Джеральд Даррелл

Балакучий пакунок

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2016

ISBN 978-617-12-4027-8 (fb2)

Жодну з частин цього видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Електронна версія зроблена за виданням:

УДК 82

ББК 84(4Вел)

Д20

Перекладено за виданням: Durrell G. The talking parcel / Gerald Durrell. — Glasgow: Collins, 1976. — 192 p.

Переклад з англійської Наталії Трохим

Ілюстрації та обкладинка Михайла Біломлинського

Дизайнер обкладинки Аліна Ачкасова

ISBN 978-617-12-3424-6

ISBN 978-1-5344-0123-5 (англ.)

© Gerald Durrell, 1974

© Михайло Біломлинський, ілюстрації та обкладинка

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2017

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад і художнє оформлення, 2017

Розділ І. Балакучий пакунок

Літак, яким Саймон і Пітер прилетіли в Афіни у гості до своєї двоюрідної сестри Пенелопи, приземлився. Двері його відчинились, і хлопцям у лице хлинула хвиля гарячого, мов з печі, повітря і такого яскравого сонячного проміння, що вони мимоволі замружились. Після вічно похмурої і дощової англійської погоди, до якої вони звикли, це була просто фантастика, і хлопчаки, розморені та засліплені, мружились, мов коти на полум’я, дослухаючись до розкотистої дзвінкої грецької мови, що заполонила все довкола.

Дядько Генрі спершу їх мало не налякав: здоровенний чолов’яга, схожий на великого брунатного орла — з гачкуватим носом, кучмою сивого волосся і дуже великими руками, якими він без упину розмахував. Дивно навіть, що у Пенелопи, гарненької стрункої дівчинки з великими зеленими очима і каштановими косами, міг бути такий непривабливий батько.

— Ага, — сказав дядечко Генрі, суворо зиркаючи на них. — Ну, ось ви й прилетіли! Ну-ну. Радий вас бачити. Радий бачити вас уже не такими огидними, як відразу після народження. Тоді ви були, ніби лабораторні мишенята — такі ж рожеві і бридкі.

— Тату, — перебила його Пенелопа, — який же ти грубіян!

— Чого це? Зовсім я не грубіян, — відрубав дядечко Генрі, — просто ділюся спогадами.

— А це ваш багаж? — поцікавилась Пенелопа.

— Так, — відповів Пітер. — Оті дві валізи і човен.

— Човен? — здивувався дядечко Генрі. — Який ще човен?

— Надувний, — пояснив Саймон. — Нам його тато подарував.

— О, це чудово! Яка зручна і потрібна річ! — вигукнув дядечко Генрі. — Дуже добре, що ви його прихопили.

Хлопчики аж зашарілися від радості й подумали, що, можливо, дядечко Генрі не такий уже і сердитий, як здалося на перший погляд. Тож вони взяли свої речі, завантажили їх у багажник великого відкритого автомобіля дядечка Генрі і поїхали, опромінені сонцем, минаючи незвичні краєвиди — сріблясті маслинові дерева і темно-зелені кипариси, стрункі, мов списи, під блакитним небом.

Вілла дядечка Генрі, велика недоладна будівля, вмостилась на кручі над синім морем. Її широкі веранди, обвиті виноградом, берегли прохолоду, а з виноградних ліз із-поміж листя звисали величезні грона — хлопці ніколи в житті не бачили таких. Стіни були білі, вікна затуляли величезні зелені жалюзі. Коли жалюзі опускалися, у кімнатах ставало прохолодно, тьмяно і зеленаво, наче в акваріумі. Хлопчикам відвели простору кімнату з кахляною підлогою і так званим французьким вікном — до самої підлоги, — що виходило просто на веранду.

— Ого! — зрадів Пітер. — Тепер я зможу щоранку до сніданку ласувати виноградом!

— У саду ще ростуть апельсини, мандарини, інжир, — докинула Пенелопа, — а ще кавуни, абрикоси і груші.

Дівчинка сиділа на ліжку і дивилася, як гості розпаковують речі.

— Я ніяк не можу повірити, що ми вже справді тут, — сказав Саймон.

— І я, — підхопив Пітер. — От тільки спека… Коли така спека, значить, ми все-таки в Греції.

Пенелопа засміялася:

— Це ще не спека, буває гарячіше.

— Скупатися — ось що нам потрібно, — вигукнув Пітер.

— Я саме про це подумала — добре було би поплавати сьогодні пополудні, — погодилась Пенелопа. — Ось поїмо — і підемо. Тут зовсім поруч є величезний пляж, вода там тепла — найкраще місце, щоб поплавати.

— Можна буде спустити на воду човен, — сказав Саймон.

— Еге ж! — відгукнувся Пітер. — Так і зробимо! І попливемо назустріч пригодам.

Діти поїли, переодяглися в купальні костюми, взяли човен, а до нього й помпу, і поволочили його вниз кам’янистим схилом пагорба серед тонких пахощів чебрецю і мирта — туди, де навсібіч, скільки бачить око, простягався білий пляж. Блакитне плесо було спокійне, наче на ставі, і прозоре, як скло. Напомпувати човен виявилося нелегкою справою: діти раз у раз робили перерви, пірнаючи в морську прохолоду. Але врешті-решт готовий човен погойдувався на мілководді, ніби пухнаста блакитна хмарина. Діти забралися в нього і примостили найнеобхідніші для подорожі речі, які взяли завдяки наполяганням Пенелопи: велику пляжну парасолю і торбу з кількома пляшками лимонаду. Саймон і Пітер сіли на весла, а Пенелопа за кермо — і відчалили. Сонце палило нещадно, а з берега з маслинових дерев долинала монотонна музика цикад. Пропливши приблизно чверть милі[1], хлопці поклали весла і витерли піт з очей.

