, що в цьому найгірше і найбільше доводить до сказу? Якщо правильно зробити зріз населення, тест-скринінги таки працюють.

Я геть проти того, щоб романи редагувати на тестових аудиторіях: якби це так робилося, світ не побачив би багатьох хороших книжок, — але ж нам ідеться про півдесятка людей, яких ви любите та поважаєте. Якщо попросите кого слід (і вони погодяться прочитати вашу книжку), вони можуть багато вам розказати.

Чи всі думки важать однаково? Для мене ні. Найбільше я прислухаюся до Таббі, бо саме для неї пишу, саме її хочу вразити. Якщо ви пишете головним чином для однієї людини, то раджу дуже уважно прислухатися до думки такої людини (я знаю одного добродія, який каже, що пише в основному для людини, яка вже 15 років як померла, але більшість із нас у кращому становищі). І якщо почуте звучить резонно, то вносьте зміни. Не можна впускати весь світ у свою оповідку, але можна — і треба — впустити тих, хто важить для вас найбільше.

Називайте єдину людину, для якої пишете, Ідеальним Читачем. Він чи вона постійно буде у вашій письмовій кімнаті: власною персоною, коли відчините двері і знову дозволите світу ввійти й освітити кокон вашої мрії, і духовно, під час іноді буремних, а часто радісних днів першої чернетки, коли двері зачинені. І знаєте що? Ви зловите себе на тому, що перековуєте історію ще до того, як Ідеальний Читач устигне глянути навіть на перше речення. ІЧ допоможе вам трішки вийти за рамки самого себе, читати свій твір у процесі роботи над ним так, як читала б аудиторія. Це чи не найкращий спосіб гарантувати собі, що ви не відхилитеся від історії, підіграти аудиторії, доки ще й аудиторії нема і контроль цілковито за вами.

Коли я пишу сцену, яка здається мені смішною (як-от конкурс із поїдання пирогів у «Тілі» чи репетиція страти в «Зеленій милі»), я також уявляю, що мій ІЧ вважає її смішною. Я обожнюю, коли Таббі нестримно сміється — скидає руки вгору, наче мовить «Я здаюсь», а по щоках котяться такі великі сльози. Просто пиздець як я це обожнюю, і коли вхоплюю що-небудь із таким потенціалом, я викручую такий момент по максимуму. Під час власне написання такої сцени (двері зачинені) думка про те, щоб вона сміялася (чи плакала), лежить на задвір’ї мого розуму. Під час переписування (двері відчинені) питання «уже вдосталь смішно? вдосталь страшно?» стоїть просто переді мною. Я стараюся підстерігати, коли вона дістається до конкретної сцени, сподіваючись бодай на усмішку чи — джек-пот, бейбі! — на той густий черевний сміх зі скинутими в повітря руками.

Їй це не завжди легко дається. Я дав їй рукопис повісті «Серця в Атлантиді» під час нашого перебування в Північній Кароліні, куди ми їздили на матч Жіночої НБА «Cleveland Rockers» — «Charlotte Sting». Наступного дня ми їхали автомобілем на північ до Вірджинії, і саме в цій поїздці Таббі читала мою оповідку. У ній були смішні моменти — принаймні я так вважав, — і я позирав на неї, щоб побачити, хихотить вона чи ні (чи хоча б усміхається). Я думав, вона не помітить, але, звісно, помітила. На восьмому чи дев’ятому позирку (ну, може, п’ятнадцятому) вона підвела очі та гримнула: «Дивись на дорогу, бо зараз вріжемося! Що ти канючиш, як жебрак!»

Я став дивитися на дорогу і припинив підглядати (ну… майже). Хвилин через п’ять я почув пирхання справа від себе. Тихеньке, але мені цього було досить. Правда в тім, що більшість письменників дійсно як жебраки. Особливо між першою і другою чернетками, коли двері кабінету розчахуються і починає заходити сяйво світу.

12

Наявність Ідеального Читача — це також найкращий спосіб визначити, чи правильний темп вашої оповідки і чи задовільно ви розкрили передісторію.

«Темп» — це швидкість, із якою розгортається оповідь. У видавничих колах існує несказане (а отже, недоведене й неперевірене) переконання, що більшість комерційно успішних оповідань і романів мають швидкий темп. Певно, підґрунтям для цього є думка, що в людей сьогодення стільки занять і їм так легко відволіктися від друкованого слова, що ти їх втратиш, якщо не станеш таким собі кухарем швидких страв, який подає шкваркí бургери, картоплю фрі та яєчню наскільки можливо швидко.

Як і багато інших неперевірених переконань у видавничій справі, ця думка великою мірою гівна варта… і тому, коли книги на кшталт «Імені рози» Умберто Еко чи «Холодної гори» Чарльза Фрейжера раптом відколюються від зграї та деруться по списках бестселерів угору, видавці і редактори чудуються. Підозрюю, що вони списують несподіваний успіх цих книжок на непередбачувані та прикрі спалахи гарного смаку серед читацької публіки.

Не те щоби щось було не так із романами зі швидким темпом. Деякі вельми добрі письменники — хоч би й ці троє: Нельсон Де Мілль, Вілбур Сміт та Сью Ґрафтон[261] — заробили мільйони на таких книгах. Але зі швидкістю можна переборщити: рухатиметесь зашвидко — і є ризик, що читач не встигатиме за вами, бо заплутається або виснажиться. Щодо мене, то я люблю повільніший темп і масштабнішу, вищу побудову. Наче неквапна мандрівка на люксовому лайнері, занурення в довгий роман (наприклад, «Далекі шатра» чи «Підхожий хлопець»[262]) залишається однією з найголовніших приваб такої форми ще з часів появи перших її зразків — нескінченних, багатотомних епістолярних романів на кшталт «Кларисси»[263]. Я вважаю, що кожній історії треба дозволяти розгортатися в її власному темпі, а такий темп не завжди скорий. Та будьте обережні — занадто вповільните темп, і навіть найпосидючіший читач почне втрачати терпець.

Найкращий спосіб знайти щасливу середину — авжеж, Ідеальний Читач. Спробуйте уявити, чи буде йому нудно читати певну сцену — якщо знаєте смаки свого ІЧ бодай наполовину добре, як я знаю смаки свого, то це має бути не дуже важко. Чи здасться ІЧ, що в тому чи іншому місці забагато пустих розмов? Що ви недопояснили певну ситуацію… чи перепояснили, як хронічно трапляється в мене? Що ви забули розкрити якийсь важливий сюжетний момент? Забули цілого персонажа, як одного разу сталося з Реймондом Чендлером? (Коли його запитали про вбитого шофера з «Глибокого сну», Чендлер, який любив перехилити чарочку, відповів: «А, він. Та я, знаєте, про нього забув».) Ці питання мусять бути у вас у голові навіть за зачиненими дверима. А коли вони відчиняться — коли ваш Ідеальний Читач прочитає рукопис, — поставте ці питання вголос. А ще, попри острах видатися жебраком, вам варто поспостерігати, коли ваш ІЧ відкладе рукопис, аби зайнятися чимось іншим. Яку сцену він читав? Що було так легко відкласти?

Переважно, коли я думаю про темп, я повертаюся до Елмора Леонарда, який дав ідеальне пояснення, сказавши, що просто викидає нудні частини. Мається на увазі скорочування заради прискорення темпу — саме до цього майже всі ми врешті-решт змушені вдаватися (убивай своїх любих, убивай своїх любих, навіть якщо це розіб’є твоє себелюбне письмацьке серденько, убивай своїх любих).

Коли я підлітком розсилав оповідання по таких журналах, як «Fantasy & Science Fiction» та «Ellery Queen’s Mystery Magazine»[264], я звик до записок відмови, які починалися словами «Шановний дописувачу» (з цим же успіхом могли написати «Шановний йолопе»), і тому почав смакувати будь-які дрібки персональної уваги в цих листах. Таких було мало, і траплялися вони з великими перервами, але щоразу, надходячи, вони робили мій день кращим і змушували усміхатися.

Навесні мого останнього року навчання в лісбонській старшій школі (це був 1966 рік) я отримав написаний від руки коментар, який раз і назавжди змінив мій спосіб переписування своїх творів. Під згенерованим машиною підписом редактора була така влучна приписочка: «Непогано, але РОЗДУТО. Треба скоригувати обсяг. Формула: 2-га чернетка = 1-ша чернетка — 10 %. Щасти».

Якби ж я запам’ятав, хто це написав. Імовірно, Альґіс Будріс. Хто б це не був, він зробив мені неабияку послугу. Я переписав формулу на картонку від сорочки і приклеїв скотчем на стіну поряд із друкарською машинкою. Невдовзі почало ставатися хороше. Не було раптового золотого потоку продажів у журналах, але кількість персональних приміток на листах відмови стала швидко зростати. Була навіть одна від Дарента Імбодена, редактора секції художньої літератури в «Playboy». У мене ледь серце не стало, коли прийшло те комюніке. «Playboy» платив по дві тисячі або більше доларів за оповідання, а дві штуки — це чверть річного заробітку моєї матері в Пайнлендському навчальному центрі.

Формула переписування була не єдиною причиною, чому я почав отримувати результати; підозрюю, другою причиною було те, що просто нарешті настала моя пора, прийшла моя година (як було в Єйтса з його грубим звіром[265]). Але навіть так, Формула точно посприяла. До її появи, якщо я продукував оповідку десь на чотири тисячі слів у першій чернетці, то вони часто перетворювалися на п’ять тисяч у другій (якісь автори — «викидайла», а я ж, боюся, завжди був природженим «додавайлом»). З появою Формули це змінилося. Навіть сьогодні я прагну, щоб у другій чернетці було 3600 слів, якщо в першій було 4000… а якщо перша чернетка роману має триста п’ятдесят тисяч слів, я, кров з носа, зменшу другу чернетку до трьохсот п’ятнадцяти… до трьохсот, якщо можливо. Зазвичай можливо. От чого мене навчила Формула, то це того, що кожне оповідання чи роман до певної межі стискаються. Якщо не можете викинути десять відсотків і при цьому зберегти базову історію та колорит, значить, ви недостатньо стараєтеся. Розважливе скорочування діє миттєво і дивовижно, наче літературна віагра. Його відчуєте і ви, і ваш ІЧ.

«Передісторія» — це все, що відбулося до початку вашої оповідки, але має вплив на власне історію. Передісторія допомагає окреслити персонажа та встановити мотивацію. На мою думку, важливо ввести передісторію якомога швидше, але не менш важливо зробити це зграбно. Як приклад незграбності наведу такий діалог:

— Привіт, колишня дружино, — сказав Том, коли Доріс увійшла до кімнати.

Для історії, може, й важливо знати, що Том і Доріс розлучені, але має бути кращий спосіб повідомити про це, аніж такий — делікатний, як маніяк із сокирою. Пропоную:

— Привіт, Доріс, — сказав Том. Його голос звучав природно — принаймні для його власних вух, але пальці однієї руки потяглися до безіменного пальця другої, де ще шість місяців тому була обручка.

Усе ще не претендує на Пулітцерівську премію і значно довше, ніж «Привіт, колишня дружино», але швидкість — це не все, як я вже намагався зауважити. А якщо ви вважаєте, що, крім передачі інформації, більше нічого не має значення, то вам слід покинути літературу і влаштуватися писати інструкції — загородка Ділберта[266] чекає.

Ви, мабуть, чули вираз «in medias res», який означає «посеред речей». Це древня та почесна техніка, але я її не люблю. In medias res потребує флешбеків, а я вважаю їх нудними та заяложеними. Вони завжди мені асоціюються з фільмами 40—50-х років, коли картинка починає плисти, а голоси відлунювати, раптом дія переноситься на шістнадцять місяців назад, і вимазаний багном злочинець, який щойно намагався втекти від собак-шукачів, — перспективний молодий адвокат, якого ще не підставили за вбивство продажного шефа поліції.

Як читача мене набагато більше цікавить, що ще станеться, а не вже сталося. Так, є геніальні романи, які йдуть супроти такого вподобання (а може, упередження): «Ребекка» Дафни дю Мор’є, «Звикле до темряви око» Барбари Вайн[267]; проте я люблю починати з самого початку, бути на рівних з автором. Я волію, щоб усе було від А до Я, подавайте мені першою закуску, а десерт — коли доїм усі овочі.

Навіть розказуючи історію прямолінійно, ви помітите, що неможливо зовсім уникнути хоч якоїсь передісторії. У реальності ж кожне життя по суті in medias res. Якщо ви представляєте сорокарічного чоловіка як головного героя на першій сторінці свого роману і якщо дія починається внаслідок того, що якась новітня людина чи ситуація вривається на сцену життя цього добродія — скажімо, аварія на дорозі, чи він робить послугу вродливій жінці, яка сексуально зиркає через плече, — вам усе одно в якийсь момент доведеться давати раду першим сорока рокам життя цього чоловіка. Від того як багато і добре ви розкажете про ці роки, неабияк залежить рівень успіху вашої оповідки і те, чи подумають читачі про неї як про «хороше чтиво» чи «нудьгу смертельну». Імовірно, Дж. К. Ролінґ, авторка книг про Гаррі Поттера, — чинний чемпіон передісторії. Не найгіршим вашим рішенням буде прочитати ці книжки, заодно зауважте, з якою легкістю в кожній наступній книжці коротко нагадуються події попередніх. (А ще книжки про Гаррі Поттера просто цікаві, нерозбавлена історія від початку до кінця.)

Ваш Ідеальний Читач зможе несамовито допомогти, коли мова зайде про те, щоб зрозуміти, наскільки добре ви впоралися з передісторією і як багато слід додати чи відняти в наступній чернетці. Ви маєте дуже уважно прислухатися до того, що не зрозумів ІЧ, і запитати себе, чи розумієте це ви. Якщо відповідь «так» і ви просто не виклали це на папері, то вашим завданням у другій чернетці буде прояснити. Якщо ж відповідь «ні», якщо частини вашої передісторії, які викликали сумніви в Ідеального Читача, туманні для вас теж, тоді вам треба набагато уважніше подумати про минулі події, які проливають світло на теперішню поведінку ваших героїв.

Також слід звернути увагу на ті частини передісторії, які знудили Ідеального Читача. Наприклад, у «Мішку з кістками» головний герой Майк Нунан — письменник за сорок, який на момент початку книги щойно втратив дружину через аневризму мозку. Ми вступаємо в історію в день її смерті, але на нас чекає ще достобіса передісторії, значно більше, ніж зазвичай у моїх творах. Сюди входить перша робота Майка (газетним репортером), продаж його першого роману, його історія публікацій і особливо те, що стосується їхнього літнього будиночка на заході Мену: як вони вирішили його купити і яка була його історія до появи Майка та Йоганни. Табіта, мій ІЧ, прочитала все це з явним задоволенням, але був також відрізок на дві чи три сторінки про громадську роботу Майка протягом року, коли померла його дружина, року, коли горе втрати посилювалося тяжкою творчою кризою. Таббі не сподобалося читати про громадську роботу.

— Кому яке діло? — запитала вона мене. — Я хочу знати ще про його погані сни, а не про те, як він балотувався до міськради, щоб допомагати безхатнім алкоголікам вибиратися з вуличного життя.

— Так, але ж у нього творча криза, — сказав я (коли романістові оскаржують щось йому симпатичне — котрогось із його любих, — перші три слова, що виходять з його рота, — це майже завжди «так, але ж»). — Ця криза триває рік, а може, й більше. Треба ж йому чимось займатися весь цей час, правда?

— Мабуть, так, — сказала Таббі, — але ж тобі не обов’язково при цьому зануджувати мене.

Ай! Гейм, сет і матч. Як і більшість ІЧ, Таббі буває безжальною, коли має рацію.

Я скоротив благодійність і громадську діяльність Майка з двох сторінок до двох абзаців. Виявилося, що Таббі мала рацію — я це зрозумів одразу, коли глянув на книжку з друку. Близько трьох мільйонів людей прочитало «Мішок з кістками», я отримав щонайменше чотири тисячі листів про цю книгу, і ще не було жодного зі словами: «Гей, індиче! Якою саме громадською роботою займався Майк протягом року, коли не міг писати?»

Щодо передісторії найважливіше пам’ятати, що (а) у кожного є минуле і (б) воно переважно не дуже цікаве. Залишайте тільки цікаві його частини та не захоплюйтеся всім іншим. Довгі історії життя найкраще сприймаються в барі, та й то лише за годину до закриття і коли ви пригощаєте.

13

Треба трохи поговорити про дослідження, такий собі спеціалізований різновид передісторії. І прошу вас, якщо вам таки треба провести дослідження, бо в деяких частинах вашої оповідки йдеться про те, з чим ви мало знайомі, то не забувайте про міру. Добре досліджена тема — це чудово, але не дозволяйте їй заступати вашу історію, виходити з передісторії. Вас, може, й заворожили новоздобуті знання про бактерії, які поїдають плоть, каналізаційну систему Нью-Йорка чи IQ-потенціал цуценят колі, але ваших читачів набагато більше цікавлять герої та історія.

Винятки з правила? Авжеж, хіба їх десь немає? Були успішні письменники — першими на думку спадають Артур Гейлі та Джеймс Міченер[268], — чиї романи немало спираються на фактаж і дослідження. Твори Гейлі — погано завуальовані довідники про роботу різних установ (банки, аеропорти, готелі), а у Міченера це суміш тревелогів, уроків географії та підручників з історії. Інші популярні письменники, як Том Кленсі та Патриція Корнвелл, більш сюжетоорієнтовані, однак теж докидають до мелодрами великі (часом важкостравні) шматки фактичної інформації. Іноді я думаю, що ці письменники подобаються великому сегменту читачів, які вважають, що в художній літературі є щось аморальне, позбавлене смаку, виправдати яке можна лише словами: «Ну, кхе, так, я читаю [вставити ім’я автора], але виключно в літаках та готельних номерах, де немає CNN. А ще я чимало дізнався про [вставити відповідну тему]».

Правда, на кожного успішного письменника фактографічного типу припадає сотня (чи навіть тисяча) епігонів, декого з яких публікують, а більшість — ні. У цілому я вважаю, що історія має бути передусім, але від дослідження нікуди не дінешся. Ну, або сачкуйте на власний страх і ризик.

Навесні 1999 року я повертався у Мен з Флориди, де ми з жінкою зимували. Це був мій другий день у дорозі. Я зупинився на маленькій заправці, зразу за з’їздом з Пенсильванської платної автостради. Вона така, знаєте, курйозна, старомодна; тут, щоб заправити тебе, досі виходить добродій, питає, як справи та за кого вболіваєш у турнірі студентської асоціації.

Я йому сказав, що справи в мене добре, а вболіваю за команду Дюкського університету. Відтак пішов за будівлю в туалет. За заправкою шумів переповнений талими водами струмок. Вийшовши з убиральні, я трохи спустився схилом, на якому валялися викинуті ободи коліс і деталі двигунів, щоб ближче подивитися на воду. На землі ще залишалися латки снігу. Я послизнувся на одній з них і поїхав униз насипом. Я вхопився за чийсь старий блок циліндрів і зупинив своє ковзання, перш ніж устиг набрати розгін, але, підводячись, усвідомив, що якби впав як треба, то проїхав би до самого низу, аж у струмок, і мене б змило. Я замислився, якби це сталося, то через скільки часу працівник автозаправної станції додумався б викликати поліцію штату[269], бачачи, що мій новесенький «лінкольн-навігатор» усе ще стоїть перед бензоколонками. Коли я знов опинився на платній автостраді, в мене було дві речі: мокра від падіння за заправкою «Мобіл» дупа і чудова ідея для оповідки.

У ній загадковий чоловік у чорному плащі — найімовірніше, зовсім не людина, а якесь створіння, невміло під неї замасковане, — покидає свій автомобіль перед маленькою автозаправною станцією на периферії в Пенсильванії. Автомобіль на вигляд як «б’юїк спешл» кінця 50-х, але це такий само «б’юїк», як чоловік у чорному плащі — людина. Автомобіль потрапляє в руки офіцерів поліції штату, чий штаб — у вигаданій казармі на заході Пенсильванії. Близько двадцяти років по тому ці копи розказують історію «б’юїка» розбитому горем синові полісмена, якого вбили під час виконання службових обов’язків.