— Нічого собі, пекельна робітка! — промовив Пітер.

— Угу, — погодився Саймон. — Я просто плавлюся.

— Здається, ми вже далеченько запливли, — поспішила підтримати хлопців Пенелопа. — Усе-таки це ваш перший день тут, та ще й у таку спеку. Може, нам зупинитися десь тут перепочити?

Саймон глянув через плече. За кількасот ярдів[2] над водою виступала довга полога піщана коса, утворюючи невеличку бухту.

— Як вам он та місцинка? — запитав він. — Може, там і пристанемо?

Вони зайшли на веслах у бухточку, кинули якір на мілині, встановили парасолю, що давала тінь завбільшки з добрячий гриб, і Пенелопа відкрила три пляшки лимонаду.

Вдячні і за той клаптик затінку, діти вмостилися під парасолею і пожадливо дудлили лимонад. Запаморочені спекою і зморені веслуванням, хлопчаки поснули, поклавши руки під голови. А Пенелопа зробила останній ковток, трошечки подрімала і вирішила піднятися на піщану дюну — поглянути, що там на тому боці. Пісок аж пашів на сонці й ступати по ньому було боляче. Але дівчинка таки видерлась аж на самий верх дюни і побачила, що пляж простягається вдалечінь аж до обрію — так їй здалося, — але повітря тремтіло від спеки, здіймалося марево і виразно розгледіти що-небудь було неможливо. Дівчинка вже хотіла повертатися назад під гостинний затінок парасолі, аж раптом щось привернуло її увагу.

Спершу їй здалося, що то уламок дерева, але якийсь занадто грубий і зовсім без гілок. Невідомий предмет легенько погойдувався на хвилях від подиху лагідного бризу, поступово наближаючись до берега — там, унизу, просто у Пенелопи під ногами. Дівчинка розгледіла у ньому великий брунатний паперовий пакунок, перев’язаний пурпуровою шворкою. Він прибився до берега, і тільки-но Пенелопа збігла до води, щоб роздивитися його зблизька, пакунок заговорив.

— Егей! — вигукнув пакунок рипучим голосом. — Земля, еге-гей! Їй-Богу, нарешті. Уся ця хитавиця — гойда-да, гойда-да — вкрай несприятлива для моїх нутрощів.

Пенелопа спантеличено витріщилася на знахідку. Це був звичайнісінький здоровецький коричневий паперовий пакунок розміром приблизно три фути[3] заввишки і два завширшки, перев’язаний пурпуровою мотузкою. Щось схоже на старовинний вулик.

— Морська хвороба — це просто мука, — провадив далі пакунок. — Моя прабабуся так страждала від неї, що її частенько нудило, навіть коли вона приймала ванну.

«Хто це тут розмовляє?! — вигукнула подумки Пенелопа. — Не може бути, що звертаються до мене».

Тільки встигла вона це подумати, як із пакунка почувся ще один голос. Тоненький, ніжний, мелодійний голосок, ніби відлуння маленького дзвоника на шиї у ягняти.

— Ой, замовкни вже зі своєю прабабцею і морською хворобою, — промовив голосок роздратовано. — Мене нудить так само, як і тебе. Я тільки хочу знати, що нам тепер робити?

— Ми на місці, — відповів той перший, рипучий голос, — завдяки моїм блискучим навігаційним здібностям. Залишилося тільки зачекати, поки хтось нас визволить.

Пакунок, вирішила Пенелопа, був усе-таки замалий, щоби там могла вміститися людина, не кажучи вже про двох, проте, без сумніву, звідти долинали два голоси. Дівчинці стало страшно і захотілося покликати Пітера і Саймона, щоб разом розібратися в усій цій містичній історії. Вона розвернулася і побігла до парасолі, де спали хлопці, навіть не здогадуючись про пригоду, яка розпочалася вже цієї хвилини.

— Пітере, Саймоне, прокидайтеся, вставайте! — тихенько гукала Пенелопа і штурхала хлопців. — Ну, вставайте ж, це дуже важливо.

— Що таке? — запитав Саймон, підіймаючись і позіхаючи спросоння.

— Скажи їй, хай іде собі, — пробурмотів Пітер. — Я хочу спати. Які ігри в таку спеку?

— Це не ігри, — обурено прошепотіла Пенелопа. — Чуєте? Вставайте! Я знайшла щось над-надзвичайне по той бік коси.

— Що ж ти такого знайшла? — поцікавився Саймон, потягуючись.

— Пакунок, — відповіла Пенелопа. — Величезний пакунок.

— О Боже! — заволав Пітер. — І заради цього треба було нас будити?

— І справді: що в цьому надзвичайного? — погодився Саймон.

— Хм, нічогісінько, якщо вам доводилось чути, щоб пакунок розмовляв, — ущипливо відповіла Пенелопа. — Мені, наприклад, такого ще не траплялось.

— Щоби пакунок розмовляв? — вигукнув Пітер уже зовсім не заспаним голосом. — Тобто якийсь пакунок розмовляє? Мабуть, це тобі почулося. Напевно, ти перегрілася на сонці.

— Жартуєш? Пакунки не можуть розмовляти, — підтримав брата Саймон.

— Ні, я не жартую і не перегрілася на сонці, — сердито промовила Пенелопа. — Я кажу правду: він розмовляє двома голосами.

Хлопці здивовано витріщились на неї. Було очевидно, що вона не жартує, як і те, що з її самопочуттям усе гаразд.

— Послухай, Пенні, — стурбовано сказав Саймон, — ти впевнена, що тобі це не почулося?

Пенелопа аж тупнула ногою з досади.

— Звичайно, впевнена, — сердито прошипіла вона. — Які ж ви обоє дурні! Це пакунок із двома голосами всередині, вони розмовляють між собою. Якщо не вірите, можете пересвідчитися самі. Але для цього вам доведеться піти зі мною.