Це була розкішна ідея, яка розвинулася в сильний роман про те, як ми передаємо свої знання та секрети. А ще це похмура та страхітлива історія про інопланетну машину, яка часом хапає та ковтає людей цілком. Було, правда, кілька незначних проблем. Наприклад, я ніц не знав про пенсильванську поліцію штату, але я не дозволяв цьому мені заважати. Я просто вигадав усе, чого не знав.

Мені можна було, бо я писав за зачиненими дверима, писав лише для себе та з думками про Ідеального Читача (моя ментальна версія Таббі рідко така ж ущиплива, як буває реальна дружина; у моїх фантазіях вона зазвичай аплодує і з сяючими очима заохочує мене без упину рухатися вперед). Один із разів, які запам’яталися мені найбільше, відбувався в номері на четвертому поверсі готелю «Еліот» у Бостоні; я сидів за столом під вікном і писав про розтин інопланетної кажаноподібної істоти, тим часом просто піді мною ринув велелюдний потік Бостонського марафону[270], а з бумбоксів на дахах ревіла «Dirty Water» гурту «The Standells». На вулиці була тисяча людей, а в моїй кімнаті жодної, що могла б обламати мені кайф і сказати, що ця деталь неправильна чи копи в західній Пенсильванії так не роблять, так що бє-бє-бє.

Цей роман — він називається «З Б’юїка 8»[271] — лежить у шухляді з кінця травня 1999 року, коли я завершив першу чернетку. Роботу затримували обставини, яких я не міг контролювати, але сподіваюсь і планую рано чи пізно провести кілька тижнів у Пенсильванії, де мені дали умовний дозвіл трохи поїздити з поліцією штату (за умови, яка здається мені, як не глянь, обґрунтованою, — не зображувати полісменів поганими, психами та ідіотами). Коли це станеться, я зможу повиправляти найгірші свої проколи й пододавати в роман гарних деталей.

Проте небагато. Дослідження — це передісторія і супутня інформація. В історії, яку я хочу розповісти в «Б’юїку 8», ідеться про монстрів і секрети, а не про робочі процеси поліції в Західній Пенсильванії. Я прагну додати дрібку правдоподібності, наче жменьку приправ, яку ви кидаєте в добрий соус для спагеті задля фінального штриха в смаку. Це відчуття реальності необхідне в будь-якому художньому творі, але особливо — в оповідці про анормальне та паранормальне. А ще достача деталей — за умови, що вони точні, — може породити хвилю листів від читачів, які люблять до всього доколупуватись і, вочевидь, живуть, аби розказувати письменникам, де ті облажалися (тон цих листів незмінно страшно веселий). Коли відступаєш від правила «пиши про те, що знаєш», дослідження не уникнути, і воно може неабияк доповнити вашу історію. Але не дозволяйте хвосту махати собакою, пам’ятайте, що ви пишете роман, а не наукову роботу. Історія завжди передусім. Гадаю, навіть Джейм Міченер і Артур Гейлі з цим би погодилися.

14

Мене часто запитують, чи вважаю я, що новому авторові художньої літератури буде користь від курсів або семінарів літературної творчості. Люди, які таке питають, дуже часто сподіваються відшукати універсальний ключик, таємний інгредієнт або магічну пір’їнку Дамбо, яких нізащо не знайти в аудиторіях чи письменницьких резерваціях, хай там що обіцяють буклети. Щодо мене, то я скептично ставлюся до письменницьких курсів, але не проти них у цілому.

У чудесному трагікомічному романі Т. Кораґессана Бойла «Схід — це схід»[272] є опис лісової колонії письменників, яка здалася мені казково-ідеальною. Кожен учасник має власну хатинку, де начебто весь день проводить за письмом. В обід офіціант із головної будівлі приносить до котеджів майбутніх гемінґвеїв та катерів коробку з обідом і ставить на східці ґанку. Дуже тихо ставить, щоб не порушити творчий транс мешканця хатинки. У кожній такій хатинці одна кімната призначена для письма, у другій стоїть ліжко для надважливого пообіднього сну… або для життєдайних пустощів з котримось із інших учасників.

Увечері всі члени колонії збираються в головному будинку за вечерею та п’янкими розмовами з письменниками-резидентами. Потім у вітальні перед гуркітливим вогнищем підсмажуються маршмелоу, пукається попкорн, п’ється вино і читаються вголос та критикуються оповідки членів колонії.

Для мене це звучало як абсолютно зачароване письменницьке середовище. Особливо мені сподобалося про те, що тобі під двері ставлять обід, тихенько залишають його, наче зубна фея — четвертак під подушкою дитини. Я так розумію, мене це привабило своєю віддаленістю від мого власного досвіду, коли творчий потік може в будь-який момент перерватися повідомленням від жінки, що забився унітаз і треба, щоб я його полагодив, чи дзвінком з офісу про неминучу загрозу пропущення мого чергового запису на прийом до стоматолога. У такі миті, я впевнений, у всіх письменників однакові думки, незалежно від рівня майстерності та успіху: «Боже, якби в мене були правильні умови для письма і правильні люди, які розуміють, тоді шедевр ТОЧНО просто лився б із мене».

Насправді ж я виявив, що повсякденні переривання та відволікання не надто шкодять ходу роботи і навіть можуть певним чином піти на користь. Зрештою, саме крупинки піску, які просочуються в мушлю устриці, допомагають утворити перлину, а не семінари з перлотворення з іншими устрицями. І чим дужче робота нависає над моїм днем, тим сильніше відчуття, що я мушу, а не просто хочу, і тим складніше стає її виконувати. Серйозною проблемою письменницьких майстерень є те, що мушу перетворюється на правило. Врешті-решт, ти прийшов не блукати самотньо, як хмарка, і відчувати красу лісів або велич гір. Ти маєш писати, чорт забирай, хоча б заради того, щоб твоїм колегам було що критикувати, коли вони смажитимуть свої кляті маршмелоу в головному будинку. Коли ж, з другого боку, щоб дитина вчасно потрапила в баскетбольний табір — не менш важливо, ніж ваша праця, то робота починає значно менше тиснути.

А стосовно тої критики, то наскільки вона цінна? З мого досвіду, на жаль, не дуже. Часто вона доводить до сказу своєю розмитістю. «Мені дуже сподобався настрій Пітерового оповідання», — може сказати хтось. «У ньому було щось… таке відчуття, не знаю… там таке лагідне, ну, ви розумієте… не знаю, як описати…»

Серед інших перлів письменницьких семінарів: «Мені здалося, що стиль, ну, такий, типу, ну ви розумієте»; «Поллі вийшла якась така стереотипна»; «Мені дуже сподобалися образи, бо я зміг побачити, про що він говорить, практично повністю».

І замість закидати цих дурних талалаїв їхніми ж свіжозасмаженими маршмелоу, багато хто з присутніх довкола вогню киває, усміхається, і вони видаються поважними та замисленими. І надто часто викладачі та письменники-резиденти кивають, усміхаються і видаються поважними та замисленими разом з усіма. Мало кому з учасників спадає на думку, що коли в тебе виникає відчуття, яке ти не можеш описати, то, ймовірно, не знаю, якось типу, мені здається, може, ти не на ті, блядь, курси прийшов.

Критика без конкретики не допоможе, коли сідаєш писати другу чернетку, а навпаки, може зашкодити. При цьому жодна з наведених вище ремарок, звісно, не зачіпає ні мову вашого твору, ні вміння розкрити сюжет; ці ремарки — просто вітер, який не приносить жодної реальної користі.

Крім того, повсякденна критика примушує вас писати при постійно відчинених дверях, а в моєму уявленні це нівелює її цінність. Яка вам користь із того, що офіціант буде безгучно навшпиньках приносити обід на ґанок і з такою ж запопадливою безгучністю йти навшпиньках геть, якщо ви щовечора читаєте вголос свою поточну роботу (чи роздаєте ксерокопії) групі майбутніх письменників, які розказують, що їм сподобалося, як ви передали тон і настрій, але хочуть знати, чи є якийсь символізм у ковпаку Доллі, отому з дзвіночками. Постійно тисне необхідність пояснювати, і багато вашої творчої енергії, на мою думку, прямує в хибному напрямку. Починаєш весь час ставити під сумнів своє письмо і його мету, тоді як мав би писати зі швидкістю бігу Пряникового чоловічка[273], викладати на папері ту першу чернетку, доки форма скам’янілості ще чітка і ясна у тебе в голові. Надто часто письменницькі курси дозволяють вставляти «Чекай, поясни, будь ласка, що ти мав на увазі під оцим».

Заради справедливості мушу визнати, що я трохи упереджений: один із небагатьох нападів повноцінної творчої кризи стався в мене на останньому курсі в Університеті Мену, коли я ходив не на один, а на два курси творчого письма (одним із них був семінар, де я познайомився зі своєю майбутньою дружиною, тому він не рахується як тотальний програш). Більшість моїх однокашників того семестру писали вірші про сексуальні жадання й оповідання, в яких понурі юнаки, чиї батьки їх не розуміють, готуються відправитись у В’єтнам. Одна юначка чимало писала про місяць і свій менструальний цикл; у таких віршах слово місяць завжди виглядало як м’с’ць. Вона не могла пояснити, чому так мало бути, але ми, типу, відчували: м’с’ць — це тема, сестро.

Я приносив на заняття власні вірші, а в кімнаті гуртожитку лежала моя маленька непристойна таємниця: наполовину написаний рукопис роману про банду підлітків, яка планує вчинити расові заворушення, що послугують прикриттям для нападів на два десятки лихварів-«акул»[274] та наркосиндикатів у місті Гардінг — вигаданій мною версії Детройта (я ніколи не був до Детройта ближче ніж на 800 км, але я не дозволяв цьому спиняти чи вповільнювати мене). Цей роман, «Меч у пітьмі», здавався мені вульгарщиною порівняно з тим, чого прагнули досягти мої однокашники. Гадаю, саме тому я ніколи не брав його на заняття для отримання критики. А через те, що він був кращим і якось щирішим за всі мої вірші про сексуальні жадання і біль постпідліткового максималізму, ставало ще прикріше. Це призвело до чотиримісячного періоду, коли я майже нічого не міг написати. Натомість я пив пиво, курив «Pall Mall», читав Джона Мак-Дональда[275] і дивився денні мильні опери.

Письменницькі курси та семінари пропонують принаймні одну беззаперечну перевагу: на них бажання писати прозу чи поезію сприймають усерйоз. Для авторів, які лише починають свій шлях, але вже відчули на собі жалісливо-поблажливі погляди друзів та рідних («Тільки не квапся звільнятися з основної роботи!» — популярна репліка, яку зазвичай виголошують з гиденькою всезнайською посмішкою), це чудова річ. На курсах письменницької майстерності як ніде можна і навіть треба проводити значний кусень свого часу у власному маленькому світі мрій. Але все одно, хіба вам треба дозвіл чи перепустку, аби туди ходити? Вам треба, щоби хтось видав вам паперовий бейджик зі словом «ПИСЬМЕННИК», аби повірити, що ви ним і є? Дай Боже, щоб ні.

Ще один аргумент на користь письменницьких курсів пов’язаний з тими, хто їх викладає. В Америці працюють тисячі талановитих письменників, і лише декілька з них (думаю, всього-на-всього відсотків п’ять) можуть прогодувати свої сім’ї та себе своєю працею. Завжди можна знайти який-небудь грант, але його не вистачить на постійно. А про урядові дотації для белетристів і думати не смійте. Дотації тютюновим компаніям — прошу. Гранти на вивчення рухливості бичачих сперматозоїдів — ясне діло. Дотації на художню літературу — ніколи. Гадаю, більшість виборців схвалили б це. За винятком Нормана Роквелла і Роберта Фроста, Америка ніколи не шанувала своїх творчих людей; у цілому нас більше цікавлять пам’ятні тарілочки від «The Franklin Mint»[276] та інтернет-листівки. А якщо вам це не подобається, то що вже поробиш, так склалося, що телевікторини цікавлять американців більше, ніж коротка проза Реймонда Карвера[277].

Виходом для великої кількості недооплачуваних белетристів стає передавання своїх знань іншим. Це може бути корисно, а авторам-початківцям буде приємно отримати нагоду познайомитися та послухати досвідчених письменників, якими вони давно захоплюються. Також чудово, коли письменницькі курси допомагають налагодити ділові зв’язки. Зі своїм першим агентом Морісом Крейном я познайомився через викладача композиції на другому курсі, знаного в регіоні автора оповідань Едвіна М. Голмса. Прочитавши кілька моїх оповідань на заняттях з композиції, де основна увага приділялася написанню прози, професор Голмс запитав у Крейна, чи не подивився б він на добірку моїх творів. Крейн погодився, але нам не вдалося нормально попрацювати — йому було за вісімдесят, він хворів і помер невдовзі після початку нашого листування. Можу лише сподіватися, що це не моя перша партія оповідань його вбила.

Письменницькі курси та семінари потрібні вам не більше, ніж ця чи будь-яка інша книжка про письменство. Фолкнер навчився свого ремесла, працюючи на пошті в Оксфорді, штат Міссісіпі. Інші письменники засвоїли ази, служачи на флоті, працюючи на заводі чи сидячи в найкращих заґратованих готелях Америки. Я ж дізнався найцінніше (і з комерційного погляду теж) про роботу свого життя, коли прав мотельні постелі та ресторанні скатертини в пральні «Нью-Франклін» у Бангорі. Найкраща наука — багато читати й багато писати, а най-найцінніші уроки — ті, яких ти навчиш себе сам. Вони майже завжди трапляються за зачиненими дверима кабінету. Обговорення на письменницьких курсах часто стимулюють інтелект і дуже цікаві, але також вони заводять у поле надто далеко від базових механізмів письменницької справи.

Разом з тим, ви таки можете опинитися в якійсь версії лісової письменницької колонії, як у «Схід — це схід»: ваша власна хатинка у соснах, укомплектована текстовим процесором, свіжими дисками (і чому так лоскоче уяву коробка свіжих комп’ютерних дисків чи стос чистого паперу?), ліжком у сусідній кімнаті для пообіднього сну, і жіночкою, яка навшпиньках приходить до вас на поріг, лишає обід і йде навшпиньках геть. Непоганий був би варіант. Якщо у вас з’явиться нагода долучитися до такого, то я сказав би «вперед». Може, ви й не дізнаєтеся Магічних секретів письма (їх немає — облом, еге ж?), але знаменито проведете час, а знамениті розваги — це те, за що я завжди вболіватиму.

15

Інші питання, крім «Де ви берете ідеї?», які найчастіше ставлять публікованому письменникові люди, котрі хочуть видаватися, — «Як можна завести агента?» і «Як вийти на людей з видавничого світу?»

Тон цих запитань часом спантеличений, іноді гіркий, а часто сердитий. Побутують підозри, що новачки, яким вдається домогтися публікації своєї книжки, прорвалися завдяки зв’язкам, своїм людям, знайомому рабинові з цього середовища. В основі таких підозр лежить припущення, що видавничий бізнес — це одна велика, щаслива, інцестуально близька родина.

Це неправда. Також неправда, що агенти — пихата й зарозуміла братія, що швидше помре, ніж зніме рукавичку й торкнеться пальцем рукопису, за який не замовили слово (ну добре, добре, таких теж є кілька). А правда в тому, що агенти, видавці та редактори шукають свіженьких нових авторів, чиї книжки добре продаватимуться і принесуть багато грошенят… і при цьому не лише свіженьких нових молодих авторів. Гелен Сантмаєр жила в домі для літніх, коли опублікувала «…і дами з Клубу»[278]. Френк Мак-Корт був значно молодшим, коли видав «Прах Анджели», але вже й не хлопчиком.

Будучи юнаком, чия коротка проза тільки-но почала з’являтися в чоловічих журналах, я з оптимізмом оцінював свої шанси на публікацію. Я знав, що маю певний хист, а ще відчував, що час на моєму боці. Рано чи пізно шістдесяти- й сімдесятирічні успішні письменники або повмирають, або впадуть у маразм і звільнять місце молодим, як я.

Проте я розумів, що на мене чекає підкорення ще багатьох вершин поза сторінками «Cavalier», «Gent» і «Juggs»[279]. Я хотів, щоб мої оповідання знайшли правильну ринкову нішу, а це означало пошук способу, як обійти таке лихо, що чимало видань, де платять найбільше (наприклад, «Cosmopolitan», який на той час публікував багатенно оповідань), навіть не глянули б на твори, подані просто так. Відповідь була, як мені здавалося, — завести собі агента. Якщо моя проза добра, простодушно і не зовсім безпідставно думав я, то агент розв’яже всі мої проблеми.

І лише значно пізніше я відкрив для себе, що не всякий агент хороший і що хороший агент може зробити набагато більше корисного, ніж просто вмовити редактора відділу літератури в «Cosmo» подивитися на ваше оповідання. Але юнаком я ще не усвідомлював, що у видавничому світі є люди — і таких чимало, — готові вкрасти навіть монети з повік мерця. Для мене це не мало значення, бо, доки мої перші кілька романів не знайшли своєї аудиторії, в мене не дуже-то й було що красти.

Потрібно мати агента. А якщо ваші твори мають товарний вигляд, то знайти його не складе великої проблеми. Проте цілком можливо, що ви знайдете агента, навіть якщо ваші твори не мають товарного вигляду, але подають надії. Спортивні агенти представляють гравців молодшої ліги, які по суті грають «за їжу», та сподіваються, що їхні юні клієнти прорвуться на висоту. Із тієї ж причини літературні агенти часто готові займатися авторами з малою кількістю публікацій. Дуже ймовірно, що ви знайдете того, хто візьметься за ваші твори, навіть якщо ваші публікації обмежуються лише «маленькими журналами», які виплачують гонорари примірниками — агенти та книговидавці часто вважають такі журнали випробувальним полігоном для нових авторів.

Спочатку ви муситимете самі себе представляти. Це означає читати журнали, де друкуються твори в тому ж ключі, що й ваші. Також слід почитувати журнали для письменників і купити «Writer’s Market»[280] — найцінніші знаряддя для письменника, який тільки-но зайшов на ринок. Якщо у вас геть нема грошей, попросіть подарувати вам на Різдво. І журнали, і WM (це неабиякий гросбух, але коштує помірно) містять списки книго- та журналовидавців, а також стислі описи того, яких саме оповідок потребує кожен ринок. А ще там можна знайти інформацію про те, твори яких обсягів найкраще продаються, та імена редакційних колегій.

Як письменник-початківець, ви маєте найбільше цікавитися «маленькими журналами», якщо пишете оповідання. Якщо ж ви пишете чи написали роман, то зверніть увагу на списки літературних агентів у журналах та в «Writer’s Market». Ще можете закинути на свою довідкову полицю примірник LMP («Literary Market Place»)[281]. У пошуку агента чи видавця треба бути метким, обачним та ретельним, але — ніколи не зайве повторити — найважливіша ваша послуга собі — вивчати ринок. У цьому допоможе ознайомлення з лаконічними резюме у «Writer’s Digest» («…публікує переважно масову прозу; 2000–4000 слів; уникайте стереотипних персонажів та заяложених романтичних ситуацій»), але це всього лише коротенький начерк критеріїв. Подавати оповідки без попереднього вивчення ринку — це наче грати в дартс у темній кімнаті: час від часу, може, й влучатимете в ціль, але це не ваша заслуга.

Ось історія амбітного письменника, назвімо його Френк. Це насправді сукупний образ на основі трьох моїх знайомих молодих письменників, двох чоловіків і однієї жінки. Усі троє вже мали певний письменницький успіх до тридцяти років. На момент написання цих рядків іще жоден із них не водить «роллс-ройс». На всіх трьох, імовірно, чекає прорив, це означає, що до сорока років всі троє будуть регулярно видаватися (і в одного, ймовірно, буде проблема з алкоголем).

Усі три обличчя Френка мають різні інтереси та пишуть різними стилями і голосами, але їхні підходи до бар’єрів, які відділяють їх від того, щоб стати видаваними авторами, здаються мені настільки схожими, що я спокійно ставлю їх в один ряд. А ще мені здається, що для інших письменників-початківців — наприклад, для вас, шановний Читачу, — не найгіршим варіантом буде піти слідами Френка.