Не надто охоче — бо їм досі здавалося, що сестричка морочить голову, — хлопці подерлися слідом за нею на піщану дюну. Піднявшись нагору, дівчинка приклала палець до вуст і сказала:

— Ш-ш-ш… — тоді лягла долілиць на пісок і решту шляху проповзла на животі.

Уявіть собі, три голови — одна білява, друга чорнява і третя руда — здіймаються над вершечком дюни, біля підніжжя якої лежить пакунок. Дрібні хвильки розбиваються об нього, діти вражено дивляться на пакунок, а звідти лунає пісня на два голоси:

О місячна морква! Із неї пиріг

Потішить усіх і розрадить усіх.

Свиня у хліві чи корова у яслах —

Усі дуже люблять, їдять дуже ласо

Той добрий, солодкий, чудовий пиріг.

О місячна морква! Із неї вам тортик

Порадує серце, наситить животик.

Усім — віслюкам, і конячкам, і поні —

Смакує і в стійлі, і на припоні

Той свіжий, солодкий, смачнесенький тортик.

О місячна морква! Із неї бісквіт —

Єдиний такий на цілісінький світ!

Чи голуб, чи півень — кого не візьми,

І взимку, і влітку, і восени

Їдять залюбки той пухкенький бісквіт.

— Ось бачите, — тріумфально прошепотіла Пенелопа, — я ж казала!

— Неймовірно, — визнав Пітер. — Як думаєш, що це може бути? Двійко карликів?

— Це мали б бути якісь д-у-у-уже малесенькі карлики, щоб там поміститися, — відповіла Пенелопа.

— Ми не знатимемо, що це таке, поки не зазирнемо всередину, — тверезо оцінив ситуацію Саймон.

— Думаєш, його можна розпакувати? — замислено спитав Пітер.

— Здається, вони згадували про порятунок, — відповіла Пенелопа.

— Добре, зараз спитаємо, — вирішив Саймон. — Зрештою, вони ж говорять англійською.

Широко ступаючи, він спустився з піщаної дюни і підійшов до пакунка, який, не звертаючи на нього уваги, співав собі далі:

О місячна морква! Із неї варенняДарує мені доброту і натхнення! Столітній дідок і маля у візочкуНе можуть прожити ні дня, ні деньочка, Без цього небесно-смачного варення!

Саймон делікатно кахикнув.

— Пробачте, будь ласка, — сказав він. — Пробачте, що перебиваю, але…

О місячна морква! Яка з неї юшка! Лиш сьорбнеш — і враз червоніються вушка!І квочка на сідалі, качка в ставкуОбожнюють страву гарячу таку: Смачну, запашну і наваристу юшку.

— Пробачте, будь ласка, — повторив Саймон голосніше.

Запала тиша — пакунок перестав співати.

— Що це було? — озвався нарешті з острахом тоненький голосок, майже пошепки.

— Голос, — відповів той другий. — Я майже впевнений, що це був голос, якщо, звичайно, не буря, не шторм, не тайфун, не цунамі, чи землетрус, чи…

— ПРОБАЧТЕ, БУДЬ ЛАСКА! — крикнув Саймон на все горло. — Скажіть, ви хочете, щоб вас розпакували?

— Бачиш, — відгукнувся рипучий голос. — Я ж тобі казав, що це був голос. І цей голос пропонує розпакувати нас. Як мило. То що, відповідаємо «так!»?

— О, так, так, — промовив тоненький голосок. — Ми вже так довго сидимо в темряві.

— Чудово, — підсумував рипучий голос. — Ну, що ж, ми люб’язно дозволяємо нас розпакувати.

Діти обступили пакунок, Саймон витяг кишеньковий ніж, обережно перетяв тонкий пурпуровий шнур, і всі разом взялися розгортати папір.

Знявши папір, діти побачили під ним щось схоже на шовковий чохол, щедро гаптований золотими рослинними візерунками.

— М-м-м… Хочете — ми знімемо цей, цей ваш… м-м-м… чохол? — запитав Саймон.

— Чохол? — обурено перепитав рипучий голос. — Ти, дурнику, сказав «чохол»? Це не чохол! Це балдахін, захист від нічного вітру і негоди, пошитий зі справжнього шовку тутового шовкопряда — ось що це таке.

— Ой, — знітився Саймон, — пробачте. Але що би це не було, може, все-таки краще його зняти?

— Так, авжеж, — погодився рипучий голос. — Будь ласка, не шкодуйте зусиль, щоби провести цю рятівну операцію успішно.

Зверху на чохлі було щось схоже на складену петлю — Саймон потягнув за неї і зняв усе накриття. Під ним виявилась велика округла золота клітка, зовсім не схожа на жодну іншу — вона була обставлена зсередини надзвичайно вишуканими мініатюрними меблями. Крім гойдалки і двох перекладин із кедра, тут було гарне ліжко на чотирьох ніжках, оббите червоним оксамитом і накрите чудовою ковдрою ручної роботи, зшитою з малесеньких різнобарвних клаптиків шовку і парчі; маленький обідній столик із кріслом епохи короля Луї; елегантний засклений сервант, а в ньому — дивовижна порцеляна, розписана вручну. Ще тут було велике — на всю висоту клітки — дзеркало у золотій оправі, а біля нього лежали щітка і гребінець зі слонової кістки, а ще — дуже зручний шезлонг, обшитий розкішним яскраво-синім оксамитом, а поруч — клавесин із палісандрового дерева.