Френк був магістром англійської мови та літератури (вам необов’язково бути магістром англійської мови та літератури, аби стати письменником, але це точно не буде зайвим), який почав надсилати свої оповідання в журнали, бувши студентом коледжу. Він прослухав кілька курсів літературної творчості, і багато журналів, куди він подавався, порекомендували йому викладачі цих курсів. За рекомендаціями чи без, а Френк старанно читав оповідання в усіх журналах і порозсилав до них свої власні відповідно до того, де яке з них, на його думку, краще пасуватиме. «Три роки я читав кожне оповідання, яке виходило в журналі „Story“, — каже він і сміється. — Я, можливо, єдина людина в Америці, яка може таке сказати».

Старанно чи ні, а жодного Френкового оповідання не надрукували на цих ринках під час коледжу, проте він опублікував із півдесятка оповідань у студентському літературному журналі (назвімо його «Квартальник „Претензійність“»). Він отримував персональні листи відмови від читачів кількох видань, куди подавався, включно з журналом «Story» (жіноча версія Френка сказала: «Хай би тільки спробували не відповісти!») та «Georgia Review». Протягом цього часу Френк підписався на «Writer’s Digest» і «The Writer»[282], які уважно читав і звертав увагу на статті про агентів та супутні списки агентств. Він обвів імена кількох агентів, з котрими, як йому здавалося, поділяв згадані ними літературні інтереси. Особливу увагу Френк приділив агентам, які казали про прихильність до оповідок, «насичених конфліктом», — це така вишукана назва для саспенсів. Френка приваблюють саспенси, а ще детективи та оповідки про надприродне.

Через рік після випуску з коледжу Френк отримує перший лист, що його оповідання взяли, — о щасливий день. Лист надійшов із маленького журналу, який продається на кількох газетних розкладках, але переважно поширюється через передплату, назвімо його «Королівська змія». Видавець пропонує купити у Френка етюд на 1200 слів «Жінка в багажнику» за 25 доларів і дюжину авторських примірників журналу. У Френка, ясна річ, радості повні штани. Усіх родичів обдзвонив, навіть тих, кого не любить (особливо тих, кого не любить, думається мені). Двадцять п’ять баксів замало, щоб заплатити за квартиру і навіть купити продуктів на тиждень для себе та дружини, проте це визнання його прагнень до успіху, а воно — погодиться будь-який автор, якого щойно надрукували вперше, — безцінне: «Комусь потрібне те, що я зробив! Ура!» І це не єдина вигода. Це репутація, маленька сніжка, яку Френк відтепер котитиме з гори, сподіваючись перетворити на велетенську снігову кулю, доки спуститься додолу.

Через півроку Френк продає ще одне оповідання журналу, який називається «Лоджпайнський оглядач» (як і «Королівська змія», «Лоджпайнський оглядач» — сукупний образ). Правда, «продає» — надто сильно сказано. Френкові пропонують заплатити за його «Два типи чоловіків» двадцятьма п’ятьма авторськими примірниками. Проте це ще один плюсик до репутації. Френк підписує форму угоди (ледь не до смерті кайфуючи від напису під порожнім рядком для його підпису: «ВЛАСНИК ТВОРУ», Боже!) і відсилає її назад наступного дня.

Через місяць приходить біда. Приходить у формі листа, привітання в якому звучить так: «Шановний авторе „Лоджпайнського оглядача“». Френк читає лист із завмиранням серця. Грант не продовжили, і «Лоджпайнський оглядач» вирушив до великої письменницької майстерні на небі. Випуск прийдешнього літа буде останнім. Френкове оповідання, на жаль, було заплановане на осінь. Лист завершується побажанням Френкові успіху з іншими виданнями. У нижньому лівому кутку чиясь рука написала чотири слова: «СТРАШЕННО ПРИКРО за це».

Френкові теж СТРАШЕННО ПРИКРО (а коли нарізалися дешевого вина та прокинулися з дешево-винним похміллям, йому та його дружині стало ЩЕ ПРИКРІШЕ), але розчарування не заважає йому повернути в обіг своє майже опубліковане оповідання. На цей момент шість його копій пішли у світ. Френк ретельно записує, де вони побували і яку отримали відповідь під час кожної зупинки. Також він стежить, у яких журналах вдалося налагодити певний особистий контакт, навіть якщо він являє собою всього-на-всього два рукописні рядки та пляму від кави.

Через місяць після поганої новини про «Лоджпайнський оглядач» Френк отримує дуже хорошу новину. Вона прибуває в листі від чоловіка, про якого він ніколи не чув. Цей добродій — редактор свіжозаснованого маленького журналу «Галка». Зараз він збирає оповідання для першого випуску, і його давній шкільний друг, не хто інший, як редактор покійного «Лоджпайнського оглядача», згадав Френкове скасоване оповідання. Якщо Френк досі нікуди його не віддав, редактор «Галки» хотів би на нього подивитися. Він нічого не обіцяє, але…

А Френкові й не потрібні обіцянки. Як і більшість письменників-початківців, він потребує трішки підбадьорення і необмеженого запасу піци. Він шле «Два типи чоловіків» разом із листом подяки (і, звісно, листом подяки колишньому редакторові «Оглядача»). Через півроку його оповідання з’являється в першому випуску «Галки». Стара добра Мережа Зв’язків, що відіграє велику роль у видавництві, як і в багатьох інших сферах дії білих і рожевих комірців, знову бере гору. Гонорар Френка за оповідання — п’ятнадцять доларів, десять примірників і ще один важливий плюс до репутації.

Протягом наступного року Френк отримує роботу вчителя англійської мови та літератури в старшій школі. Хоча йому вкрай тяжко викладати літературу й перевіряти учнівські твори вдень, а працювати над власними творами вночі, він продовжує цим займатися; пише нові оповідання та надсилає їх видавцям, збирає листи відмов та періодично «відправляє у відставку» оповідання, які розіслав усюди, де тільки міг. «Вони матимуть добрий вигляд у збірці, коли вона нарешті вийде», — каже він своїй дружині. Наш герой також узяв на себе ще одну роботу: писати огляди фільмів і книжок для газети з сусіднього міста. Він дуже, дуже працьовита бджілка. А ще в нього закралася думка написати роман.

Коли його запитали, про що найважливіше пам’ятати молодому письменникові, який тільки починає пропонувати видавцям свою прозу, Френк зробив кількасекундну паузу і відповів: «Гарна подача».

Що-що?

Він киває. «Гарна подача, так. Коли надсилаєте кудись своє оповідання, до рукопису має додаватися короткий супровідний лист з інформацією для редактора про те, де ви публікували інші оповідання, і коротенькою анотацією. А на завершення слід подякувати йому за те, що прочитав ваше оповідання. Це особливо важливо.

Матеріали мають бути на високоякісному білому папері для документів — у жодному разі не на слизькому, на якому все розмазується. Текст твору має бути розміщений через два інтервали, а на першому аркуші в лівому верхньому кутку вкажіть свою адресу, номер телефону теж не завадить. У правому кутку зазначте приблизну кількість слів, — Френк замовкає, сміється і додає: — І не махлюйте. Більшість журнальних редакторів оцінюють обсяг оповідання, лише глянувши на друкований текст і прогорнувши рукопис».

Мене досі трохи дивує Френкова відповідь; я не очікував, що вона буде настільки сухою й конкретизованою.

— Угу, — каже він, — легко стати прагматичним, коли ти випустився з вищого навчального закладу і намагаєшся знайти собі місце в професії. Найперше, що я засвоїв, — це те, що тебе не стануть слухати, якщо не маєш вигляду професіонала.

Його тон чомусь примушує мене думати, що він вважає, ніби я майже забув, наскільки скрутно авторам без досвіду публікації. Мабуть, він має рацію. Зрештою, минуло майже сорок років від моменту, коли в мене в спальні була сотка з насадженим на неї стосом відмов.

— Не можна примусити їх полюбити ваше оповідання, — завершує Френк, — але можна принаймні зробити так, щоб їм було легко спробувати.

На момент написання цих рядків Френкова власна історія досі триває, але в нього світле майбутнє. Він уже опублікував шість оповідань та став лауреатом доволі престижної нагороди за одне з них, назвімо її Премія молодих письменників Міннесоти, хоча жодна складова Френка насправді не живе в Міннесоті. Грошовий приз становив 500 доларів — найбільший, із суттєвим відривом від попередніх, гонорар за оповідання в його житті. Він почав працювати над своїм романом, а шанований молодий агент на ім’я Річард Чамс (це теж псевдонім) погодився взятися за просування, коли його буде завершено (за прогнозом Френка, це має статися на початку весни 2001 року).

Френк усерйоз зайнявся пошуками агента приблизно в той самий час, що й ґрунтовно взявся за свій роман. «Мені не хотілося вкладати стільки праці, а потім не знати, як продати, куди подіти готовий роман», — сказав він мені.

Вивчивши LMP та списки агентів, Френк написав дванадцять листів, однакових в усьому, крім вітання. Ось зразок:

19 червня 1999 р.

Шановний.

Я 28-річний письменник-початківець у пошуках агента. Я дізнався ваше ім’я зі статті у «Writer’s Digest» під назвою «Агенти нової хвилі» і подумав, що ми можемо одне одному підійти. З моменту, коли вирішив серйозно взятися за письменницьке ремесло, я опублікував шість оповідань. Ось їхні назви:

«Жінка в багажнику», «Королівська змія», зима 1996 (25 $ плюс примірники);

«Два типи чоловіків», «Галка», літо 1997 (15 $ плюс примірники);

«Різдвяний дим», «Квартальний детектив», осінь 1997 (35 $);

«Удари долі, або Катюзі по заслузі», «Танці на цвинтарі», січень — лютий 1998 (50 $ плюс примірники);

«Шістдесят кросівок», «Пакербуський оглядач», квітень — травень 1998 (примірники);

«Довга прогулянка тутешніми лісами», «Міннесотський оглядач», зима 1998–1999 (70 $ плюс примірники).

Буду радий надіслати вам для ознайомлення будь-яке з цих оповідань (чи будь-яке з шести, які наразі намагаюся продати), якщо бажаєте. Я особливо пишаюся «Довгою прогулянкою тутешніми лісами», за яку отримав Премію молодих письменників Міннесоти. Табличка має гарний вигляд на стіні у нашій вітальні, а преміальні 500 доларів чудово пасували до нашого банківського рахунку цілий тиждень, доки там пролежали (я одружений уже чотири роки; ми з дружиною Марджорі — шкільні вчителі).

Причина, з якої я зайнявся пошуками людини, котра б мене представляла, полягає в тому, що я пишу роман. Це саспенс про чоловіка, якого заарештовують за ряд убивств, що сталися в його маленькому містечку за двадцять років до того. Перші вісімдесят сторінок уже цілком готові. Із задоволенням показав би вам їх теж.

Чекатиму на вашу відповідь. Повідомте, чи маєте бажання поглянути на мій матеріал. А поки що дякую за час, приділений прочитанню мого листа.

З повагою

Френк також додав свій номер телефону та адресу. Один з агентів (не Річард Чамс), яким він написав, передзвонив, і вони поспілкувалися. Троє прислали листи-відповіді й попрохали показати оповідання-переможця про мисливця, який заблукав у лісі. Ще півдесятка захотіли почитати перші вісімдесят сторінок роману. Інакше кажучи, відгук був чималий. Тільки один агент виказав незацікавленість у Френковій роботі й додав цілий перелік своїх клієнтів. При цьому, крім слабких знайомств у світі «малих журналів», у Френка немає геть нікого у видавничому бізнесі, жодного персонального контакту.

— Дивовижно, — каже він, — просто дивовижно. Я планував погодитися на будь-кого, хто захоче за мене взятися, якщо такий узагалі знайдеться, і вважав би це за щастя. Натомість я можу поперебирати.

Він пояснює такий рясний урожай потенційних агентів кількома речами. По-перше, розісланий ним лист був грамотно написаний та гарно сформульований («На те, щоб правильно передати невимушеність тону, знадобилося чотири чернетки та дві суперечки з дружиною», — каже Френк). По-друге, він подав реальний список опублікованих оповідань, і то доволі показний. Не грошовитий, але журнали поважні. По-третє, є премійоване оповідання. Френк гадає, що це, можливо, ключовий момент. Я не знаю, так чи ні, але це точно не було зайвим.

Френкові також вистачило розсудливості запитати в Річарда Чамса та всіх інших агентів, до яких він звернувся, про їхні вірчі грамоти — не список клієнтів (не знаю, чи це взагалі етично, щоб агент виказував імена своїх клієнтів), але список видавців, яким агент продав книжки, і журналів, у які він продав оповідання. Легко надурити письменника, якому конче треба представника. Письменники-початківці мають пам’ятати, що всякий, у кого є кількасот доларів, може вкласти їх у рекламу в «Writer’s Digest» і назватися літературним агентом — для цього ж не треба скласти іспит на адвоката абощо.

Особливо слід стерегтися агентів, які обіцяють прочитати ваш твір за гроші. Є кілька агентів із хорошою репутацією, які таке практикують («Літературне агентство Скотта Мередіта» читало за гроші, не знаю, чи вони досі так роблять), і більшість із них — безпринципні розпиздяї. Якщо вам аж так не терпиться опублікуватися, то пропоную пропустити пошуки агента й розсилання листів видавцям, а зразу йти до видавництва, в якому автори самі платять за видання своїх творів. Принаймні хоч буде видно, у що ви вклали свої гроші.

16

Ми вже на фінішній прямій. Сумніваюся, що охопив усе необхідне вам, аби стати кращим письменником; гадаю, відповів не на всі ваші питання, але спромігся розповісти про ті аспекти письменницького життя, які можу обговорювати бодай з якоюсь упевненістю. Однак, скажу вам, у самому процесі написання цієї книжки такої впевненості критично бракувало. А чого було в достатку, то це фізичного болю та сумнівів у собі.

Пропонуючи ідею книжки про письменство своєму видавцеві в «Scribner», я відчував, що багато знаю на цю тему, моя голова ледь не розривалася від різноманіття всього, що я хотів розказати. Мабуть, я дійсно багато знаю, але виявилося, що частина цього всього нудна, а решта, відкрив я, переважно пов’язана з інстинктами, а не з якимись «високими думками». Проговорення цих інстинктивних істин далося мені болісно тяжко. А ще на середині написання книги «Про письменство» сталася подія, що, як то кажуть, перевернула моє життя. Невдовзі я вам про неї розповім. Поки знайте: я зробив усе, що міг.

Лишилось обговорити ще одне питання. Воно безпосередньо пов’язане з тією подією, яка перевернула моє життя. Я вже його зачіпав, але непрямо. Тепер же я хотів би повернутися до нього конкретно. Це питання, яке люди ставлять по-різному, часом виходить ввічливо, часом грубо, але завжди зводиться до одного: «Ти це робиш заради грошей?»

Відповідь — ні. Ані зараз, ані будь-коли. Так, я заробив чимало бабла на своїй творчості, але жодного мого слова не з’явилося на папері з думкою отримати за це гроші. Дещо я робив для друзів як послугу (це називається сленговим словом «лоґролінг»[283]), але навіть у найгіршому разі це можна назвати хіба що якимось примітивним бартером. Я завжди пишу, бо це дає відчуття реалізації. Це допомогло виплатити іпотеку на будинок і відправити дітей у коледж, але то речі побічні. Я пишу заради кайфу, зі щирої радості від процесу. Якщо ви теж здатні писати задля радості, то зможете робити це вічно.

Бували часи, коли акт письма ставав для мене невеличким випробуванням віри, плювком в очі відчаю. Друга половина цієї книги була написана в такому настрої, коли пересилюєш самого себе. Письмо — це не життя, але іноді воно може стати дорогою назад до життя. Я дізнався про це влітку 1999 року, коли чоловік за кермом блакитного фургона ледь не вбив мене.

Про життя. Постскриптум

1

Коли ми приїжджаємо пожити у своєму літньому будинку в Західному Мені — дуже схожому на будинок, куди повертається Майк Нунан у «Мішку з кістками», — я щодня, крім пори сильних дощів, ходжу гуляти по шість кілометрів. Чотири з них по ґрунтівках, які в’ються крізь ліс, та ще два по двосмуговому 5-му шосе, яке сполучає Бетель і Фрайбурґ.

Третій тиждень червня 1999 року був надзвичайно радісним для нас із дружиною: наші діти, вже дорослі й розкидані по всій країні, зібралися вдома разом. Ми були під одним дахом уперше за майже півроку. На приємну додачу в домі був наш тримісячний перший онук, який щасливо смикав надуту гелієм кульку, прив’язану йому до ніжки.

19 червня я відвіз молодшого сина в аеропорт Портленд-Джетпорт, звідки він полетів назад у Нью-Йорк; я повернувся додому, трохи подрімав і пішов пройтися, як завжди. Ввечері ми планували всією сім’єю з’їздити в сусідній Норт-Конвей, Нью-Гемпшир, подивитися «Генеральську доньку», і я подумав, що в мене якраз є час прогулятися, перш ніж зібрати всіх у цю мандрівку.

Я вийшов з дому, наскільки пригадую, близько четвертої години. Перед самим підходом до головної дороги (у Західному Мені будь-яка дорога, розділена білою лінією, — головна) я зайшов у ліс і помочився. Мине два місяці, перш ніж я знову зможу відливати навстоячки.

Дійшовши до шосе, я звернув на північ і пішов узбіччям по гравію проти напрямку руху. Повз мене проїхала одна машина, теж у напрямку півночі. Десь через кілометр жінка за кермом цього автомобіля помітила блакитний фургон «Додж», який їхав на південь. Фургон хилитався по дорозі з боку в бік, заледве контрольований водієм. Благополучно розминувшись із розхитаним фургоном, жінка в машині звернулася до свого пасажира: «Це Стівен Кінг ішов там по дорозі. Сподіваюся, цей водій фургона його не зачепить».

Лінія огляду на ділянці 5-го шосе, де я йшов, переважно хороша, але є один відрізок, маленький крутий пагорб, де пішохід, який прямує на північ, майже не бачить, що рухається йому назустріч. Я вже здолав три чверті сходження, коли Браян Сміт, власник і водій «доджа», переїхав через гребінь пагорба. Він їхав не по дорозі, а по узбіччю. Моєму узбіччю. На усвідомлення цього в мене було з півсекунди. Цього часу якраз вистачило на думку: «Господи, мене зараз зіб’є шкільний автобус». Я почав завертати вліво. У цьому місці в моїй пам’яті розрив. По той його бік я вже на землі, дивлюся на задні двері фургона, який стоїть на узбіччі, похилившись набік. Це дуже ясний і чіткий спогад, наче світлина в пам’яті. Габаритні вогні запилюжені. Номерний знак і задні вікна брудні. Я сприймаю ці речі без думок про те, що мене збили, чи будь-яких інших. Просто світлина і все. Я не думаю, в голові цілковита порожнеча.

Тут іще один розрив у пам’яті, після якого я лівою долонею дуже обережно витираю з очей велику кількість крові. Коли зір більш-менш прояснюється, я роззираюся і бачу чоловіка, який сидить на камені поряд. У нього на колінах ціпок. Цей чоловік — Браян Сміт, сорокадворічний водій фургона, який мене збив. Сміт — водій із неабияким списком: нагріб майже дюжину порушень, пов’язаних із транспортними засобами.

Сміт не дивився на дорогу в мить, коли наші життя перетнулися, бо його ротвейлер перестрибнув із багажної частини позаду фургона на задні сидіння, де стояв термобокс «Igloo» з м’ясом. Ротвейлера звали Куля (у Сміта вдома був іще один ротвейлер, якого звали Пістолет). Куля почав тикатися носом у кришку термобокса. Сміт розвернувся і почав відганяти пса. Переїжджаючи через горбок, він усе ще дивився на нього та відштовхував його морду від термобокса; усе ще дивився та штовхав, коли вдарив мене. Пізніше Сміт розповідав друзям, мовляв, подумав, що збив «маленького оленя», а потім помітив мої закривавлені окуляри на передньому сидінні фургона. Вони злетіли з обличчя під час моєї спроби втекти зі Смітового шляху. Оправа вся погнулася й перекрутилася, але лінзи лишилися цілими. Вони на мені й зараз, під час написання цих рядків.

2

Сміт бачить, що я опритомнів, і каже, що допомога вже в дорозі. Він говорить спокійно, навіть весело. Усім своїм виглядом, отак сидячи на камені з ціпком поперек колін, він виражає тепле співчуття, наче промовляє: «Оце ми в гівно вляпалися, еге ж?» Вони з Кулею покинули свій кемпінг, казатиме він пізніше слідчому, бо йому захотілося «оцих батончиків „Марс“ із магазину». Почувши за кілька тижнів цю маленьку деталь, я подумав: мене ледь не вбив персонаж із моїх книг. Це майже смішно.

«Допомога вже в дорозі», — думаю я, і це, мабуть, добре, бо я потрапив у страшну аварію. Я лежу в канаві, у мене все лице в крові та болить права нога. Я дивлюся вниз, і побачене мені не подобається: стегна повернуті вбік, наче всю мою нижню половину скрутили вправо. Знову дивлюся на чоловіка з ціпком і мовлю: «Скажіть, це ж лише вивих, правда?»

— Нє, — каже він. Як і вираз обличчя, голос у нього радісний, ледь зацікавлений. Таке враження, що він дивиться все це по телевізору, жуючи свій «Марс». — Перелом у п’яти-шести місцях.

— Вибачте, — бозна-чому кажу я йому і знову ненадовго випадаю. Це не те саме, що провал у пам’яті. Скоріше, це наче кадри з плівки пам’яті, які дещо повирізали й склеїли по-новому.

Коли повертаюся цього разу, біля дороги чекає білий з оранжевим бус із увімкненими мигалками. Біля мене стоїть на колінах фельдшер швидкої Пол Філлбраун. Він щось робить. Здається, зрізає з мене джинси, хоча, можливо, це було пізніше.

Я питаю, чи можна мені цигарку. Він сміється і каже: в жодному разі. Я питаю, чи помру. Він каже, що ні, не помру, але мені треба в лікарню, і то швидко. У яку я хочу: Норвей — Саус-Періс чи ту, що в Бриджтоні? Я кажу, що хочу в лікарню Нозерн-Камберленд у Бриджтоні, бо моя наймолодша дитина, яку я щойно відвіз в аеропорт, з’явилася там на світ двадцять два роки тому. Я ще раз питаю Філлбрауна, чи помру, і він ще раз каже, що ні. Він питає, чи можу я поворушити пальцями правої ноги. Я ворушу і згадую старий віршик, який часом розказувала мама: «Це поросятко пішло на базар, це поросятко лишилося вдома»[284]. Мені слід було лишитися вдома, думаю я, сьогоднішня прогулянка виявилася дуже поганою ідеєю. Потім я згадую, що іноді, коли людину паралізує, їй здається, що вона рухається, але насправді це не так.

— Мої пальці поворушилися? — питаю я Пола Філлбрауна.

Він каже, що поворушилися.

— Клянетеся Богом? — питаю я.

Здається, він клянеться. Я знову починаю непритомніти. Філлбраун запитує мене дуже повільно та голосно, нагнувшись до мого обличчя, чи моя дружина в тому великому будинку на озері. Я не пам’ятаю. Я не пам’ятаю, де взагалі мої рідні, але можу дати йому номери телефонів і великого будинку, і котеджу на дальшому боці озера, де часом зупиняється моя дочка. Та я б йому і свій номер соціального страхування сказав, якби він попросив. Я пам’ятаю всі свої номери. На відміну від решти інформації.

З’являються інші люди. Десь тріщить поліцейськими перемовинами радіо. Мене кладуть на ноші. Болить, я кричу. Мене піднімають у машину швидкої допомоги, поліцейські перемовини стають ближчими. Двері зачиняються, і хтось спереду каже: «Треба сильніше ними стукнути». І ми рушаємо.

Пол Філлбраун сидить поруч зі мною. У нього в руках кусачки. Він каже, що зараз перекусить каблучку з безіменного пальця правої руки — обручку, яку Таббі подарувала мені у 83-му, через дванадцять років по тому, як ми взяли шлюб. Я намагаюся сказати Філлбрауну, що ношу її на правій руці, бо справжня обручка досі на безіменному пальці лівої[285] — я купив оригінальний комплект із двох обручок за 15,95 у ювелірному «Day’s» у Бангорі. Інакше кажучи, та перша обручка коштувала якихось вісім баксів, але, здається, зробила свою справу.

Замість слів виходить нерозбірлива каша, Пол Філлбраун, певно, нічого не розуміє, але продовжує кивати й усміхатися, перекушуючи другу, коштовнішу обручку на моїй набряклій правій руці. Десь через два місяці я подзвоню Філлбрауну, щоб подякувати. На той час я вже розумітиму, що він, імовірно, врятував мені життя, правильно надавши медичну допомогу на місці та доправивши в лікарню на швидкості близько 170 км/год по залатаних і ямкуватих закутніх дорогах.

Філлбраун запевняє, що радий був допомогти, і припускає, що хтось мене, певно, береже. «Я вже двадцять років цим займаюся, — каже він мені по телефону, — і побачивши, як ви лежите в канаві, — та ще й з такими серйозними травмами від удару — не думав, що ви доїдете до лікарні. Вам неабияк поталанило, що ви продовжуєте жити».

Травми від удару настільки серйозні, що лікарі з Нозерн-Камберленд вирішують, що не зможуть мене там лікувати. Хтось викликає вертоліт служби «LifeFlight»[286], який везе мене в Головний менський медичний центр у Льюїстоні. На цьому етапі приїздять моя дружина, старший син і донька. Дітям дозволяють побачитися зі мною ненадовго, а дружині можна лишитися довше. Лікарі запевнили її, що я пом’ятий, але житиму. Нижня половина мого тіла вкрита. Дружині не дозволяють дивитися на те, як мої стегна цікавим чином змістилися вправо. Натомість дозволили змити кров з мого обличчя і повибирати друзки скла з волосся.

На голові в мене глибоке розсічення — наслідок зіткнення з лобовим склом Браяна Сміта. Точка удару припала менш ніж за п’ять сантиметрів від сталевої рами з боку водія. Якби я вдарився об неї, то, скоріше за все, загинув би чи впав у перманентну кому, став би овочем з ногами. Якби я наскочив на каміння, яке стриміло з землі за узбіччям 5-го шосе, то теж, найімовірніше, загинув би чи лишився паралітиком. Не наскочив. Мене перекинуло через фургон, я пролетів чотири метри та приземлився зовсім поряд із тим камінням.

— Вас, мабуть, в останню секунду крутнуло трошечки вліво, — пізніше розказує мені лікар Девід Браун. — Якби не це, ми б із вами зараз не розмовляли.

Вертоліт «LifeFlight» сідає на паркінгу лікарні Нозерн-Камберленд, і мене везуть до нього на каталці. Небо дуже яскраве, дуже блакитне. Звук вертолітних лопатей дуже гучний. Хтось кричить мені у вухо: «Ви коли-небудь літали на вертольоті, Стівене?» У мовця веселий голос, він за мене радіє. Я намагаюся сказати: так, я літав на вертольоті, навіть двічі, — але не можу. Різко стає якось важко дихати.

Мене вантажать на вертоліт. Я бачу сліпучий клин блакитного неба, коли ми злітаємо, на ньому ані хмаринки. Краса. Знову голоси по радіо. Складається враження, що сьогодні в мене день голосів. Тим часом стає ще важче дихати. Я комусь жестикулюю, принаймні намагаюся, в моє поле зору потрапляє перевернуте обличчя.

— Я ніби тону, — шепочу.

Хтось щось перевіряє, хтось іще каже: «У нього легеня спала».

Тріщить папір, ніби щось розгортають, відтак хтось говорить мені у вухо, гучно, перекрикуючи шум лопатей: «Стівене, ми введемо вам в груди трубку. Буде трохи боляче, трохи пектиме. Тримайтеся».

З мого досвіду (відколи я був малюком із вушною інфекцією), якщо медик каже, що трохи пектиме, значить, вам зроблять дуже боляче. Цього разу все не настільки погано, як я очікував. Можливо, тому що я начинений знеболювальним, можливо, тому що я от-от знову знепритомнію. Мене ніби гупають з правого боку в самому верху грудей гострим коротким предметом. Після цього в грудях виникає тривожний свист, ніби я дав течу. Власне кажучи, так воно, мабуть, і є. За мить тихе, рівне, нормальне дихання, яке я слухав усе своє життя (майже ніколи сам того не помічаючи, слава Богу), замінює неприємний звук «сьорб-сьорб-сьорб». Повітря, яке я втягую, дуже холодне, але принаймні це повітря, повітря, і я продовжую ним дихати. Я не хочу помирати. Я люблю своїх дружину та дітей, свої пообідні прогулянки біля озера. А ще я люблю писати. У мене вдома на столі лежить наполовину завершена книжка про письменство. Я не хочу помирати, і, отак лежачи у вертольоті та дивлячись на яскраво-блакитне літнє небо, я усвідомлюю, що насправді лежу в смерті на порозі. Доволі скоро хтось перетягне мене або на той, або на другий бік, і від мене загалом нічого не залежить. Усе, що я можу, це лежати, дивитися на небо і слухати своє тонке, текуче дихання: сьорб-сьорб-сьорб.

За десять хвилин ми сідаємо на бетонний вертолітний майданчик у ГММЦ. У мене таке враження, наче він на дні бетонного колодязя. Блакитного неба не видно, а звук вертолітних лопатей стає підсиленим і лунким, наче ляскання велетенських долонь.

Я все ще роблю великі текучі вдихи, мене піднімають з вертольота. Хтось буцає ноші, і я скрикую. «Вибачте, вибачте, Стівене, все нормально», — каже хтось (коли ти сильно травмований, усі звертаються до тебе на ім’я, усі тобі друзі).

— Передайте Таббі, що я дуже її кохаю, — кажу я, коли мене спершу перекладають, а потім везуть, дуже швидко, якоюсь спадистою бетонною доріжкою.

Мені раптом дуже хочеться плакати.

— Можете самі це їй сказати, — каже хтось.

Ми проходимо крізь двері. У приміщенні кондиціоноване повітря, а над головою пропливають лампи. З колонок лунають виклики. Я виловлюю з важкого клубка думок усвідомлення, що ще годину тому прогулювався і планував назбирати ягід на полі біля озера Кезар. Я збирав би недовго, тому що треба бути вдома не пізніше ніж о п’ятій тридцять, бо ми всі збираємося йти в кіно. «Генеральська донька» з Джоном Траволтою. Траволта знявся в екранізації «Керрі», мого першого роману. Він зіграв негідника. Це було так давно.

— Коли? — питаю. — Коли я зможу їй це сказати?

— Скоро, — каже голос, і я знову непритомнію.

Цього разу вирізали не якісь моменти, а добрячий шмат плівки пам’яті. Є кілька спалахів, неясних обрисів облич, операційних кімнат та навислого рентгенівського апарата; є ілюзії та галюцинації, підживлювані крапельницями з морфіном і «Дилаудидом»[287]; є відлуння голосів і руки, що змочують мої пересохлі губи тампоном із присмаком м’яти. Але в основному є темрява.

3

Браян Сміт скромно оцінив мої травми. У гомілковостопній частині ноги в мене виявилося щонайменше дев’ять переломів. Хірург-ортопед, який збирав мене докупи, грізний Девід Браун, сказав, що ділянка нижче від правого коліна перетворилася в мене на «панчоху зі скляними кульками». Ці гомілковостопні травми потребували двох глибоких розрізів під назвою медіальна та латеральна фасціотомії для послаблення тиску, спричиненого розтрощенням великогомілкової кістки, і відновлення припливу крові в нижню частину ноги. Без цих фасціотомій (або якби їх виконали пізніше) ногу, скоріше за все, довелось би ампутувати. Праве коліно розщепилося практично по центру. Технічний термін для такої травми — уламковий внутрішньосуглобовий перелом великогомілкової кістки. А ще в мене стався перелом вертлюжної западини правого кульшового суглоба — інакше кажучи, стегнова кістка сильно зійшла з рейок — і відкритий черезвертлюжний перелом стегнової кістки в тій же ділянці. У восьми місцях надколовся хребет. Зламалися чотири ребра. Ключиця витримала, але над нею здерлася плоть. На розсічену голову наклали двадцять чи тридцять швів.

Так, загалом я сказав би, що оцінка Браяна Сміта була дещо скромна.

4

Поведінку містера Сміта в цій дорожній ситуації згодом розглянула велика колегія суддів, яка висунула йому обвинувачення за двома пунктами: керування автомобілем із загрозою для інших (вельми серйозне) та напад за обставин, що збільшують провину (дуже серйозне, таке, що означає тюрму). Після належного розгляду окружний прокурор, відповідальний за ведення таких справ у моєму куточку світу, дозволив Смітові визнати тільки менше обвинувачення — керування автомобілем із загрозою для інших. Він отримав шість місяців окружної тюрми (умовно), і його на рік позбавили права керувати автомобілем. Крім того, йому призначили пробацію на рік з обмеженням керування іншими автотранспортними засобами, такими як снігохід і всюдихід. Передбачається, що Браян Сміт може знову законно виїжджати на дорогу восени чи взимку 2001 року.

5

Девід Браун зібрав мою ногу докупи за п’ять марафонських хірургічних процедур, внаслідок яких я схуд, ослаб та взагалі ледве дихав. А ще отримав надію знову ходити, якщо постараюся. Мені до ноги причепили махину зі сталі та вуглецевого волокна під назвою апарат зовнішньої фіксації. Вісім великих сталевих штифтів, які називаються стрижнями Шанца, проходять крізь апарат і встромляються в кістки вище та нижче від коліна. П’ять менших сталевих стрижнів розходяться з коліна, наче сонячні промені на дитячому малюнку. Саме коліно — нерухомо закріплене. Тричі на день медсестри розмотують менші стрижні та значно більші стрижні Шанца і промокають отвори тампонами, змоченими в перекисі водню. Мені ніколи не обливали ногу гасом і не підпалювали, але якщо таке колись станеться, переконаний, що за відчуттями це вельми нагадуватиме щоденний догляд за стрижнями.

Я потрапив у лікарню 19 червня. Десь 25-го я вперше встав і зробив три важкі кроки до крісла-туалету. Я сидів, зібравши на колінах поділ лікарняної сорочки та опустивши голову, і намагався не заплакати — марно. Стараєшся нагадувати собі, що тобі пощастило, просто неймовірно пощастило, і зазвичай це допомагає, бо це правда. Але часом не допомагає, отак. Тоді ти плачеш.

За день-другий після цих початкових кроків я розпочав фізичну реабілітацію. Під час першого сеансу мені вдалося зробити десять хистких кроків у коридорі поверхом нижче, спираючись на ходунки. Єдиною іншою пацієнткою, що заново вчилася ходити, була тендітна вісімдесятилітня бабуся на ім’я Еліс, яка проходила реабілітацію після інсульту. Ми одне одного підбадьорювали, коли на це вистачало дихання. Третього дня в цьому коридорі я сказав Еліс, що в неї комбінацію видно.

— В тебе дупу видно, синочку, — прохрипіла вона на ходу.

До 4 липня я вже міг висидіти в інвалідному візку стільки часу, щоб можна було вибратися на вантажну платформу за лікарнею і подивитися феєрверки. Того вечора стояла люта спека, на вулицях було повно людей (з перекусками, пивом і газованими напоями), які дивилися в небо. Таббі стояла поруч і тримала мене за руку, а небо осявалося червоним і зеленим, синім і жовтим. Вона зняла квартиру через дорогу від лікарні та могла щоранку приносити мені яйця пашот і чай — вважала, що мені всяка пожива не зайва. Коли в 1997 році я повернувся з мандрівки на мотоциклі по пустелях Австралії, то важив 98 кілограмів. Коли мене виписали з Головного менського медичного центру, я важив 75.

Я повернувся додому в Бангор 9 липня, після трьох тижнів у лікарні. Я розпочав щоденну програму реабілітації, до якої входила розтяжка, згинання та ходьба з милицями. Я старався зберігати мужність і не занепадати духом. Четвертого серпня я повернувся в ГММЦ для ще однієї операції. Встромляючи голку мені в руку, анестезіолог сказав: «Так, Стівене, ви почуватиметесь, ніби випили кілька коктейлів». Я відкрив рота сказати, що це буде цікаво, бо востаннє я пив коктейль одинадцять років тому, але не встиг і слова мовити, як знову провалився. Коли я прокинувся цього разу, стрижні Шанца у верхній частині стегна зникли. Я знову міг згинати коліно. Лікар Браун заявив, що я на стабільному шляху до одужання, і відправив мене додому продовжувати ФТ (ті, хто проходив оцю ФТ, тобто фізіотерапію, знають, що ці літери насправді означають «феноменальні тортури»). Серед усього цього сталося ще дещо. Двадцять четвертого липня, через п’ять тижнів після того, як Браян Сміт збив мене своїм фургоном «Додж», я знову почав писати.

6

Власне, я почав писати «Про письменство» ще в листопаді-грудні 1997 року. Хоча зазвичай у мене йде лише три місяці на першу чернетку книжки, ця через цілих півтора року була готова тільки наполовину. Усе тому, що я відклав її в лютому-березні 1998 року, бо не знав, як продовжити й чи продовжувати взагалі. Писати художку було суцільним задоволенням, як завжди, а от кожне слово нехудожнього тексту ставало мукою. «Про письменство» стала першою книжкою після «Протистояння», яку мені довелося відкласти незавершеною. При цьому вона пролежала в шухляді значно довше.

У червні 1999 року я вирішив, що за літо допишу цю кляту книжку, і хай Сюзан Молдоу та Нен Ґрем з видавництва «Scribner» вирішують, добра вона вийшла чи погана. Я перечитав рукопис, готуючись до найгіршого, але зловив себе на тому, що мені подобається. І шлях до її завершення теж здавався чітко окресленим. Уже була готова частина з мемуарами («Життєпис»), де я спробував показати ситуації з життя, завдяки яким став саме таким письменником, а не інакшим; також я встиг описати механіку письма, принаймні найважливіші для мене її аспекти. Залишалося дописати ключову частину, «Про письмо», де я постарався б відповісти на декотрі з питань, які мені ставили на семінарах та виступах, а також на ті питання, які хотів би почути… оті про мову.

Увечері 17 червня, перебуваючи в блаженному незнанні, що до мого маленького побачення з Браяном Смітом (і його ротвейлером Кулею) залишилося менш ніж дві доби, я сів за стіл у нашій їдальні та склав перелік усіх питань, на які хотів дати відповіді, усіх проблем, які хотів охопити. Вісімнадцятого числа я написав перші чотири сторінки частини «Про письмо». На них робота й зупинилася до кінця липня, коли я вирішив знову взятися до справи… чи хоч спробувати.

Мені не хотілося повертатися до роботи. Мені дуже боліло, праве коліно не згиналось, і я не міг пересуватися без ходунків. Не могло бути й мови про те, щоб довго сидіти за столом, навіть в інвалідному візку. Із катастрофічно розтрощеним стегном за 40 хвилин сидіти ставало нестерпно, а за годину п’ятнадцять — просто неможливо. На додачу до всього сама книжка як ніколи страхала мене: як я маю писати про діалоги, персонажів та пошуки агента, коли для мене найнагальніше у світі питання — це через скільки буде наступна доза «Перкосету»[288]?

Утім, я водночас відчував, що дійшов до такого собі роздоріжжя, коли варіанти вибору вичерпалися. До того ж я вже бував у жахливих обставинах, подолати які допомагало саме письмо, даючи нагоду хоч ненадовго забутися. Може, воно й зараз допоможе. Думка, що все так і вийде, видавалась абсурдною, зважаючи на рівень болю та фізичну недієздатність, але з глибини свідомості чувся голос, терплячий та невблаганний, який промовляв до мене словами пісні гурту «Chambers Brothers»: «Time Has Come Today» — сьогодні час настав. Я міг би не коритися цьому голосу, але було б дуже важко йому не вірити.

Вирішальним став голос Таббі, як часто траплялось у поворотні моменти мого життя. Хочу вважати, що мій голос теж інколи відіграє для неї таку ж роль, бо одна з важливих функцій у шлюбі, по-моєму, це поміч у прийнятті рішень, коли твоя половина не знає, що саме їй робити далі.