У шезлонгу невимушено розвалився папуга — теж незвичайний, діти такого ніколи не бачили. У нього було пурпурове, золоте, зелене, синє і рожеве пір’я, воно виблискувало, сяяло, мінилось, немов коштовне каміння. А ще у нього був великий гладесенький, вигнутий донизу дзьоб — такий чорний, що здавалося, ніби він вирізьблений з антрациту, і блискучі барвінкові очі. Але найдивовижнішим усе-таки було пір’я, бо замість того, щоб лежати собі гладенько одна біля одної, кожна пір’їна стирчала і кучерявилась, мов шерсть у пуделя. Це робило його схожим на дивоглядне барвисте дерево навесні, на якому щойно розпустилися всі пуп’янки. На голові у нього була зелена шовкова шапочка з довгою чорною китицею. Поряд із шезлонгом, де розсівся папуга, стояв маленький столик, а на ньому — ще одна клітка, але мініатюрна, завбільшки з наперсток, а в ній — блискучий золотий павук зі смарагдово-зеленим хрестом на спині. Було зрозуміло, що тоненький голос належав павукові, а рипучий — папузі.

— Ага, ось воно що, — сказав Пітер.

— Воно? — перепитав папуга й обурено виструнчився. — Воно?

— Це папуга! — захоплено вигукнула Пенелопа.

— Так, це просто папуга, звичайнісінький папуга, навчений говорити, — розчаровано буркнув Саймон. — Чому ми не здогадалися про це раніше?

— А ТЕПЕР СЛУХАЙТЕ! — промовив папуга так голосно й сердито, що діти замовкли. — Послухайте-но, — продовжив він лагідніше, привертаючи до себе увагу. — Так, я й справді просто якийсь нікчемний елітний представник папужого роду. Хіба цього не досить, щоб взяти мене на глум?

— Пробач, — зашарілася Пенелопа. — Ми не хотіли тебе образити.

— Проте образили, — насупився папуга.

— Але ж ти папуга папугою, хіба ні? — вигукнув Пітер.

— О, знову починається! Знову ці пустопорожні балачки на тему «про папуг». Я не простий папуга, я — Папуга з великої літери.

— Пробач, але ми тебе, здається, не зрозуміли, — сказала Пенелопа, ніяковіючи.

— Будь-хто чи, радше, будь-який папуга може бути просто папугою, — пояснював він, — але я — Папуга з великої літери. Ініціали промовляють самі за себе.

— Ініціали? Які ще ініціали? — здивовано запитав Саймон.

— Мої, — відповів папуга. — Які ж ви ставите безглузді запитання — на диво безглузді.

— То що за ініціали? — допитувалася Пенелопа.

— Вам буде нелегко їх запам’ятати. Отже, слухайте: мене звати Персіваль Арчібальд Патрік Ульріх Герберт Артур.

— Ось як! Справді, перші літери складають слово «ПАПУГА»! Які гарні ініціали! — радісно прощебетала Пенелопа.

— Дякую, — скромно погодився папуга. — Ось чому я не просто папуга, а Папуга з великої літери. Можете так і називати мене — Папуга.

— Дякую, — сказала Пенелопа.

— А тут, — він промовистим порухом крила вказав на малесеньку клітку, — ось вона, Дульчібелла, мій співучий павучок.

— Привіт, — сказали діти.

— Привіт, — відповіла Дульчібелла.

— Привіт, — приєднався Папуга.

— Мушу визнати, — розважливо промовила Пенелопа, — що тепер я розумію, чому ти Папуга з великої літери. Тобто, звичайно, я не хочу видатись грубою чи ще щось таке, але ти справді розмовляєш набагато краще і більше, ніж звичайні папуги. Я маю на увазі, ти говориш значно розумніше. Розумієш, про що я? Тобто видається, ніби ти тямиш, про що говориш, а звичайні папуги — не тямлять.

— Так і є, — відповів папуга. — Але, як ви думаєте, чому звичайні папуги не знають, що говорять?

— Чому ж? — поцікавився Саймон.

— Бо вони все повторюють за людьми. А це найгірший спосіб навчання.

— Припустимо. А як же вчився ти? — запитав Пітер.

— Я вчився за словником, — гордо відповів Папуга.

— За словником? — недовірливо перепитала Пенелопа. — Як же ти міг навчитися за словником?

— А як же інакше? Головна проблема більшості, якщо не всіх, папуг, власне, в тому й полягає, як я вже казав, що вони вчаться від людей — і тому не знають, що говорять, оскільки люди ніколи нічого їм не пояснюють.

— Я ніколи про це не думав, — зізнався Пітер.

— Який розумний, здоровий, нормальний, інтелектуальний папуга, наділений почуттям власної гідності, міг би цілими днями тільки те й робити, що повторювати «Люба Поллі», якби знав, що це означає? — запитав Папуга, і голос його аж тремтів від запалу. — Який порядний, чесний, скромний, сором’язливий, пристойний птах міг би без кінця кричати при сторонніх «Попка-дурник», якби знав, що це означає?

— Ну, в такому світлі все це справді виглядає жорстоко, — замислено сказала Пенелопа.

— Так, — погодився Саймон, — так само, як усі ці слівця, які втовкмачують немовлятам: «гав-гав», «вава», «кака» і всяке інше.

— Саме так! — тріумфально вигукнув Папуга. — Ну яка нормальна дитина могла б кожного представника парнокопитних, якого тільки побачить, називати «му-му», якби знала, що це означає?

— Кожного представника чого? — спитав Пітер.

— Він має на увазі корів, — відповів Саймон, який краще за брата знався на складних і довгих словах.

— Ні-ні, — говорив далі Папуга, — єдиний спосіб навчитися розмовляти — це вчитися за допомогою словника, і тут мені особливо пощастило, бо мене виплекав великий, багатий, всеохопний словник, справжній Словник з великої літери.

— Як же словник міг тебе виплекати? — засумнівалася Пенелопа.

— Там, звідки я прибув, це можливо, — запевнив Папуга. — Словник — найбільша наша книга, поряд із Великою книгою чарів і Книгою цілющих трав Гепсібара.

— Боюся, я знову нічого не зрозуміла, — сказала Пенелопа.

— Бо ти напрочуд обмежена і вперта дівчинка, — сказав Папуга, — до того ж нетямуща, непослідовна і легковажна.

— Не думаю, що тобі варто знову говорити грубі слова й ображати людей, — зауважив Пітер, який хоч і половини не зрозумів, проте відчув, що слід заступитися за сестру.

— Ображати? — щиро здивувався Папуга. — Я нікого не ображаю, я лише кидаю жменьку слів на вітер, якусь дещицю малих слів. Це моя робота.

— Кидати слова на вітер? — спитав Саймон. — Як це?

— Він — хранитель слів, — несподівано промовила Дульчібелла своїм тоненьким тихим голоском. — Це дуже важлива робота.

— Коли втручаєшся в чиюсь розмову, годилось би принаймні перепросити, — Папуга неприязно зиркнув на Дульчібеллу.

— Вибач, — зайшлася павучиха плачем. — Я тільки хотіла допомогти, я тільки намагалася віддати тобі належне, я тільки старалась…

— Може, ти вже замовкнеш? — гаркнув Папуга.

— Аякже, неодмінно, — відповіла Дульчібелла, посунулася вглиб клітки і взялася пудрити носика. — Так і знай: я образилася.

— Образилась вона, — буркнув Папуга. — Типова жіноча поведінка.

— А що означає «кидати слова на вітер»? — спитав Саймон.

— І як розуміти оте «хранитель слів»? — додав Пітер.

— Як-як! — відповів Папуга. — Так і розуміти, бо це чистісінька правда, і зовсім не варто шукати тут якихось прихованих значень. Бачте, там, звідки ми прибули, існує три книги, які визначають плин нашого життя. Це, так би мовити, книги, що лунають, вони абсолютно не схожі на ваші нудні старі звичайні книжки — наші книги вміють розмовляти. Одна з них — це Велика книга чарів, друга — Книга цілющих трав Гепсібара і третя — Великий словник. Я вивчав словник, і тому став хранителем слів.

— Але все-таки, що це все означає? — запитала Пенелопа.

— О, — промовив Папуга, — мушу сказати, це дуже важлива робота. Ось, наприклад, чи знаєте ви, скільки слів в англійській мові?

— Ні, — відповіла Пенелопа.

— Сотні, — припустив Пітер.

— Ні, мабуть, тисячі, — виправив його Саймон.

— Майже вгадали. Якщо ж точніше — в англійській мові є понад двісті тисяч слів. Нині пересічні люди вживають одні й ті самі слова день у день.

Раптом очі його наповнилися сльозами, він витяг з-під крила картату носову хустинку, притулив її до дзьоба і висякався.

— Отже, — говорив Папуга тремтячим від зворушення голосом, — як ви вважаєте, що стається з усіма тими словами, яких люди не вживають?

— І що ж із ними стається? — перепитала Пенелопа, широко розплющивши очі.

— Якщо про них не дбати і не провітрювати їх, вони просто пропадають, зникають, вивітрюються, бідолашні малесенькі створіння, — пояснив Папуга. — У цьому і полягає моя робота: раз на рік я маю сідати і перечитувати вголос весь Словник, від початку до кінця, щоб переконатися, що кожне слово як належить промовлене. Але впродовж року я також намагаюся вживати якнайбільше слів, бо одного разу на рік недостатньо, щоби порятувати цих маленьких наших друзів. Їм так нудно весь час сидіти там, на сторінках.

— Час втікає, — несподівано озвалася Дульчібелла.

— Ти ж, здається, щойно була страшенно ображена? — сказав Папуга і зиркнув на неї.

— Я вже перестала ображатися, — сказала Дульчібелла. — Я ображалася по-дружньому. Але все-таки час втікає.

— І що ти хочеш сказати, коли постійно це повторюєш? — роздратовано спитав Папуга.

— Ну, ми ж не збиралися сидіти тут цілий день і вислуховувати твої безкінечні лекції про слова, — відказала павучиха. — Ми маємо надолужити згаяний час. Пам’ятай — у нас багато роботи.

— У нас багато роботи, у нас багато роботи — як мені це подобається, — роздратовано сказав Папуга. — Усе, що ти робиш цілими днями, — сидиш у своїй клітці, співаєш і ображаєшся, тому мені не залишається нічого, окрім того, що усім керувати, усе робити, ухвалювати важливі рішення, демонструвати найвищі прояви розуму та відваги…

— Думаю, це було не надто розумно — запроторити нас обох у вигнання, — перебила його Дульчібелла, зневажливо пхикнувши. — Я не бачу в цьому нічого, що можна було б назвати розумним. Нічогісінько.

— Так-так, правильно, звинувачуй мене, — скрикнув Папуга. — Але звідки я міг знати, що вони нападуть серед ночі, га? Звідки я міг знати, що жаби запакують нас у цей грубий коричневий паперовий пакунок і вкинуть у річку, га? Ти думала, як завжди (це тобі вельми властиво), що я допомагав василіскам захопити тебе… Тебе, дурнувату пристаркувату співучу павучиху, тебе…

— Я образилась! — зойкнула Дульчібелла і знову заплакала. — Я гніватимуся цілу годину. Наша угода не дає тобі права ображати мене частіше, ніж раз на тиждень, а ти тільки сьогодні, за один лише день, встиг зробити це двічі.

— О так, так, — втомлено погодився Папуга. — Пробач, будь ласка. Зараз же припини гніватись, і тоді я подарую тобі пиріг із мухами, коли ми повернемось додому.