Моя дружина завжди перша, хто каже, що я забагато працюю, що час збавити темп, відійди нарешті від того клятого «Павербука»[289], Стіве, хоч ненадовго, відпочинь. Коли я сказав того липневого ранку, що час мені повертатися до роботи, я чекав почути від неї лекцію. Натомість вона запитала, де хочу облаштувати робоче місце. Я сказав, що не знаю, ще навіть не думав про це.

А от вона про це подумала і сказала: «Можна поставити стіл у дальньому коридорі біля комори. Там багато розеток: вистачить і на Мак, і на маленький принтер, і на вентилятор». Без вентилятора було точно не обійтися — видалося страшенно спекотне літо, а в день, коли я вирішив повернутися до роботи, надворі було +35. У дальньому коридорі було не набагато прохолодніше.

Наступні кілька годин Таббі робила необхідну перестановку і того ж дня о шістнадцятій повезла мене через кухню по нововстановленому пандусу для інвалідних візків у дальній коридор. Там вона облаштувала мені дивовижне гніздечко: пліч-о-пліч під’єднані ноутбук і принтер, настільна лампа, рукопис (на ньому акуратно лежать зроблені минулого місяця нотатки), ручки, довідкові матеріали. У кутку столу стоїть рамочка з фотографією молодшого сина, яку вона зробила того ж літа.

— Нормально? — запитала вона.

— Розкішно, — сказав я і обійняв її.

Усе дійсно було розкішно. Як і вона сама.

Табіта, у дівоцтві Спрюс, родом з Олдтауна, штат Мен, знає, коли я забагато працюю, але також вона знає, що часом саме робота мене рятує. Вона влаштувала мене перед столом, поцілувала у скроню, відтак пішла, даючи розібратися, чи є мені що ще сказати. Як виявилося, є, трішки, але без її інтуїтивного розуміння, що час таки настав, не знаю, чи хтось би з нас про це довідався.

Перший сеанс письма тривав годину сорок хвилин — мій найтриваліший період сидіння прямо, відколи мене збив фургон Сміта. Після завершення з мене лився піт і ледве вистачало сил сидіти у візку. Біль у стегні був просто апокаліптичний. А перші п’ятсот слів були унікальні своєю страхітністю — наче до них я ніколи нічого в житті не писав. Усі мої старі прийоми повтікали від мене. Я крокував від одного слова до наступного, наче старезний дід, який намагається перейти струмок, намацуючи шлях по зиґзаґу мокрих камінців. Того першого дня не було натхнення, а тільки вперта рішучість і сподівання, що все піде на краще, якщо не зупинятимуся.

Таббі принесла мені пепсі — холодної, солодкої і смачної, — і, п’ючи, я роззирнувся та засміявся попри біль. Я написав «Керрі» і «Долю Салема» в пральній кімнаті орендованого трейлера. Дальній коридор нашого бангорського будинку був достатньо схожий на неї, аби майже виникло відчуття, що коло замкнулося.

Того дня не відбулося чудесного прориву, не рахуючи звичайного дива, яке стається щоразу, коли хтось пробує що-небудь створити. Єдине, що я знаю, — це те, що поступово слова стали приходити трохи швидше. Стегно все ще боліло, спина все ще боліла, і нога боліла теж, але стало здаватися, що всі ці болі трохи віддалилися. Я почав долати їх. Не прийшло відчуття піднесення, не прийшов кайф — того дня не прийшов, — але прийшло відчуття досягнення, яке було майже настільки ж приємним. Я розпочав, а це вже щось. Найстрашніша мить — перед самим початком.

Далі може ставати тільки краще.

7

І для мене все справді стає дедалі краще. Після того першого душного дня в дальньому коридорі мені зробили ще дві операції на нозі, я переніс серйозну інфекцію і зараз досі приймаю близько ста пігулок на день, але апарат зовнішньої фіксації зняли, а я продовжую писати. У якісь дні пишеться важко й сумно. В інші — а їх стає дедалі більше, бо нога загоюється, а мозок налаштовується на старий лад — я відчуваю те піднесення, коли вдало добираєш і вишиковуєш потрібні слова. Наче злітаєш у літаку: ти на землі, на землі, на землі… а тоді злетів і мчиш на магічній повітряній подушці — ти князь усього, що бачиш. Це дарує мені щастя, бо саме для цієї роботи я й створений. Мені досі не вистачає сил — за день вдається зробити трохи менш ніж половину того, що міг раніше, — але вистачило якраз, щоб закінчити цю книгу, і я за це вдячний. Не письмо врятувало мені життя, а майстерність лікаря Девіда Брауна та любовна турбота дружини, але воно продовжує виконувати свою функцію: робити моє життя світлішим і приємнішим.

Суть письма не в грошах, славі, жінках чи друзях. Вона зводиться до збагачення життів людей, які читатимуть ваші твори, і збагачення вашого власного життя. Письмо мотивує, живить, стимулює та ощасливлює. Частина — можливо, завелика — цієї книги присвячена тому, як я навчився писати. Але здебільшого в ній ідеться про те, як робити це краще. А ще — і в цьому її найбільша цінність — вона слугує дозволом: писати можна, писати треба, а якщо стане відваги почати, писати вийде. Письмо — це магія, жива вода, як і всяке інше мистецтво. Вода безплатна. Тож пийте.

Пийте і напувайтеся.

І на додачу, частина 1. Зачинені двері, відчинені двері

Згадуючи в цій книжці про свою короткочасну кар’єру спортивного журналіста в лісбонській газеті «Weekly enterprise» (більше того, я був усім спортивним відділом в одній особі, містечковим Говардом Коселлом[290]), я навів приклад того, як відбувається процес редагування. Той приклад був вимушено коротким і стосувався нехудожнього письма. Наведений нижче уривок — із художнього твору. Абсолютно сирий, із розряду того, що я роблю за зачиненими дверима, — роздягнена оповідка, на якій лише шкарпетки та сімейні труси. Раджу вам уважно цей уривок прочитати, перш ніж переходити до відредагованої версії.

Далі — відредагована версія цього самого початкового уривка. Тепер оповідка вдягається, причісується і, можливо, додає крапельку одеколону. Коли ці зміни буде внесено в мій документ, я буду готовий відчинити двері та зустрічати світ.

Причини більшості змін зрозумілі самі собою. Я впевнений: якщо туди-сюди погортаєте обидві версії, то зрозумієте їх майже всі та, сподіваюся, побачите, наскільки сирою є перша чернетка твору навіть у так званого «професійного письменника», коли уважно придивитися.

Більшість змін — скорочення, покликані прискорити оповідь. Я скорочував із думкою про Странка: «Уникайте непотрібних слів», — а також аби відповідати поданій вище формулі: 2-га чернетка = 1-ша чернетка — 10 %.

Я виокремив кілька змін для короткого пояснення:

1. Ясно, що назва «Готельна історія» ніколи не переплюне «Убийдозер!» або «Норма Джин, королева термітів». Я просто так всунув її в першу чернетку, бо знав, що краща з’явиться в процесі (а коли не з’являється, редактор зазвичай пропонує власні ідеї кращої назви, як правило, з жахливими наслідками). Мені подобається «1408», бо це «історія про тринадцятий поверх», а цифри в сумі дають число 13.

2. Остермеєр — довге та галайкувате ім’я. Замінивши його на Олін за допомогою функції «Замінити все», мені вдалося одним рухом скоротити оповідання на п’ятнадцять рядків. А ще, доки закінчив писати «1408», я зрозумів, що ця оповідка, скоріше за все, ввійде до аудіозбірки. Мені доведеться особисто начитувати оповідання, і якось не хочеться сидіти в кабінці звукозапису та цілий день промовляти Остермеєр, Остермеєр, Остермеєр. Тож я зробив заміну.

3. У цьому місці я багато думаю замість читача. А оскільки більшість читачів можуть думати самостійно, то я спокійно скоротив абзац із п’яти рядків до двох.

4. Надто постановочно, надто розжоване очевидне, і надто незграбна передісторія. Геть її.

5. Ага, ось і щаслива гавайська сорочка. Вона з’являється і в першій чернетці, але тільки на тридцятій сторінці. Запізно для важливого елемента реквізиту, тож я переніс її на початок. Є старе театральне правило: якщо в першій дії на стіні висить рушниця, у третій дії вона має вистрілити. Протилежне теж справджується: якщо щаслива сорочка головного героя відіграє роль у кінці оповідки, її треба представити на початку. Інакше це скидатиметься на deus ex machina (чим вона, ясна річ, і є). Тому переписуємо: «— Так, — сказав Майк, утримуючи погляд, — Головне, що моя щаслива гавайська сорочка на мені, — він усміхнувся. — Вона відлякує привидів».

6. У першій чернетці читаємо: «Він сів в одне з крісел перед столом». Ну так, куди ж йому ще сідати? На підлогу? Не думаю, тому викидаємо. А ще викреслюємо все про кубинські сигари. Це не лише банально, а ще й із розряду фраз, які погані хлопці завжди кажуть у поганих фільмах: «Візьми сигару! Це кубинські!» Нашовонотреба!

7. Ідеї та базова інформація в першій та другій чернетках однакові, проте в другій чернетці все зайве вирізається до ноги. Дивіться! Бачите проклятущий прислівник, оте «невдовзі»? Розчавив його. Безжально!

8. А дещо я не викреслив… не просто прислівник, а ще й свіфтик: «— Ну, — добродушно сказав Майк…», проте я стою на своєму рішенні не вносити в цьому випадку зміни, аргументуючи, що це виняток, який підтверджує правило. Я дозволив «добродушно» лишитися, бо хочу, аби читач зрозумів, що Майк глузує з бідолашного містера Оліна. Зовсім трішки, але це все одно глузування.

9. У цьому місці не просто розжовується очевидне, а ще й повторюється. Викреслюємо. Однак я додав образ людини, яка почувається комфортно у своєму особливому місці, бо він краще пояснює характер Оліна: «А чом би й ні? Де ще людина може так відчувати контроль над ситуацією, як не у власному особливому місці? Кабінет Оліна — це кімната з гарними картинами на стінах…»

Я бавився думкою, чи не включити в цю книжку завершений текст «1408» цілком, але це йшло врозріз із моїм рішенням хоч раз у житті написати стисло. Якщо хочете послухати оповідання повністю, воно доступне в аудіозбірці «Кров і дим». Уривок для ознайомлення є на сайті видавництва «Simon and Schuster» (http://www.SimonSays.com). Але не забувайте: для того, що ми тут робимо, не обов’язково дочитувати оповідку. Наше завдання — обслуговування двигуна, а не веселі покатушки. І на додачу, частина 2. Список літератури[291]

Розказуючи, як писати, я зазвичай подаю своїм слухачам скорочену версію частини «Про письмо», яка становить другу половину цієї книжки. Сюди, ясна річ, входить Найперше правило: багато писати й багато читати. Переходячи до запитань і відповідей, хтось незмінно запитує: «А що саме ви читаєте?»

Я ніколи не міг дати задовільної відповіді на це запитання, бо від нього перевантажуються схеми в мене в мозку. Проста відповідь «Усе, до чого дотягнуся» — це взагалі-то правда, але пуття з неї мало. Наведений нижче список відповідає на це питання конкретніше. Це найкращі книжки, які я прочитав за минулі три-чотири роки — період, протягом якого були написані «Дівчинка, яка любила Тома Ґордона», «Серця в Атлантиді», «Про письменство» та ще не видана «З Б’юїка 8». Підозрюю, що кожна книжка зі списку так чи інакше вплинула на книжки, які я написав.

Коли дивитиметеся список, будь ласка, не забувайте, що я не Опра і це не мій книжковий клуб. Це книги, які мені зайшли, от і все. І вони далеко не найгірші, а багато з них можуть продемонструвати вам новий підхід до справи. А якщо й не покажуть, то хоча б, може, розважать. Мене точно розважили.

Abrahams, Peter: «A Perfect Crime» (Абрахамс, Пітер[292]: «Ідеальний злочин»)*

Abrahams, Peter: «Lights Out» (Абрахамс, Пітер: «Відбій»)*

Abrahams, Peter: «Pressure Drop» (Абрахамс, Пітер: «Спад тиску»)*

Abrahams, Peter: «Revolution #9» (Абрахамс, Пітер: «Революція № 9»)*

Agee, James: «A Death in the Family» (Ейджі, Джеймс: «Смерть у сім’ї»)*

Bakis, Kirsten: «Lives of the Monster Dogs» (Бакіс, Кірстен: «Життя песиголовців»)*

Barker, Pat: «Regeneration» (Баркер, Пет: «Регенерація»)*

Barker, Pat: «The Eye in the Door» (Баркер, Пет: «Око у дверях»)*

Barker, Pat: «The Ghost Road» (Баркер, Пет: «Дорога привидів»)*

Bausch, Richard: «In the Night Season» (Бауш, Річард: «Навіть уночі»)*

Blauner, Peter: «The Intruder» (Блаунер, Пітер: «Порушник»)*

Bowles, Paul: «The Sheltering Sky» (Боулз, Пол: «Під покровом небес»)*

Boyle, T. Coraghessan: «The Tortilla Curtain» (Бойл, Т. Кораґессан: «Тортильєва завіса»)*

Bryson, Bill: «A Walk in the Woods» (Брайсон, Білл: «Прогулянка лісами»)*

Buckley, Christopher: «Thank You for Smoking» (Баклі, Крістофер: «Тут курять»)*

Carver, Raymond: «Where I’m Calling From» (Карвер, Реймонд: «Звідки я дзвоню»)*

Chabon, Michael: «Werewolves in Their Youth» (Шейбон, Майкл: «Вовкулаки в юності»)*

Chorlton, Windsor: «Latitude Zero» (Чорлтон, Віндзор: «Нульова широта»)*

Connelly, Michael: «The Poet» (Коннеллі, Майкл: «Поет»)*

Conrad, Joseph: «Heart of Darkness» (Конрад, Джозеф: «Серце пітьми»)

Constantine, K. C.: «Family Values» (Константін, Кей-Сі: «Сімейні цінності»)*

DeLillo, Don: «Underworld» (Делілло, Дон: «Під сподом світу»)*

DeMille, Nelson: «Cathedral» (Демілль, Нельсон: «Собор»)*

DeMille, Nelson: «The Gold Coast» (Демілль, Нельсон: «Золоте узбережжя»)*

Dickens, Charles: «Oliver Twist» (Діккенс, Чарльз: «Пригоди Олівера Твіста»)

Dobyns, Stephen: «Common Carnage» (Добінс, Стівен: «Звичайна різанина»)*

Dobyns, Stephen: «The Church of Dead Girls» (Добінс, Стівен: «Церква померлих дівчат»)*

Doyle, Roddy: «The Woman Who Walked into Doors» (Дойл, Родді: «Жінка, що врізалася в двері»)*

Elkin, Stanley: «The Dick Gibson Show» (Елкін, Стенлі: «Шоу Діка Ґібсона»)*

Faulkner, William: «As I Lay Dying» (Фолкнер, Вільям: «В свою останню годину»)

Garland, Alex: «The Beach» (Гарланд, Алекс: «Пляж»)

George, Elizabeth: «Deception on His Mind» (Джордж, Елізабет: «Він замислив обман»)*

Gerritsen, Tess: «Gravity» (Ґеррітсен, Тесс: «Гравітація»)*

Golding, William: «Lord of the Flies» (Ґолдинґ, Вільям: «Володар мух»)

Gray, Muriel: «Furnace» (Ґрей, Мюріель: «Піч»)*

Greene, Graham: «A Gun for Sale (aka This Gun for Hire)» (Ґрін, Ґрем: «Найманий убивця»)*

Greene, Graham: «Our Man in Havana» (Ґрін, Ґрем: «Наш резидент у Гавані»)

Halberstam, David: «The Fifties» (Гальберстам, Девід: «П’ятдесяті роки»)*

Hamill, Pete: «Why Sinatra Matters» (Гемілл, Піт: «Чим важливий Сінатра»)*

Harris, Thomas: «Hannibal» (Гарріс, Томас: «Ганнібал»)*

Haruf, Kent: «Plainsong» (Гаруф, Кент: «Пісенька»)*

Hoeg, Peter: «Smilla’s Sense of Snow» (Хьог, Пітер: «Смілла та її відчуття снігу»)*

Hunter, Stephen: «Dirty White Boys» (Гантер, Стівен: «Брудні білі хлопці»)*

Ignatius, David: «A Firing Offense» (Іґнатіус, Девід: «Звільнення за порушення»)*

Irving, John: «A Widow for One Year» (Ірвінг, Джон: «Вдова на один рік»)*

Joyce, Graham: «The Tooth Fairy» (Джойс, Ґрем: «Зубна фея»)*

Judd, Alan: «The Devil’s Own Work» (Джадд, Алан: «Справа рук диявола»)*

Kahn, Roger: «Good Enough to Dream» (Кан, Роджер: «Життєздатна мрія»)*

Karr, Mary: «The Liars’ Club» (Карр, Мері: «Клуб брехунів»)*

Ketchum, Jack: «Right to Life» (Кетчам, Джек: «Право на життя»)*

King, Tabitha: «Survivor» (Кінг, Табіта: «Уцілілий»)*

King, Tabitha: «The Sky in the Water (unpublished)» (Кінг, Табіта: «Небо у воді (невидане)»)*

Kingsolver, Barbara: «The Poisonwood Bible» (Кінгсолвер, Барбара: «Отруйна Біблія»)*

Krakauer, Jon: «Into Thin Air» (Кракауер, Джон: «У розрідженому повітрі»)*

Lee, Harper: «To Kill a Mockingbird» (Лі, Гарпер: «Убити пересмішника»)

Lefkowitz, Bernard: «Our Guys» (Лефковіц, Бернард: «Наші хлопці»)*

Little, Bentley: «The Ignored» (Літтл, Бентлі: «Непомічені»)*

Maclean, Norman: «A River Runs Through It and Other Stories» (Маклін, Норман: «„Там тече ріка“ й інші оповідання»)*

Maugham, W. Somerset: «The Moon and Sixpence» (Моем, В. Сомерсет: «Місяць і мідяки»)

McCarthy, Cormac: «Cities of the Plain» (Мак-Карті, Кормак: «Міста прерії»)*

McCarthy, Cormac: «The Crossing» (Мак-Карті, Кормак: «Переправа»)*

McCourt, Frank: «Angela’s Ashes» (Мак-Корт, Френк: «Прах Анджели»)*

McDermott, Alice: «Charming Billy» (Мак-Дермотт, Аліса: «Чарівний Біллі»)*

McDevitt, Jack: «Ancient Shores» (Мак-Девітт, Джек: «Древні береги»)*

McEwan, Ian: «Enduring Love» (Мак-Юен, Ієн: «Вічне кохання»)*

McEwan, Ian: «The Cement Garden» (Мак-Юен, Ієн: «Цементний садок»)*

McMurtry, Larry: «Dead Man’s Walk» (Мак-Мертрі, Ларрі: «Прогулянка мерця»)*

McMurtry, Larry, and Diana Ossana: «Zeke and Ned» (Мак-Мертрі, Ларрі та Даяна Оссана: «Зік і Нед»)*

Miller, Walter M.: «A Canticle for Leibowitz» (Міллер, Волтер: «Кантата за Лейбовіцем»)

Oates, Joyce Carol: «Zombie» (Оутс, Джойс-Керол: «Зомбі»)*

O’Brien, Tim: «In the Lake of the Woods» (О’Браєн, Тім: «Лейк-оф-те-Вудс»)*

O’Nan, Stewart: «The Speed Queen» (О’Нен, Стюарт: «Королева швидкості»)*

Ondaatje, Michael: «The English Patient» (Ондатже, Майкл: «Англійський пацієнт»)

Patterson, Richard North: «No Safe Place» (Паттерсон, Річард-Норт: «Ніде сховатись»)*

Price, Richard: «Freedomland» (Прайс, Річард: «Фрідомленд»)*

Proulx, Annie: «Close Range: Wyoming Stories» (Пру, Енні: «Близька відстань. Вайомінгські оповідання»)*

Proulx, Annie: «The Shipping News» (Пру, Енні: «Корабельні новини»)*

Quindlen, Anna: «One True Thing» (Квіндлен, Анна: «Справжні цінності»)*

Rendell, Ruth: «A Sight for Sore Eyes» (Ренделл, Рут: «Утіха для очей»)*

Robinson, Frank M.: «Waiting» (Робінсон, Френк М.: «Очікування»)*

Rowling, J. K.: «Harry Potter and the Chamber of Secrets» (Ролінґ, Джоан: «Гаррі Поттер і таємна кімната»)

Rowling, J. K.: «Harry Potter and the Prisoner of Azakaban» (Ролінґ, Джоан: «Гаррі Поттер і в’язень Азкабану»)

Rowling, J. K.: «Harry Potter and the Sorcerer’s Stone» (Ролінґ, Джоан: «Гаррі Поттер і філософський камінь»)

Russo, Richard: «Mohawk» (Руссо, Річард: «Могок»)*

Schwartz, John Burnham: «Reservation Road» (Шварц, Джон-Бернем: «Дорога через резервацію»)*

Seth, Vikram: «A Suitable Boy» (Сет, Вікрам: «Підхожий хлопець»)*

Shaw, Irwin: «The Young Lions» (Шоу, Ірвін: «Молоді леви»)*

Slotkin, Richard: «The Crater» (Слоткін, Річард: «Кратер»)*

Smith, Dinitia: «The Illusionist» (Сміт, Диніція: «Ілюзіоніст»)*

Spencer, Scott: «Men in Black» (Спенсер, Скотт: «Люди в чорному»)*

Stegner, Wallace: «Joe Hill» (Стеґнер, Воллес: «Джо Гілл»)*

Tartt, Donna: «The Secret History» (Тартт, Донна: «Таємна історія»)

Tyler, Anne: «A Patchwork Planet» (Тайлер, Енн: «Планета, зшита з клаптиків»)*

Vonnegut, Kurt: «Hocus Pocus» (Воннеґут, Курт: «Фокус-покус»)*

Waugh, Evelyn: «Brideshead Revisited» (Во, Івлін: «Повернення в Брайдсгед»)*

Westlake, Donald E.: «The Ax» (Вестлейк, Дональд: «Сокира»)*

І ще на додачу, частина 3

У кінці оригінального видання «Про письменство» я склав список із близько ста книжок, які розважили мене або чогось навчили. Видавці запропонували оновити список для цього нового видання, тож ось вам іще вісімдесят із гаком найкращих речей, які я прочитав у 2001–2009 роках. Як я писав у виданні 2000 року… вони далеко не найгірші.