— Обіцяєш?

— Авжеж, обіцяю, — роздратовано сказав Папуга.

— А може, ти подарував би мені до пирога з мухами ще суфле з коників-стрибунців? — улесливо спитала Дульчібелла.

— Ні, оце вже ні, — відмовив Папуга.

— Ну і нехай, — зітхнула вона і знову взялася пудрити носик, тихенько мугикаючи.

— А що це за історія з жабами? — спитав Пітер, заінтригований почутим.

— І з василісками, — вигукнула Пенелопа. — Хто це такі?

— Що вони захопили? — спитав Саймон.

— І звідки ви втекли? — не вгавала Пенелопа.

— Тихо! — скомандував Папуга. — Тихо, тихо, тихо.

Діти притихли.

— А тепер, — сказав Папуга, — насамперед, прошу вас, відчиніть, будь ласка, дверцята.

Саймон поквапливо витяг кишеньковий ніж, перетяв пурпуровий шнурок на дверцятах і відчинив їх.

— Дякую, — сказав Папуга, поважно вийшовши і вилізши на вершечок клітки.

— Не хотілось би, щоб ти там застудився, — зауважила Дульчібелла. — Ти ж не взяв свого плаща.

Папуга не звернув на неї уваги. Він ретельно поправив свою шапочку, яка зсунулась на одне око, поки він дерся нагору, й обвів поглядом дітей.

— Отже, — сказав він нарешті, — ви хочете отримати відповіді на всі ці запитання, чи не так?

— Так, просимо, — сказала Пенелопа.

— Чи можу я вам довіряти? — спитав Папуга.

— Звичайно, можеш, — обурився Саймон.

— Ну, тоді знайте: те, про що я розповім вам зараз, — страшна таємниця, розумієте? Нікому ані слова — ані пари з вуст.

Діти щиро пообіцяли зберегти в таємниці все, що їм розповість Папуга, вмостились довкола клітки і приготувалися слухати.

Розділ ІІ. Поїзд до країни Міфології

— Отже, — почав Папуга, — це було того року, коли Генджіст Ганнібал Джанкетберрі завершив своє чародійське навчання. Він був сьомим сином сьомого сина сьомого сина, тож немає нічого надприродного в тому, що саме він був найкращим серед студентів, пройшов навчальний курс із найбільшими успіхами й отримав, крім інших відзнак, орден Мерліна.

— Це що, найвища нагорода? — спитала Пенелопа.

— Цей орден засвідчує, що його власник — майже такий самий вправний чарівник, як і Мерлін, а Мерлін був незрівнянний. Отже, коли Генджіст Ганнібал завершив Університет магії з відзнакою і нагородами (серед яких були і три книги, про які я вже згадував, а також шпилястий капелюх і чарівна паличка), старий учитель попросив його обрати спеціалізацію і зробити на цьому ім’я. На ту пору країна кишіла нікудишніми чародіями, усі вони мурмотіли одні й ті самі старі заклинання, і вчитель Генджіста Ганнібала розумів, що, володіючи таким рідкісним талантом, його учень може досягти вершин. Після довгих роздумів Генджіст вирішив присвятити себе вичаровуванню міфічних істот, бо в ті часи ніхто цього ще не робив.

— Які це «міфічні істоти»? — прошепотіла Пенелопа Саймонові на вушко.

— Нереальні, уявні, наприклад, морський дракон, — прошепотів Саймон у відповідь.

— Невдовзі, — вів далі Папуга, — коли хтось хотів знати, скільки пальців на ногах у дракона чи якої довжини волосся у русалки, кожен, не вагаючись, звертався до Генджіста Ганнібала Джанкетберрі, бо він був найкращим спеціалістом у цій галузі. Щиро кажучи, саме він підготував левову частку інформації для Історії чотириногих бестій Топселла, але Топселл не віддав йому належне. Професійні ревнощі — ось головна причина, — Папуга замовк, заліз дзьобом під крило, витяг мініатюрну золоту табакерку, вдихнув дрібку тютюну і немилосердно чхнув у свою картату хустинку.

— Я ж казала, що без плаща ти застудишся, — сердито буркнула Дульчібелла. — Чому ти не прислухаєшся до слушних порад?

Папуга не звертав на неї уваги.

— Однак через кілька років, — провадив він, — Генджіст Ганнібал несподівано знайшов успіх у своїй поразці, якщо можна так висловитися. Він помітив, що люди більше не приходять до нього, щоб побачити ріг єдинорога чи пляшечку з попелом фенікса у світлі блискавки. І невдовзі збагнув: це означає, що люди перестали йому вірити.

Папуга замовк і подивився на дітей пильним і поважним поглядом.

— Я не розумію, — зізнався Саймон і насупився. — По-перше, якщо це були міфічні створіння, то вони не могли існувати насправді.

— Дурненький хлопчику, — відказав на це Папуга, — вони існують тоді, коли люди в них вірять.

— Я не розумію, яким чином щось або хтось може існувати лише тому, що ти в нього віриш, — вперто стояв на своєму Саймон.

— Не тільки ти, а й безліч інших людей цього не розуміє, — сказав Папуга. — Але подумай лише: колись ніхто не вірив у паровий двигун чи в пароплав, правда ж? Тому їх і не було, але згодом багато людей повірили в існування парового двигуна і пароплава — і тоді… р-р-раз!

— Гримить! — озвалася Дульчібелла.

— А потім парових двигунів і пароплавів стало так багато, що вони вже почали заважати нам пересуватися. Так само було і з міфічними істотами: поки люди в них вірили, їх було багато, але коли люди почали втрачати віру, тоді раптом… р-р-аз! — і їхня популяція зникла.

— О, знову гримить! — скрикнула Дульчібелла. — Може, зайдеш всередину чи так і стирчатимеш під блискавками?