Abrahams, Peter: «End of Story» (Абрахамс, Пітер: «Кінець історії»)*

Abrahams, Peter: «The Tutor» (Абрахамс, Пітер: «Репетитор»)*

Adiga, Aravind: «The White Tiger» (Адіґа, Аравінд: «Білий тигр»)*

Atkinson, Kate: «One Good Turn» (Аткінсон, Кейт: «Ласка за ласку»)*

Atwood, Margaret: «Oryx and Crake» (Етвуд, Марґарет: «Орикс і Деркач»)*

Berlinski, Mischa: «Fieldwork» (Берлінскі, Міша: «Польові дослідження»)*

Black, Benjamin [псевдонім]: «Christine Falls» (Блек, Бенджамін: «Крістіна Фоллз»)*

Blauner, Peter: «The Last Good Day» (Блаунер, Пітер: «Останній гарний день»)*

Bolaño, Roberto: «2666» (Боланьйо, Роберто: «2666»)*

Carr, David: «The Night of the Gun» (Карр, Девід: «Вечір націленого пістолета»)*

Casey, John: «Spartina» (Кейсі, Джон: «Спартіна»)*

Chabon, Michael: «The Yiddish Policemen’s Union» (Шейбон, Майкл: «Спілка єврейських полісменів»)*

Child, Lee, книги про Джека Річера, починаючи з: «Killing Floor» (Чайлд, Лі: «Поверх смерті»)*

Connelly, Michael: «The Narrows» (Коннеллі, Майкл: «Звуження»)

Costello, Mark: «Big If» (Костелло, Марк: «Велике питання»)*

Cunningham, Michael: «The Hours» (Каннінґем, Майкл: «Години»)

Danielewski, Mark Z.: «House of Leaves» (Данєлевскі, Марк З.: «Будинок з листя»)*

Díaz, Junot: «The Brief Wondrous Life of Oscar Wao» (Діас, Хунот: «Коротке дивовижне життя Оскара Вайо»)*

Dooling, Richard: «White Man’s Grave» (Дулінг, Річард: «Могила білої людини»)*

Downing, David: «Zoo Station» («Станція „Зоологічний сад“»)*

Dubus III, Andre: «The Garden of Last Days» (Дюбас III, Андре: «Сад останніх днів»)*

Enger, Leif: «Peace Like a River» (Енґер, Лейф: «Спокій річки»)*

Exley, Frederick: «A Fan’s Notes» (Екслі, Фредерік: «Записки фаната»)*

Ferris, Joshua: «Then We Came to the End» (Ферріс, Джошуа: «І тут ми дійшли до кінця»)*

Franzen, Jonathan: «Strong Motion» (Франзен, Джонатан: «Сильний рух»)*

Franzen, Jonathan: «The Corrections» (Франзен, Джонатан: «Виправлення»)*

Gaiman, Neil: «American Gods» (Ґейман, Ніл: «Американські боги»)

Gardiner, Meg: «Crosscut» (Ґардінер, Меґ: «Поперечний розріз»)*

Gardiner, Meg: «The Dirty Secrets Club» (Ґардінер, Меґ: «Клуб брудних секретиків»)*

Gay, William: «The Long Home» (Ґей, Вільям: «Домовина»)*

Goddard, Robert: «Painting the Darkness» (Ґоддард, Роберт: «Малюючи пітьму»)*

Gruen, Sara: «Water for Elephants» (Ґруен, Сара: «Води слонам»)*

Hall, Steven: «The Raw Shark Texts» (Голл, Стівен: «Тести Роршаха»)*

Helprin, Mark: «A Soldier of the Great War» (Гелпрін, Марк: «Солдат Першої світової»)*

Huston, Charlie: The Hank Thompson Triolgy (Гастон, Чарлі: Трилогія про Генка Томпсона)*

Johnson, Denis: «Tree of Smoke» (Джонсон, Деніс: «Дерево диму»)*

Keillor, Garrison: «Good Poems» (Кейллор, Ґаррісон: «Вірші. Найкраще»)*

Kidd, Sue Monk: «The Secret Life of Bees» (Кідд, Сью-Монк: «Таємне життя бджіл»)*

Klosterman, Chuck: «Fargo Rock City» (Клостерман, Чак: «Фарго рок-сіті»)*

Larsson, Stieg: «The Girl with the Dragon Tattoo» (Ларссон, Стіг: «Чоловіки, що ненавидять жінок»)

Le Carré, John: «Absolute Friends» (Ле Карре, Джон: «Найщиріші друзі»)*

Lehane, Dennis: «The Given Day» (Лехані, Денніс: «Даний день»)*

Leonard, Elmore: «Up in Honey’s Room» (Леонард, Елмор: «У кімнаті Хані»)*

Lethem, Jonathan: «The Fortress of Solitude» (Літем, Джонатан: «Фортеця самотності»)*

Lippman, Laura: «What the Dead Know» (Ліппман, Лора: «Що знають мерці»)*

Little, Bentley: «Dispatch» (Літтл, Бентлі: «Відправлення»)*

Malamud, Bernard: «The Fixer» (Маламуд, Бернард: «Ремонтник»)*

Martel, Yann: «Life of Pi» (Мартель, Янн: «Життя Пі»)

McCarthy, Cormac: «No Country for Old Men» (Мак-Карті, Кормак: «Край не для старих»)*

McEwan, Ian: «Atonement» (Мак-Юен, Ієн: «Спокута»)*

Meek, James: «The People’s Act of Love» (Мік, Джеймс: «Народний вияв любові»)*

Niffenegger, Audrey: «Her Fearful Symmetry» (Ніффенеґґер, Одрі: «Страхітлива симетрія»)*

O’Brian, Patrick: The Aubrey — Maturin novels (О’Браян, Патрік: Цикл про Обрі та Метьюріна)*

O’Nan, Stewart: «The Good Wife» (О’Нен, Стюарт: «Хороша дружина»)*

Oates, Joyce Carol: «We Were the Mulvaneys» (Оутс, Джойс-Керол: «Ми були родиною Малвейні»)*

Pelecanos, George: «Hard Revolution» (Пелеканос, Джордж: «Тяжка революція»)*

Pelecanos, George: «The Turnaround» (Пелеканос, Джордж: «Розворот»)*

Perrotta, Tom: «The Abstinence Teacher» (Перротта, Том: «Учителька статевого виховання»)*

Picoult, Jodi: «Nineteen Minutes» (Піколт, Джоді: «Дев’ятнадцять хвилин»)*

Pierre, DBC: «Vernon God Little» (П’єр, Дібісі: «Вернон Господь Літтл»)*

Proulx, Annie: «Fine Just the Way It Is» (Пру, Енні: «Усе й так нормально»)*

Robotham, Michael: «Shatter» (Роботем, Майкл: «На друзки»)*

Roth, Philip: «American Pastoral» (Рот, Філіп: «Американська пастораль»)*

Roth, Philip: «The Plot Against America» (Рот, Філіп: «Змова проти Америки»)*

Rushdie, Salman: «Midnight’s Children» (Рушді, Салман: «Опівнічні діти»)

Russo, Richard: «Bridge of Sighs» (Руссо, Річард: «Міст зітхань»)*

Russo, Richard: «Empire Falls» (Руссо, Річард: «Емпайр-Фоллз»)*

Simmons, Dan: «Drood» (Сіммонс, Ден: «Друд»)*

Simmons, Dan: «The Terror» (Сіммонс, Ден: «Террор»)

Sittenfeld, Curtis: «American Wife» (Сіттенфельд, Кертіс: «Американська дружина»)*

Smith, Tom Rob: «Child 44» (Сміт, Том-Роб: «Номер 44»)*

Snyder, Scott: «Voodoo Heart» (Снайдер, Скотт: «Серце вуду»)*

Stephenson, Neil: «Quicksilver» (Стівенсон, Ніл: «Ртуть»)*

Tartt, Donna: «The Little Friend» (Тартт, Донна: «Маленький друг»)*

Tolstoy, Leo: «War and Peace» (Толстой, Лев: «Війна і мир»)

Wambaugh, Joseph: «Hollywood Station» (Вомба, Джозеф: «Голлівудський відділ»)*

Warren, Robert Penn: «All the King’s Men» (Уоррен, Роберт Пенн: «Все королівське військо»)

Waters, Sarah: «The Little Stranger» (Вотерс, Сара: «Маленький чужинець»)*

Winegardner, Mark: «Crooked River Burning» (Вайнґарднер, Марк: «Крива річка горить»)*

Winegardner, Mark: «The Godfather Returns» (Вайнґарднер, Марк: «Повернення хрещеного батька»)*

Wroblewski, David: «The Story of Edgar Sawtelle» (Вроблевскі, Девід: «Історія Едґара Сотелла»)*

Yates, Richard: «Revolutionary Road» (Єйтс, Річард: «Революційний шлях»[293])*

Примітки

1

Дослівно — «Залишки на самому дні». (Тут і далі прим. перекл., якщо не зазначено інше.)

2

Тріо темношкірих співачок, яке виступає в жанрах ритм-енд-блюз та поп; пік популярності припав на 1960-ті роки.

3

Полковник Гарланд Девід Сандерс (Colonel Harland David Sanders) (1890–1980) — засновник і посол бренда мережі ресторанів швидкого харчування KFC, зображується у характерному образі «джентльмена з південних штатів»: у білому костюмі, з чорною тонкою краваткою, в окулярах та з сивими вусами й борідкою.

4

Тобто «пролетарів», чорноробів — алюзія на роман Дж. Орвелла «1984».

5

«The Elements of Style» (розширене видання у співавторстві вперше вийшло в 1959 році), автори — William Strunk Jr. (1869–1946), E. B. White (1899–1985).

6

«Ringling Brothers Circus» — американський цирк, заснований 1884 року п’ятьма з семи братів Рінглінгів. У 1919 році об’єднався з іншою цирковою компанією і перетворився на «Ringling Bros. and Barnum & Bailey Circus».

7

Women’s Army Auxiliary Corps (WAAC) — рід військ Армії США, до якого входили тільки жінки; проіснував з 1942 по 1978 рік.

8

Тижнева газета про новини та культуру, знана подачею ґрунтовно висвітлених новин та культурно-мистецьких подій, фокусується переважно на мистецькій спільноті Нью-Йорка. Виходить із 1955 року.

9

Prouts Neck — півострів у містечку Скарборо на південному сході штату Мен.

10

Замість strep throat («стрептококове горло», тобто стрептококовий фарингіт) маленькому Стіву чулося stripe throat («смугасте горло»).

11

Колір традиційних американських карамельок.

12

Замість otologist («отолог») Стів помилково казав otiologist, що співзвучно з англійським словом otiose — такий, що не приносить користі.

13

Популярна американська приказка, яка в оригіналі звучить: «Fool me once, shame on you. Fool me twice, shame on me». Кінг додав третю частину: «Fool me three times, shame on both of us».

14

Tom Swift — головний герой п’яти пригодницько-науково-фантастичних книгосеріалів для підлітків, вигаданий 1910 року Едвардом Стрейтмеєром (Edward Stratemeyer, 1862–1930).

15

«Combat Casey» — популярний у 1950-х роках комікс про пригоди мужнього американського солдата Генрі Кейсі на прізвисько Комбат у Другій світовій та Корейській війнах.

16

Марка блокнотів для школярів.

17

Hopalong Cassidy — персонаж-ковбой, вигаданий 1904 року Клеренсом І. Малфордом; герой багатьох оповідань, романів та їхніх адаптацій. На початку 1950-х виходила дуже успішна радіовистава про його пригоди.

18

«Crazy Eights» — картярська гра, мета якої — першим скинути всі карти.

19

Chuck Yeager (нар. 1923 р.) — льотчик-випробувач, а згодом генерал Повітряних сил США. У 1947 році першим подолав швидкість звуку в горизонтальному польоті.

20

«Highway Patrol» (1955–1959) — пригодницький серіал-бойовик про дорожню поліцію та її суворого й відважного начальника Дена Метьюза; «One Step Beyond» (1959–1961) — серіал-антологія про паранормальне та невідоме; «Cheyenne» (1955–1963) — драматичний вестерн-серіал; «Sea Hunt» (1958–1961) — серіал-бойовик про пригоди відставного військового водолаза, аквалангіста Майка Нельсона; «Your Hit Parade» (1950–1959) — музична програма; «Annie Oakley» (1954–1957) — художній вестерн-серіал про справжню жінку-стрільця Енні Оуклі; Tommy Rettig (1941–1996) — малолітній актор, що зіграв головну роль друга і господаря колі Лессі в перших сезонах однойменного серіалу («Lassie») (1954–1973); Jock Mahoney (1919–1989) — виконавець головної ролі сміливого, вправного та справедливого Вершника з пасовиськ в однойменному серіалі «The Range Rider» (1951–1953); Andy Devine (1905–1977) — актор, котрий часто грав помічників ковбоїв у серіалах, серед яких «Пригоди Дикого Білла Гікока» («The Adventures of Wild Bill Hickok», 1951–1958), запам’ятався глядачам своїм скигливим голосом.

21

Forrest J. Ackerman (1916–2008) — лос-анджелеський редактор, письменник-фантаст, літературний агент; засновник науково-фантастичного фандому і провідний знавець фільмів у жанрах наукової фантастики, жахів та фентезі; один з найбільших колекціонерів предметів, пов’язаних із фільмами та книгами у вищезгаданих жанрах. Як літературний агент представляв таких письменників, як Рей Бредбері, Айзек Азімов, Курт Сіодмак, А. Е. ван Вогт, Рон Л. Габбард. Разом із видавцем Джеймсом Ворреном (James Warren) заснував у 1958 році журнал «Відомі чудовиська Кінокраю» («Famous Monsters of Filmland») і був його редактором та головним автором матеріалів. У журналі були статті, фотографії та ілюстрації, присвячені фільмам жахів — від німого до сучасного кіно, — а також їх творцям і зіркам.

22

«Spacemen».

23

Двайт Девід «Айк» Ейзенгауер (1890–1969) — 34-й президент США (1953–1961).

24

Одна з марок купонів, які видаються покупцям у рамках програми лояльності. Кожен купон мав дуже низьку вартість у кілька тисячних долара, але, назбиравши достатню кількість, їх можна було обміняти на акційні товари виробників — партнерів компанії, яка випускала такі купони.

25

В оригіналі — troika.

26

Перекручене father (батько).

27

Соляні таблетки видаються як засіб підтримання водно-сольового балансу в організмі робітникам, які працюють у спекотних умовах.

28

Журнал для молодих і досвідчених письменників, містить корисну та цікаву галузеву інформацію.

29

Літературний місячник, у якому друкуються твори детективного жанру, зокрема відомих авторів; носить ім’я Альфреда Гічкока через його славу майстра саспенсу.

30

Тип музичного релізу, синонім — сингл, який у ті часи виходив на малоформатній платівці зі швидкістю відтворення 45 обертів за хвилину, що містила по одній пісні з кожного боку.

31

Algirdas Jonas «Algis» Budrys (1931–2008) — литовсько-американський письменник-фантаст, редактор і критик.

32

Повна назва журналу — «The Magazine of Fantasy & Science Fiction». Насправді Будріс працював у ньому критиком, а не редактором і писав рецензії.

33

«The Fugitive» — американський драматичний серіал про лікаря Річарда Кімбла (Dr. Richard Kimble), якого за неправдивим звинуваченням засудили за вбивство власної дружини і який переховувався від поліції після втечі з поїзда дорогою до в’язниці. Українські глядачі, можливо, знайомі з однойменним фільмом 1993 року за мотивами цього серіалу, в якому головні ролі зіграли Гаррісон Форд і Томмі Лі Джонс.

34

Популярні серед любителів т. зв. «muscle car» («накачаних машин») важелі перемикання передач специфічної форми, виробництва фірми «Hurst Performance», яка спеціалізується на автозапчастинах для покращення характеристик та естетичного вигляду автомобілів.

35

Lewiston — друге за величиною місто округу Андроскоґґін, до якого прилягають, серед інших містечок, Дарем, Лісбон та Лісбон-Фоллз.

36

«The Parent Trap» (1961) — екранізація німецької книги 1949 року «Das doppelte Lottchen» («Подвійна Лотті»). Сімейний фільм про двох дівчат-підлітків, які знайомляться в літньому таборі та виявляють, що вони близнючки (обох грає акторка Гейлі Міллз (Haley Mills)), після чого намагаються звести разом своїх батьків, які розлучилися зразу після народження дівчат. «The Blackboard Jungle» (1955) — екранізація однойменної книжки 1954 року Евана Гантера (Evan Hunter). Драма про нового вчителя школи для проблемних підлітків Річарда Дадьє, який намагається налагодити стосунки з учнями та зацікавити їх навчанням, але він та його родина стають об’єктами погроз і насильства. Це призводить до конфронтації між Дадьє і спричинником злочинної діяльності Арті Вестом, якого зіграв Вік Морроу (Vic Morrow).

37

Debbie Reynolds (1932–2016) — американська акторка, співачка та активістка, зіграла Теммі — юну мрійливу героїню романтичної комедії «Теммі та холостяк» («Tammy and the Bachelor») (1957); Sandra Dee (1942–2005) — американська акторка, зіграла Франсес Лоренс на прізвисько Ґіджет — юну серфінгістку в однойменній «пляжній» комедії («Gidget») (1959).

38

Yvette Vickers (1928–2010) — американська акторка, пінап-модель і співачка, зіграла головну героїню Ліз Вокер у малобюджетній фантастиці жахів «Напад гігантських п’явок» («Attack of the Giant Leeches», 1959); Luana Anders (1938–1996) — американська акторка, зіграла головну героїню Луїз у ще малобюджетнішому трилері жахів «Божевілля 13» («Dementia 13», 1963).

39

Трейлерний парк (trailer park) — ділянка для постійного чи майже постійного розташування будинків на колесах (mobile home) і житлових трейлерів. В американській культурі стереотипно асоціюється з місцем проживання населення з низьким рівнем доходів, часто за межею бідності, а також із низьким соціальним статусом, рівнем культури побуту та поганим смаком.