— Ой, та помовч уже ти! — роздратовано кинув Папуга. — Краще візьми і сплети собі щось.

— Що-що? — перепитала Дульчібелла.

— Нічого! — відказав Папуга.

— Добре, я сплету запинало! — промовила вона. — Я завжди хотіла мати запинало!

— Невдовзі справи пішли геть погано, — повернувся до розповіді Папуга, — і Генджіст Ганнібал мало не збожеволів: єдинорогів залишилося лише чотири пари, морських драконів не можна було відшукати ніде ні за які гроші — це жахливо! І все це тому, що не залишилось нікого, хто б у них вірив.

— І як же пан Джанкетберрі зарадив цьому? — зацікавлено спитала Пенелопа.

Папуга обережно озирнувся, щоб переконатися, що їх ніхто не підслуховує, і таємничо прикрив дзьоба крилом:

— Він заснував нову країну і назвав її Міфологією… — прошепотів хрипкувато.

— І де ж вона? — поцікавилася Пенелопа.

— І як усе вирішилось? — запитав Пітер.

— Чекайте, чекайте, — сказав Папуга, — на все свій час!

— Ти бува не бачив мого зразка для плетіння запинала? Га? — гукнула Дульчібелла.

— Ні! — люто відповів Папуга. — Не бачив!!! — він пройшовся вгору-вниз по ґратах клітки, заклавши крила за спину, і зупинився.

— Що ж, Генджіст Ганнібал знайшов свою Міфологію зовсім випадково. Він ходив собі пагорбами і дійшов до якогось провалля. Спустившись туди просто з цікавості, він побачив велетенську печеру під землею, з величезним підземним морем, поцяткованим острівцями. І раптом зрозумів: це саме те, що він шукав. Зрештою, світ скоро стане таким маловірним і таким перенаселеним, що не залишиться місця навіть для справжніх тварин. То що вже й казати про міфічних істот? Тож Генджіст Ганнібал став володарем цих печер і за допомогою кількох могутніх замовлянь облаштував свою країну і зробив її придатною для життя, навіть дуже зручною. Тоді всі міфічні істоти, що вціліли на той час, спустилися в печеру, отримали свій острів або клаптик моря і зажили щасливо… Бачите, поки ми вірили одне в одного, ми були в безпеці, — Папуга замовк, витер сльози і гучно висякався.

— Я ж тобі казала, що ти застудишся! — крикнула Дульчібелла. — Ти чуєш мене чи ні? О Боже!

— Наш уряд, якщо його можна так назвати, — продовжував Папуга, — складався з трьох великих книг (я казав, що книги ці вміють говорити) і Генджіста Ганнібала Джанкетберрі. Це був дуже добрий, чесний і справедливий уряд. Як я вже згадував, мене призначили хранителем слів, і моя робота полягала, між іншим, і в тому, щоб кожні сто років виходити в реальний світ, а потім звітувати про те, що там діється. Отже, ми з Дульчібеллою саме зупинилися в мого двоюрідного брата, який живе в Індії. Він знається з Махараджею Джайпуру. Уявіть собі жахливого сноба із закордонним паспортом, «роллс-ройсом» і всякою всячиною. Але він тримав мене в курсі щодо найсвіжіших подій на Далекому Сході. Хоч би там що було, ми повернулися з цієї подорожі додому… і відгадайте, що там застали?

Діти мовчали, затамувавши подих.

— Ми застали, — сказав Папуга таємничим, урочистим і сумним голосом, — ось що: повстання василісків. І це ще не все — повстанці викрали наші три великі книги. Ви можете уявити щось жахливіше, небезпечніше і загрозливіше?

— Ні! — заворожено видихнули діти, бо з дзьоба Папуги це прозвучало, як звістка про кінець світу.

— Я теж, — погодився він.

— Але, будь ласка, — попросила Пенелопа, — перш ніж продовжувати, поясни нам, хто такі василіски?

— Так, Папуго, будь ласка! — підхопили брати.

— Добре! — погодився Папуга. — Що ж, повинен зізнатися, хоча ми, жителі країни Міфології, сповідуємо принцип «живи сам і дай жити іншому», проте, мушу визнати, що насправді василіски ніколи мені не подобалися: галасливі, брутальні, самозакохані, марнославні — такий їхній загальний портрет. До того ж неохайні, вічно дихають вогнем, легковажно ставляться до всього та ще й небезпечні. А їхня зовнішність? Вельми неприваблива, як на мене. Вони завбільшки десь такі, як ви, з тулубом півня, хвостом дракона, а замість пір’я — луска. Зазвичай луска у них різнобарвна — і червона, і золота, і зелена, якщо хочете знати. На мій погляд, це надто крикливо і вульгарно.

— А навіщо вони дихають вогнем? — спитав Пітер.

— Я не знаю цього достеменно, — відповів Папуга. — Мабуть, вони просто щось таке собі придумали, але насправді це досить небезпечно, повинен вам сказати. Генджіст Ганнібал хотів збудувати для них спеціальний вогнетривкий замок — і хай би вони у ньому жили. Перше своє житло василіски спалили дощенту через двадцять чотири години після того, як заселилися. І тепер вони мешкають у замку Г. Г., звикаючи до життя у замкненому просторі, поки господар не переселить їх у Кришталеві печери. Але мені здається, що вони і цей дім урешті-решт спалять на попіл.

— То вони такі небезпечні, що страшно бути з ними поряд? — спитала Пенелопа.

— Ні, якщо контролювати їхню чисельність, — відповів Папуга. — Ми ніколи не допускаємо більше десяти дюжин[4] одночасно в одному приміщенні.

— Але як це вам вдається? — спитав Саймон.