40

«I Married a Monster from Outer Space» (1958) — американський науково-фантастичний фільм.

41

Roger Corman (нар. 1926 р.) — американський продюсер і режисер незалежних фільмів, вважається «Королем фільмів категорії B», творець численних малобюджетних фільмів, серед яких цикл із восьми «екранізацій» творів Едґара По, створений у 1959–1964 роках. Був наставником для багатьох майбутніх великих режисерів, серед яких Френсіс Форд Коппола, Мартін Скорсезе, Рон Говард, Джеймс Камерон і багато інших.

42

Американське видавництво, яке проіснувало з кінця 1950-х до початку 1960-х років та спеціалізувалося на бульварному чтиві.

43

«Jack the Ripper» (1959) — британський малобюджетний фільм, в основу сюжету якого лягла теорія, що Джек-різник був мстивим лікарем. Фільм був дуже успішним в американському кінопрокаті; «Gorgo» (1961) — британський фільм-катастрофа про морське чудовисько Ґорґо і його матір, знятий як данина фільмам про Ґодзіллу; «Konga» (1961) — британська наукова фантастика жахів про шимпанзе, що перетворюється на велетенське горилоподібне чудовисько.

44

Дуже важлива книга.

45

«Лев сьогодні спить» — популярна пісня з дуже впізнаваною мелодією, яку написав і вперше виконав південноафриканський композитор і співак Соломон Лінда. Найпопулярнішою є суттєво видозмінена версія, записана американським гуртом «The Tokens» у 1961 році. Використовувалася багато разів у кіно й на телебаченні, серед іншого у фільмах «Ейс Вентура — 2», «Король Лев», серіалі «Друзі».

46

Irving Shulman (1913–1995) — американський письменник і сценарист. «The Amboy Dukes» (1947) — його перший опублікований роман про життя бруклінських малолітніх злочинців під час Другої світової війни; у 1949 році вийшла його екранізація «Місто за рікою» («City Across the River»).

47

Спортсменки, які займаються чирлідингом (від англ. cheerleading) — це вид спорту, мета якого полягає в підтримці та мотивації спортивної команди під час виступу за допомогою ритмічного скандування і складних танцювально-гімнастичних постановок.

48

В оригіналі — «The Village Vomit», обігрується назва справжньої газети «The Village Voice».

49

«All the News That’s Fit to Print» — гасло газети «The New York Times».

50

Популярний американський гумористичний журнал, виходить із 1952 року. Вплинув на розвиток американських сатири та гумору. На обкладинках журналу майже завжди присутній його маскот — Альфред Е. Ньюман (Alfred E. Neuman), вигаданий капловухий хлопець зі щербатою усмішкою. Його фірмова фраза — «What, me worry?» («Щоб я та й переживав!»).

51

Гра слів Raypatch (прізвище Рейпетч) і Rat pack (зграя щурів).

52

«Peter Gunn» (1958–1961) — телесеріал про вродливого та стильного приватного детектива Пітера Ґанна, роль якого виконував Крейґ Стівенс (Craig Stevens).

53

Гра слів: Кінг дописав слово Raw перед прізвищем Diehl: Raw Diehl, що звучить як raw deal (несправедливість, нечесність, кривда).

54

H. L. Mencken (1880–1956) — американський журналіст, сатирик, культурний критик і дослідник американського варіанта англійської мови.

55

Valedictorian — найуспішніший учень або студент, який виголошує прощальну промову в кінці церемонії вручення атестатів або дипломів; salutatorian — другий за рівнем успішності учень або студент, який виголошує привітальну промову на початку церемонії вручення. Обидва ці титули вважаються дуже престижними у США.

56

Через співзвучність прізвища Марґітан (Margitan) і слова «опариш» (maggot).

57

Біла більярдна куля для удару києм.

58

The National Honor Society — загальнонаціональна американська організація з філіями в старших школах, чия мета — будити охоту до науки, стимулювати бажання служити, заохочувати лідерство, формувати в учнів характер.

59

Norman Fitzroy Maclean (1902–1990) — американський письменник і дослідник. Його напівбіографічна повість «Там тече ріка» («A River Runs Through It», 1976) була рекомендована на Пулітцерівську премію, а однойменна екранізація 1992 року номінована на премію «Оскар» у трьох категоріях.

60

John Thomas Gould (1908–2003) — гуморист, есеїст і колумніст із Лісбон-Фоллз; John A. Gould — автор роману «The Greenleaf Fires» (1978).

61

З пошаною (латина) — найнижча з трьох відзнака за успішність, вищу від середньої; інші дві відзнаки — magna cum laude — з великою пошаною та summa cum laude — з найбільшою пошаною.

62

Місцева телефонна лінія, якою користуються кілька абонентів. Такі лінії позбавляли розмови приватності, ставали засобом пліткування й розваг, а також давали спосіб швидко повідомити цілі райони про надзвичайну ситуацію; багато років були культурним атрибутом сільської місцевості.

63

Ліндон Б. Джонсон (1908–1973) — 36-й президент США (1963–1969), за правління та згідно із вказівками якого почалося повномасштабне втручання США в збройний конфлікт між Північним і Південним В’єтнамом, яке призвело до початку В’єтнамської війни.

64

«War on Poverty» — неофіційна назва законодавчих ініціатив Джонсона, спрямованих на подолання бідності, розширення можливостей для освіти, збільшення соціальних гарантій для бідних та безробітних, фінансову й медичну допомогу старшим людям.

65

«Soap Box Derby» — молодіжна гоночна програма, заснована у США 1934 року. Учасники змагаються в перегонах на «мильних ящиках» — безмоторних автомобілях, які початково виготовлялися в домашніх умовах, зокрема з ящиків з-під мила. Пік популярності змагань припав на 1950—1960-ті роки.

66

День незалежності США.

67

Американський чоловічий журнал, який почав виходити у 1952 році. За оригінальним задумом видавців, у кожному номері друкувалися оповідання та уривки рекомендованих авторів. У 1950—1960-ті роки в журналі публікувалося багато видатних письменників. Поступово «Cavalier» перетворився на журнал у форматі «Playboy».

68

Federal Work-Study Program — фінансована федеральним урядом США програма, яка допомагає студентам заробляти кошти на власну вищу освіту через влаштування на роботу на неповний день.

69

Річард Мілгауз Ніксон (1913–1994) — 37-й президент США (1969–1974).

70

«Meet the new boss / Same as the old boss» — рядки з пісні «Won’t Get Fooled Again», у якій критикується революція та влада.

71

Eugene Joseph «Gene» McCarthy (1916–2005) — американський політик, поет і конгресмен. Активно виступав проти війни у В’єтнамі; кілька разів балотувався в президенти.

72

Mutton chops (баранячі реберця) — популярні на початку 1970-х довгі бакенбарди: вузькі біля скронь і широкі на нижній щелепі.

73

Bob «The Bear» Hite (1943–1981) — вокаліст американського блюз-рок-гурту «Canned Heat».

74

Cass «Mama Cass» Elliot (1941–1974) — американська співачка, учасниця гурту «The Mamas & the Papas».

75

Dean’s list — категорія студентів у коледжі або університеті з найвищим середнім балом за семестр або рік. Студентів, які пробули в списку понад семестр, нагороджують під час випускної церемонії.

76

Фідель Кастро помер 25 листопада 2016 року, а подружжя Кінгів досі разом.

77

«Gabba Gabba Hey» — вигук із пісні «Pinhead», який традиційно асоціюється з «Ramones».

78

Мистецтво поезії (лат.).

79

«First there is a mountain / Then there is no mountain / Then there is» — рядки пісні Донована Лейтча (Donovan Leitch) «There Is a Mountain».

80

«A Raisin in the Sun» (1959) — п’єса американської жінки-драматурга Лоррейн Гансберрі (Lorraine Hansberry).

81

Memorial Day — державне свято США, яке відзначають в останній понеділок травня. У цей день вшановується пам’ять усіх американців, які загинули під час військової служби.

82

«The Corpse Grinders» (1971) — американський фільм жахів про несумлінних виробників котячої їжі, які пускають на консерви людські трупи, внаслідок чого коти, яким людське м’ясо припало до смаку, починають нападати на місцевих мешканців.

83

На зміну цій системі прийшла передача звукової доріжки фільму по радіо, для прослуховування якої водієві потрібно було лише налаштувати приймач на необхідну частоту.

84

«Cracker Jack» — американський бренд ласощів, фірмова особливість якого полягає в тому, що, крім попкорну й арахісу, виробники кладуть в упаковку дрібні призи.

85

«Schlitz» — американська марка пива.

86

Американська глобальна компанія з виробництва донатів і мережа кав’ярень.

87

Авраам «Ейб» Лінкольн (1809–1865) — 16-й президент США (1861–1865), одна з найшанованіших постатей в американській історії. Мав репутацію чоловіка, який усього досяг власними силами; дуже багато читав, завдяки чому здобув самоосвіту; змінив велику кількість місць роботи.

88

Звернення в Окружний департамент соціальної допомоги (County Welfare Department) по грошову допомогу для малозабезпечених. При цьому республіканці вважають, що наданням такої допомоги має займатися не держава, а приватні благодійні установи; роль держави — створити всі умови, щоб у людей була змога власними силами подолати фінансові негаразди.

89

«Carrie» (1974), українською книга не видавалася.

90

Doublewide trailer — різновид переносного бюджетного житла; складається з двох секцій, які доставляються на місце окремо і збираються в один будинок.

91

Бунт, крах та покута.

92

«Life» — американський журнал з акцентом на фотожурналістиці.

93

«Rage» (1977), «The Long Walk» (1979), «The Running Man» (1982) — усі три романи вийшли під псевдонімом Річард Бахман; українською книги не видавалися.

94

Little Orphan Annie — головна героїня однойменного серіалу коміксів із характерною шапкою рудого кучерявого волосся.

95

Doodoo — дитяче слівце, аналогічне слову «кака» в українській мові.

96

Jack Benny (1894–1974) — американський комік, радіо- та кіноактор. Старомодний розвалений автомобіль марки «Максвелл» («The Maxwell»), на якому начебто їздив Бенні, був темою його постійних жартів.

97

Dogpatch (собачий клаптик) — вигадане містечко, місце дії класичного сатиричного коміксу «Малий Ебнер» («Li’l Abner»), створеного художником Елом Кеппом (Al Capp).

98

Downeast (нижній схід) — частина східного прибережжя Мену, Нової Англії та Канади.

99

Старшокласники, які 20 квітня 1999 року вчинили стрілянину в школі Колумбайн, вбили 13 людей, поранили 24, після чого застрелилися самі.

100

Indentured servitude — в Америці XVII — поч. XX ст. контракт, за яким європейські іммігранти, переважно незаможна молодь, зобов’язувалися відпрацювати 1–7 років в обмін на оплату працедавцем їх мандрівки до Америки. Такий працедавець мав годувати й одягати робітника, але не платив йому за працю; міг обмежувати деякі свободи свого підлеглого, наприклад, заборонити йому одружуватися; а також мав право перепродати цей контракт іншому працедавцю.

101

Leon Uris (1924–2003) — американський письменник, автор історичних романів, один з найвідоміших творів — роман «Вихід» («Exodus») (1958) про повернення євреїв на історичну батьківщину та заснування Ізраїлю; Allen Drury (1918–1998) — американський письменник, отримав Пулітцерівську премію за політичний роман «За порадою та згодою» («Advise and Consent», 1959).

102

Paperback — книжки в компактному і недорогому форматі з м’якою обкладинкою, які виходять великими накладами; права на видання в такому форматі продаються окремо.

103

«Ballantine Books» — велике американське видавництво, засноване в 1952 році, нині викуплене видавництвом «Penguin Random House»; «Dell Publishing» — американське книжкове та журнальне видавництво, засноване 1921 року; починаючи з 1943 року видавало у великих кількостях книжки в м’яких обкладинках; нині теж входить до видавничої групи «Penguin Random House».

104

«Peyton Place» — роман американської письменниці Ґрейс Металіус (Grace Metalious) про складні, пов’язані між собою долі трьох жінок із містечка Пейтон-Плейс у Новій Англії. У романі змальовано такі явища, як інцест, аборт, зрада, хіть і вбивство. Основні теми — лицемірство, соціальна нерівність, класові привілеї.

105

Pineland Training Center — центр із догляду за душевнохворими, закрився у 1996 році.

106

Марка консервованої кукурудзи.

107

Газованка зі смаком імбиру.

108

Показовий матч у тому чи іншому виді спорту, в якому беруть участь усі найкращі, зіркові гравці ліги (All-star game).

109

«Trans World Airlines» (TWA) — одна з найбільших американських авіаліній, проіснувала з 1924 по 2001 рік.

110

Можливо, маються на увазі декоративні фігурки скелетів, які є традиційним атрибутом мексиканського свята День мертвих (El Día de Muertos), або мумії з Музею мумій у мексиканському місті Ґуанахуато (Museo de las Momias de Guanajuato), однак інформації про те, що на День мертвих мексиканці виставляють напоказ справжні мумії, знайти не вдалося.

111

Misery — нещастя, убозство, жалюгідність.

112

«Tommyknockers» (1987), українською книга не видавалася.

113

Томінокери, як герої роману називають інопланетян, — це міфічні істоти з валлійського та корнвелльського фольклору, які капостять шахтарям. Названі так через звук постукування (to knock — стукати), який передує завалу в шахті; шахтарі вважали, що це томінокери стукають по стінах і спричиняють завали.

114

Intervention — спланований захід, який проводять близькі та друзі людини, котра страждає від залежності, кризи або іншої серйозної проблеми; спроба переконати таку людину звернутися по допомогу до фахівця.

115

«This Is Your Life» (1952–1961) — американське реаліті-шоу, в якому до людей, котрі ні про що не здогадуються, зненацька приходить знімальна група і влаштовує ретроспективу їхнього життя перед аудиторією.

116

«Valium» — перша комерційна назва транквілізатора діазепаму, вживається як наркотик, тривале використання викликає помірну залежність, звикання і має наслідком абстинентний синдром; «Xanax» — комерційна назва сильнодійного протитривожного засобу алпазоламу, вживається як наркотик, викликає залежність і має наслідком абстинентний синдром; «Robitussin» через уміст опіату кодеїну вживається для досягення наркотичного ефекту; до 2006 року до складу «NyQuil» входив псевдоефедрин, який у великих кількостях чинить наркотичну дію.

117

«Scope» — спиртовмісне полоскання для рота, конкурент «Лістерину».

118

James Jones (1921–1977) — американський письменник, пройшов Другу світову війну, яка стала центральною темою його творів, зловживав алкоголем, що призвело до передчасної смерті.

John Cheever (1912–1982) — американський письменник, якого за неперевершену майстерність у написанні оповідань називали «Чеховим передмість»; був алкоголіком, що призвело до депресії та фатальних проблем зі здоров’ям.

119

24 півлітрові бляшанки.

120

J. B. Rhine (1895–1980) — американський ботанік, який першим почав досліджувати парапсихологію на науковому рівні.

121

У метафорі мається на увазі дитячий червоний візок компанії з виробництва іграшок «Radio Flyer» — популярна іграшка серед багатьох поколінь американських дітей і впізнаваний образ американської культури. На такому візку діти возять іграшки, інших дітей і катаються самі.

122

Robert McCammon (1952) — американський письменник жахів.

123

«Chicken Soup for the Soul» («Курячий бульйон для душі») — надуспішна серія мотиваційних та надихаючих книжок реальних історій видавництва з такою ж назвою.

124

Слова з пісні «Grandpa Was a Carpenter».

125

John Prine (1946) — американський автор і виконавець пісень у жанрах фолк і кантрі.

126

Winslow Homer (1836–1910) — американський пейзажист і гравер, відомий творами морської тематики; з 1883 року і до смерті жив у містечку Праутс-Нек у штаті Мен.

127

«Walmart» — американська мережа гіпермаркетів; «Western Auto» — торговельна мережа, яка спеціалізувалася на продажі автозапчастин.

128

«The Undertow» (1886).

129

Wilfred J. Funk (1883–1965) — американський письменник, поет і лексикограф. У 1945 році заснував рубрику «Додайте сил своїм словам» («It Pays to Increase Your Word Power») у журналі «Рідерз дайджест» — це були статті з удосконалення розмовних і письмових мовних навичок. Періодично Фанк включав до рубрики тематичні тести.

130

Оскільки далі в книжці нерідко будуть аналізуватися притаманні саме англійській мові лінгвістичні та стилістичні особливості наведених прикладів, то вони будуть подані в оригіналі та в перекладі, де це необхідно.

131

T. Coraghessan Boyle (1948), «Budding Prospects» (1984).

132

Cormac McCarthy (1933), «Blood Meridian» (1985).

133

Тут Кінг або лукавить, або помиляється. У згаданому оповіданні Гемінґвея є лише друге речення, замість першого ж написано таке: «Нік подивився на обгорілий схил пагорба, де мав би побачити безладно розкидані будиночки містечка, а тоді пішов колією до мосту через річку. Річка була на місці» (переклад В. Митрофанова).

134

Theodore Sturgeon (1918–1985), «Some of Your Blood» (1961).

135

Douglas Fairbairn (1926–1997), «Shoot» (1976).

136

Далі аналізується речення в оригіналі.

137

Історії про хлопчика Діка та дівчинку Джейн — серія книжок різних рівнів складності, за якими американські діти в 1930–1970 роках училися читати.

138

Tom Wolfe (1931), «The Bonfire of the Vanities» (1987).

139

George Carlin (1937–2008) — американський контркультурний стендап-комік, відомий своїми критичними висловлюваннями про політику, мову, релігію та різноманітні заборонені теми.

140

В оригіналі: in some company it’s perfectly all right to prick your finger, but very bad form to finger your prick. Каламбур базується на полісемантичності слів prick (вколоти; член) та finger (палець; пестити пальцем).

141

Тут і далі розбираються особливості англійської граматики.

142

Будучи матір’ю п’ятьох і чекаючи на шостого, моя прасувальна дошка завжди розкладена.

143

«Warriner’s English Grammar and Composition».

144

Студентський корпус.

145

Студентство.

146

Одне зі значень слова body — труп.

147

Маркувати ініціалами.

148

Завести фірмовий бланк.

149

Маркувати ініціалами канцелярське приладдя.

150

Той факт, що.

151

У такому дусі.

152

Це так кльово.

153

У цей момент часу.

154

У підсумку.

155

Зустріч буде проведено о сьомій годині.

156

Зустріч буде о сьомій.

157

Тіло було перенесене з кухні та покладене у вітальні на канапі.

158

Фредді і Майра винесли тіло з кухні та поклали на канапу у вітальні.

159

Мій перший поцілунок буде завжди згадуватися мною як те, що дало початок нашому з Шейною роману.

160

Наш із Шейною роман почався з нашого першого поцілунку. Я ніколи його не забуду.

161

Він зачинив двері рішуче.

162

Він зачинив двері та Він гримнув дверима.

163

«Поклади!» — крикнула вона.

«Віддай, — благав він. — Це моє».

«Джекілле, не будь таким дурним», — сказав Аттерсон.

164

«Поклади!» — погрозливо крикнула вона.

«Віддай, — жалюгідно благав він. — Це моє».

«Джекілле, не будь таким дурним», — презирливо сказав Аттерсон.

165

Victor Appleton — псевдонім колективу авторів книжок про Тома Свіфта, які називали себе «Синдикат Стреймейєра» (Stratemeyer Syndicate) на честь творця персонажа, Едварда Стрейтмейєра. Героєм другого книгосеріалу став син Тома Свіфта — Том Свіфт Молодший, а псевдонім авторів змінився на Віктора Епплтона II.

166

«Ану спробуйте!» — відважно крикнув Том.

167

«Мені батько допомагав із рівняннями», — скромно сказав Том.

168

«Пані, у вас гарна дупа», — нахабно сказав він. (Гра слів, яка полягає в подвійному значенні слова cheekily: 1. Нахабно; 2. Іменник cheek має розмовне значення «сідниці»).

169

«Я сантехнік», — сказав він, зашарівшись. (Гра слів, яка полягає в подвійному значенні слова flush: 1. Рум’янець; 2. Спуск води в унітазі).

170

«Аттерсоне, опусти пістолет!» — скреготнув Джекілл.

«Цілуй мене вічно!» — простогнала Шейна.

«Клята дражнійка!» — відсахнувся Білл.

171

Сказав він, сказала вона, сказав Білл, сказала Моніка.

172

Стандартизований тест, який широко застосовується у США для вступу в коледж.

173

Dumbo (дурник) — персонаж однойменного мультфільму (1941) студії «Дісней», слоник, який навчився літати, використовуючи свої великі вуха як крила.

174

Корнелльський університет (Cornell University) — приватний університет, один із найстаріших і найпрестижніших у США; входить до Ліги плюща.

175

«Не може бути, щоб ти це всерйоз», — недовірливо сказав Білл.

176

Велосипед Томаса.

177

Молотком він убив Френка; Він убив Френка молотком.

178

Мережа ресторанів, яка спеціалізуються на морозиві та фастфуді.

179

Shania Twain (1965) — канадська кантрі-поп-співачка.

180

Великий Тоні сів, прикурив цигарку, провів рукою по волоссю.

181

Jonathan Kellerman (1949) — американський психолог і письменник; «Survival of the Fittest» — детективний роман про розслідування вбивства.

182

Човен був тридцять футів завдовжки, з лискучого білого скловолокна та мав сіру облямівку. Високі щогли, вітрила підібрано. На борту чорними з золотим обведенням літерами виведено напис «Саторі».

183

Donald Robertson (1929–1999) — американський письменник, за словами Кінга, став для нього великим натхненням; «Paradise Falls» (1968) — його сьомий опублікований роман про 35 років із життя містечка Парадайз-Фоллз у штаті Огайо після завершення Громадянської війни, який за характером порівнюють з «Округом Рейнтрі», згаданим нижче.

184

Ross Lockridge (1914–1948) — американський письменник; «Raintree County» (1948) — його найвідоміший роман про мешканців вигаданого округу Рейнтрі в період до і після Громадянської війни.

185

Terry Brooks (1944) — американський письменник у жанрі фентезі, найбільше відомий двома серіями книжок: про королівство Шаннара (Shannara) і королівство Заземелля (Landover); Piers Anthony (1934) — англо-американський письменник у жанрі наукової фантастики та фентезі, найбільше відомий серією книжок про королівство Зант (або Ксанф (Xanth)); Robert Jordan (1948) — американський письменник у жанрі фентезі, найбільше відомий серією книжок «Колесо часу» («The Wheel of Time»).

186

«Watership Down» (1972) — роман про пригоди антропоморфних кроликів, які прямують до пагорба Вотершип-Даун.

187

«No Bad Dogs» — популярний у США посібник авторства дресирувальниці Барбари Вудгауз (Barbara Woodhouse).

188

«Black Mask» (1920–1987) — розважальний літературний журнал, у якому друкувалися автори детективів, а створені ними для сторінок журналу образи вплинули на розвиток жанру крутого детективу.

189

Алюзія на вірш В. Б. Єйтса «Плавання до Візантії» («Sailing to Byzantium») зі збірки «Вежа» («The Tower») (1928).

190

Horatio Alger (1832–1899) — один із найплідніших американських письменників. Творчість Елджера дала початок так званому «Міфові Гораціо Елджера» — класичній історії успіху бідної людини, яка розбагатіла завдяки праведності й працьовитості.

191

Традиційно музами є жінки, але моя — мужик; боюся, доведеться нам із цим просто змиритися. (Прим. авт.)

192

«Дивовижні історії» — американський науково-фантастичний журнал, який виходить з 1926 року; перший журнал, цілком присвячений науковій фантастиці. У ньому вперше публікували свої твори такі автори, як Айзек Азімов, Урсула Ле Ґуїн, Роджер Желязни та ін.

193

«Valley of the Dolls» (1966) — перший роман американської письменниці Жаклін Сюзанн (Jacqueline Susann, 1918–1974), одразу став і донині залишається бестселером (навіть увійшов до «Книги рекордів Ґіннесса» як найбільш продаване видання в історії) попри те, що критики розгромили книжку як погано написану; «Flowers in the Attic» (1979) — вкрай успішний, двічі екранізований роман Ві-Сі Ендрюз (V. C. Andrews, 1923–1986).

194

James M. Cain (1892–1977) — американський письменник і журналіст, писав у жанрі крутого детективу, вважається одним з основоположників жанру роману нуар.

195

Назви американських кабельних телеканалів.

196

Geraldo, Jay Leno — ведучі американських розважальних ток-шоу, Keith Olbermann — ведучий і коментатор спортивних програм.

197

«Frasier» — ситком, «ER» — медичний драматичний серіал.

198

Richard Simmons — американський ексцентричний фітнес-гуру, актор і комік; рекламує власні програми схуднення.

199

«Inside the Beltway» («в межах кільцевої дороги») — американська ідіома, якою описуються питання, важливі для урядових високопосадовців, лобістів і корпоративних ЗМІ, які ці питання висвітлюють, але не для інтересів та пріоритетів американської громадськості. Тут Белтвей — це кільцева дорога довкола столиці США Вашингтона.

200

Набір імен американських телевізійних персон.

201

Про Джойса є класні історії. Моя найулюбленіша про те, що, коли його зір став падати, він почав одягати молочарську уніформу, сідаючи писати. Він нібито вважав, що форма відбивала сонце й освітлювала аркуш. (Прим. авт.)

202

Anthony Trollope (1815–1882) — англійський письменник вікторіанської епохи.

203

John Creasey (1908–1973), якщо вірити іншим джерелам, написав понад 600 романів під двадцятьма вісьмома псевдонімами.

204

Станом на 2017 рік — близько 55.

205

Ruth Rendell (псевд. Barbara Vine) (1930–2015) — англійська авторка трилерів і психологічних детективів; Evan Hunter (псевд. Ed McBain) (1926–2005) — американський письменник і сценарист, писав кримінальні оповідки; Dean Koontz (1945) — американський автор саспенсів, часто з елементами горору, фентезі та наукової фантастики, і сатири; Joyce Carol Oates (1938) — американська письменниця і поетеса, знана своєю творчою плодючістю.

206

У 2014 році було знайдено рукопис іще однієї книжки Гарпер Лі — «Іди, вартового постав» («Go Set a Watchman»), написаної раніше за «Пересмішника»; українською вийшла в 2016 році.

207

James Agee (1909–1955) — американський письменник, журналіст, поет, сценарист і кінокритик; Malcolm Lowry (1909–1957) — англійський поет і письменник.

208

«’Salem’s Lot» (1975), українською книга не видавалася.

209

«Ouija» — спеціальна дошка для «спілкування з духами», на якій намальовано абетку, цифри, слова «так», «ні» та «до побачення». Спілкування відбувається за допомогою маленької дощечки на коліщатках, яка називається планшет. Планшет ставиться на «уїджу», а учасники спіритичного сеансу кладуть на нього пальці рук. Дух начебто рухає планшет від знака до знака, формуючи слова та інші відповіді на запитання учасників.

210

«EC Comics» — колишнє американське видавництво коміксів у жанрах жахів, фантастики, детективів, бойовиків. Найвідомішими виданнями були серія коміксів «Байки зі склепу» («Tales from the Crypt») і журнал «Mad», згаданий вище.

211

Карамелька на паличці з ірискою всередині.

212

Кірбі Мак-Колі, мій перший справжній агент, любив цитувати письменника-фантаста Альфреда Бестера («Зірки — моя доля», «Демонтований»), коли заходила мова на цю тему. «Книга — це справжній бос», — казав Альфі тоном, з якого було зрозуміло, що тему закрито. (Прим. авт.)

213

Patricia Cornwell (нар. 1956 р.) — американська письменниця в детективному жанрі; Mary Higgins Clark (нар. 1927 р.) — американська авторка саспенсів.

214

Бог із машини (лат.) — прийом для просування сюжету, несподіваний порятунок із безвиході завдяки доти невідомим подіям, персонажам, здібностям чи предметам.

215

«The New Yorker» — солідний американський журнал про культуру та життя, серед іншого містить літературну критику, есе, оповідання, сатиру, карикатури і поезію. Видається з 1925 року.

216

Актор, який зіграв головного героя в екранізації роману «Мізері».

217

«Gerald’s Game» (1992), «The Girl Who Loved Tom Gordon» (1999), українською книги не видавалися.

218

«Rose Madder» (1995), українською книга не видавалася.

219

«Bag of Bones» (1998), українською книга не видавалися.

220

«Desperation» (1996), українською книга не видавалася.

221

«Dolores Claiborne» (1992), українською книга не видавалася.

222

Paul Hirsch — американський кіномонтажер, серед інших відомих кінокартин, монтував екранізацію «Керрі» 1976 року.

223

Крім скороченого варіанта імені Річард, слово dick в англійській мові має також значення «член, мудак».

224

Американський бренд одягу.

225

Speakeasy («говори тихо») — підпільний заклад, де під час «сухого закону» у США продавали алкоголь. Нині словом спікізі називають вишукані бари «для втаємничених», які не мають вивісок і не розголошують своєї адреси.

226

Tony Bennett (1926) — американський естрадний співак.

227

Правда, «темно, як у печері» не надто викликає захват; звісно, всі ми чули таке раніше. Щиро кажучи, це ледаче порівняння, не зовсім кліше, але близько до того. (Прим. авт.)

228

«Dime novel» — назва дешевих видань масової літератури, популярних наприкінці XIX — на початку XX століття.

229

George V. Higgins (1939–1999) — американський автор кримінальних романів.

230

Dashiell Hammett (1894–1961) — американський автор крутих детективів, найвідоміші твори: «Мальтійський сокіл» («The Maltese Falcon») (1929), «Худий» («The Thin Man») (1934).

231

Цитати з поеми «Любовна пісня Дж. Альфреда Пруфрока» («The Love Song of J. Alfred Prufrock»).

232

Цитати з вірша «Червона тачка» («The Red Wheelbarrow»). Оскільки нижче вірш згадується ще раз, ось його переклад:

так багато залежить

від

червоної

тачки

вкритої поливою

дощу

поряд з білими

курми

233

Цитати з вірша «Просто хотів сказати» («This Is Just To Say»).

234

Переклад О. Українця та К. Дудки.

235

John Katzenbach (нар. 1950 р.) — американський письменник, за його книжкою «Hart’s War» (1999) було знято однойменний фільм із Брюсом Віллісом у головній ролі.

236

Stalag Luft — назва німецьких таборів для військовополонених льотчиків під час Другої світової війни.

237

Традиційно редактори користуються синім олівцем для позначення своїх виправлень у рукописі.

238

National Legion of Decency — організація, чиїм завданням є відшукування у кінофільмах образливих та небажаних з погляду американської католицької церкви матеріалів і боротьба з ними.

239

Цитата з фільму «Смертельна зброя — 2».

240

Richard Dooling (1954) — американський письменник і сценарист; цитована книга — «Brain Storm» (1998).

241

Henry James (1843–1916) — народжений у США британський письменник, вважається однією з ключових фігур реалізму в літературі XIX ст.

242

Lower middle class — нижній прошарок середнього класу в розвинених країнах. Це люди з освітою на рівні коледжу, офісні працівники на нижчих управлінських посадах, власники маленьких бізнесів та висококваліфіковані майстри, рівень достатку — середній.

243

Frank Norris (1870–1902) — американський журналіст і письменник у жанрі натуралізму; згадувані романи: «The Octopus: A Story of California» (1901), «The Pit» (1903) та «McTeague» (1899).

244

Американський таблоїд, видається з 1926 року.

245

Jesse Ventura (нар. 1951 р.) — американський рестлер, актор, телеведучий і політик. Українським глядачам він знайомий за фільмами «Хижак» і «Переслідуваний» (за мотивами роману С. Кінга); в обох фільмах він знявся разом з А. Шварценеґґером.

246

Географічний регіон США, який характеризується набожністю тамтешніх мешканців.

247

Spiro Agnew (1918–1996) — американський політик, був віце-президентом США за правління Річарда Ніксона; вживав на адресу своїх опонентів ущипливі алітераційні епітети, які для нього писали спічрайтери.

248

Arthur Quiller-Couch (1863–1944) — британський письменник, видавався під псевдонімом Q, запам’ятався головним чином завдяки своїй літературній критиці, вплинув на багатьох письменників.

249

Мається на увазі Ісус Христос, чиє ім’я англійською — Jesus Christ, а ініціали, відповідно, J. C. Ініціали головного героя «Зеленої милі», якого звуть John Coffey, і згадуваного нижче Joe Christmas мають такий самий вигляд.

250

Кілька критиків закинули мені примітивність символізму ініціалів Джона Коффі. А я сказав: «Це що, ядерна фізика?» Не гоніть! (Прим. авт.)

251

Дві третини радіовистави 1938 року Орсона Веллса «Війна світів» за книгою Герберта Веллса подавалися як спецвипуск новин, що начебто призвело до паніки серед слухачів, які вирішили, що по радіо ведуть репортаж про справжнє вторгнення космічних прибульців. Пізніше з’ясувалося, що розповіді про таку паніку були значно перебільшені.

252

«Нащо це все, Альфі?» — цитата з популярної пісні «Alfie», написаної в рамках просування однойменного британського фільму (1966).

253

Lincoln Tunnel — відомий тунель завдовжки близько 2,4 км, який проходить під річкою Гудзон і сполучає місто Вігокен у штаті Нью-Джерсі із районом Мідтаун у місті Нью-Йорк.

254

John Bunyan (1628–1688) — пуританський проповідник, автор алегоричного епосу «The Pilgrim’s Progress from This World, to That Which Is to Come» («Мандрівка Пілігрима з цього світу до прийдешнього», 1678), одного з наважливіших релігійних творів англійської літератури.

255

Код комерційних номерів телефонів, дзвінки на які оплачуються за спеціальними тарифами.

256

«Wise Blood» (1952) — роман американської письменниці Фланнері О’Коннор (Flannery O’Connor) (1925–1964).

257

«Firestarter» (1980), українською книга не видавалася.

258

Flatiron Building («будівля-праска») — будинок у Нью-Йорку, завершений у 1902 році, вирізняється особливою клиноподібною формою. У Флетайроні є і чоловічі, і жіночі туалети, проте вони розташовані дивним чином: чоловічі — на парних поверхах, жіночі — на непарних.

259

«Viking Press» — американське видавництво, засноване 1925 року. Нині входить до видавничої групи «Penguin Random House».

260

Кінг пропустив літеру h і замість pheasants (фазанів) написав peasants (селян).

261

Nelson DeMille (нар. 1943 р.) — американський автор пригодницьких і гостросюжетних книжок; Wilbur Smith (нар. 1933 р.) — південноафриканський автор пригодницьких історичних романів про міжнародне втручання в життя Південної Африки протягом чотирьох століть; Sue Grafton (нар. 1940 р.) — американська авторка детективних романів.

262

«The Far Pavilions» (1978) — епічний роман про британсько-індійську історію британської письменниці М. М. Кай (1908–2004), обсяг першого видання — 1000 сторінок; «A Suitable Boy» (1993) — роман індійського письменника Вікрама Сета (Vikram Seth, 1952), один із найдовших романів англійською мовою, виданих одним томом, обсяг — 1349 сторінок.

263

«Clarissa, or the History of a Young Lady» («Кларисса, або Історія юної леді», 1748) — епістолярний роман англійського письменника Семюела Річардсона (Samuel Richardson, 1689–1761), вважається одним з найдовших творів англомовної літератури за кількістю слів.

264

«Детективний журнал Еллері Квіна» — американський літературний журнал, що виходить раз на місяць, спеціалізується на детективних творах; названий на честь вигаданого письменника Еллері Квіна, що писав романи й оповідання про вигаданого детектива, якого теж звали Еллері Квін.

265

Алюзія на вірш В. Б. Єйтса «Друге пришестя», український переклад О. Мокровольського.

266

Dilbert — головний герой однойменного коміксу, який працює інженером у відкритому офісному просторі за одним із численних столів з перегородками.

267

Daphne du Maurier (1907–1989) — англійська письменниця та драматург, роман «Rebecca» (1938) — її найвідоміший та найуспішніший твір, що був екраніований Альфредом Гічкоком; «A Dark-Adapted Eye» (1986) — психологічний трилер Рут Ренделл (псевд. Барбара Вайн), згадуваної в примітках вище.

268

James A. Michener (1907–1997) — американський письменник, який в основному писав розлогі сімейні саги про життя багатьох поколінь своїх персонажів.

269

State police — різновид поліції з власними унікальними особливостями в кожному штаті, повноваження якої поширюються на територію всього штату. Зазвичай працівники поліції штату контролюють дотримання ПДР на шосе штатного та міжштатного значення, охороняють губернатора, тренують нових офіцерів місцевої поліції, де немає можливості відкрити поліцейську академію, а також допомагають місцевій поліції в серйозних і складних справах.

270

Boston Marathon — щорічний марафон, який відбувається у місті Бостон, проводиться в третю неділю квітня.

271

«From a Buick 8» (2002), українською книга не видавалася.

272

«East Is East» (1990).

273

Gingerbread Man — імбирний пряник у формі чоловічка, головний персонаж західноєвропейського варіанта казки про Колобка.

274

Loan shark — нелегальна діяльність, яка полягає в тому, що особа чи група осіб пропонують позики під украй високий відсоток, а в разі порушення термінів виплат шантажують боржників, вдаються до погроз чи насильства.

275

John D. MacDonald (1916–1986) — американський письменник, автор детективів і саспенсів.

276

Американська компанія, яка займалася виробництвом предметів для колекціонування: сувенірних монет, коштовностей, моделей автомобілів, ляльок тощо.

277

Raymond Carver (1938–1988) — американський автор короткої прози та поет, сприяв відродженню інтересу до американської короткої прози в 1980-х роках.

278

Helen Santmyer (1895–1986) — американська письменниця, опублікувала свій найуспішніший епічний твір «…And Ladies of the Club» (1982), коли їй було за 85.

279

«Cavalier», «Gent» (скор. «джентльмен») «Juggs» («цицьки») — назви чоловічих журналів.

280

Щорічний довідник для письменників, які хочуть продати свої роботи.

281

Щорічний довідник видавничої індустрії, містить контактні дані видавців, літературних агентів, пропозиції редакторських послуг, календар подій, інформацію про фахові курси, книжки та журнали.

282

Журнал про письменницьку майстерність.

283

Logrolling (перекочування колод) — означає принцип «послуга за послугу»; переважно цей термін використовується в політиці на позначення несумлінних взаємних послуг між політиками. Термін походить від давнього звичаю взаємовиручки, коли одні сусіди приходили на допомогу іншим, щоб перекотити зрубаний ліс, і за це могли розраховувати на допомогу з перекочуванням їхнього власного лісу.

284

«This Little Piggy» — відомий в англомовному світі дитячий віршик-гра, в якому пальчики ніг називають поросятками та перелічують, чим ці поросятка займаються.

285

Американці традиційно носять обручки на лівій руці.

286

Повна назва «LifeFlight of Maine» («Менський політ життя») — служба повітряної швидкої допомоги.

287

«Dilaudid» — американська комерційна назва гідроморфону, знеболювального засобу класу опіоїдів.

288

«Percocet» — американська комерційна назва поєднання оксикодону та парацетамолу, вживається як знеболювальне замість морфіну та гідрокодону.

289

«PowerBook» — лінійка ноутбуків компанії «Apple».

290

Howard Cosell (1918–1995) — американський спортивний журналіст, який запам’ятався своєю бурхливою, хвалькуватою та пихатою натурою.

291

Оскільки більшість поданих тут і в наступному розділі книжок українською не видавалися, списки наведено в оригіналі, а переклад назв у дужках умовний і супроводжується знаком*. Назви ж книжок, які виходили українською, подано без жодних позначок.

292

Peter Abrahams (нар. 1947 р.) — американський автор детективних трилерів. Не плутати з ямайським письменником родом із ПАР, якого теж звуть Пітер Абрахамс (1919–2017).

293

Кінофільм за цим твором відомий під назвою «Життя спочатку».

Content

Стівен Кінг
Про письменство

Про письменство

Перша передмова

Друга передмова

Третя передмова

Життєпис

Що таке письменство

Ящик з інструментами

Про письменство

Про життя. Постскриптум

Примітки