— Це передбачено одним із наших законів, — відповів Папуга, — скільки має бути єдинорогів, скільки мандрейків, скільки василісків і так далі. Ми змушені були це зробити, інакше ці істоти витіснили б нас. Бачте, це єдиний спосіб зберегти сталу чисельність жителів Міфології. Уявіть собі, ці василіски постійно силкуються добитись зростання своєї популяції, завжди звертаються до Г. Г. зі всякими історіями про те, що їх нікому купати. І це справді серйозна проблема. Розумієте, василіски вилуплюються із яєць, які знесли два золоті півники. Звичайно, це тупі птахи — вони тільки й знають, що цілими днями сидіти і час від часу кукурікати, як дурники. Але раз на сто років кожен із них має знести яйце.

— А я думала, яйця несуть тільки кури, — зніяковіло зауважила Пенелопа.

— Кури несуть яйця, з яких вилуплюються курчата, — виправив її Папуга. — А золоті півники несуть яйця, з яких вилуплюються василіски.

Ця відповідь так спантеличила Пенелопу, що вона вирішила більше ні про що не запитувати.

— Золотий півник має знести яйце з василіском — і все, на цьому його місія вичерпана, — пояснював Папуга. — Тоді він зо два рази хвалькувато кукурікає і передає яйце в лапи жабам.

— Жабам? — вигукнула Пенелопа, тепер уже зовсім спантеличена.

— І що жаби роблять з ним далі? — спитав Саймон.

— Висиджують, що ж іще? — відповів Папуга. — Єдине, на що вони здатні, ті жаби, безмозкі безхребетні створіння. Єдине, що вони роблять добре, — висиджують яйця з василісками. Але знаєте, якщо ви й далі збираєтесь перебивати мене, я ніколи не закінчу цю розповідь.

— Пробач, — промовили діти з каяттям у голосі й принишкли.

— І ось, — вів далі Папуга, — одного разу василіски вирішили, що коли їм вдасться прибрати до рук Велику книгу чарів, то вона підкаже, як зробити так, аби золоті півники несли яйця щодня. Вони змовилися з жабами — а це, як відомо, легковажні, безглузді, піддатливі створіння — і разом не тільки захопили золотих півників, а й викрали три великі книги нашої країни. Коли ми з Дульчібеллою повернулися, нападники вже замкнули своїх бранців у замку й отримували яйця з майбутніми василісками, як… ніби… ну, як…

— Як на птахофермі, — підказав Саймон.

— Точно, саме так, — підтвердив Папуга. — За останніми підрахунками, у них зараз двадцять п’ять яєць. По одному щодня. Уся наша країна Міфологія скоро буде перенаселена василісками, якщо ми якось цьому не зарадимо, тобто якщо я не зараджу цьому. Розумієте, вже десь останні років двісті Г. Г. дуже слабкий і неуважний та залишає дедалі більше поточних справ на мене. Але я нічого не можу вдіяти без наших великих книг. Тому ми з Дульчібеллою надумали піти і вкласти трохи розуму в дурнуваті голови василісків, але посеред ночі нас схопили їхні поплічники, пришелепуваті, бридкі й нахабні жаби, загорнули нас у жахливий пакувальний папір і кинули в річку. Я Папуга! Кров у мені кипить від гніву! Чекайте-чекайте, кляті жабиська, я ще дістану вас своїми крилами!

— А що ж із паном Джанкетберрі? — запитала Пенелопа. — Бідолашний, що з ним сталося?

— Він був у відчаї, нещасний мій друг, — сказав Папуга. — Він сидів у своїй чарівній печері й тримав на руках дракониху, яка билася в істериці. Більше його я не бачив.

— Дракониху? — перепитав Пітер, він досі ніяковів у присутності цих незрозумілих створінь.

— Табіту, останню з драконів, — пояснив Папуга. — Досить мила по-своєму тваринка, але дуже непрактична. Вона дозволила василіскам забрати яйця, а коли зрозуміла, яку дурницю вчинила, то, як і слід було сподіватися, впала в істерику. Ніякої витримки в цих драконів.

— А ти не думаєш, що треба повертатися якнайшвидше? — тривожно запитала Пенелопа. — Поки малі василіски не вилупились?

— Думаю! — відказав Папуга. — Але я не можу цього зробити без сторонньої допомоги!

— Ми тобі допоможемо! — вигукнула Пенелопа. — Ми зробимо все, що треба, чи не так, Пітере, Саймоне?

— Так! — відповіли хлопці. — Що завгодно, ти тільки скажи!

— Які ви добрі! — сердечно мовив Папуга, втираючи сльози. — Дуже-дуже добрі…

— Хоча, правду кажучи, я зовсім не збирався тебе супроводжувати! — пожартував Пітер. — І допомагати впоратися з василісками!

— Так-так! — підхопив Саймон. — І з мерзенними жабами!

— То як, Папуго, можна нам поїхати з тобою? — запитала Пенелопа. — Я маю на увазі, що ми готові стати тобі в пригоді.

— Дорогі мої діточки! — Папуга розчулився до краю. — Ви такі шляхетні, такі великодушні… Звичайно, я буду радий, якщо ви зможете поїхати з нами. І буду невимовно вдячний за допомогу.

— Чудово! — вигукнув Пітер, підстрибуючи на радощах. — Усе, вирішено! Тільки як ми туди дістанемось?

— Поїздом, — підказав Папуга.

— Поїздом?! — вражено перепитали діти.

— Так. Спочатку тільки стежка вела до нашого входу. Але згодом проклали залізничну колію. Вузькоколійку, звичайно ж. Вона пролягає зовсім поруч із входом до країни Міфології, отже, мадам Гортензія підвезе нас просто до потайного місця, розумієте? Вона француженка, але з кращих із них. Якщо чесно — сам я не згадаю дороги до входу. Я добираюсь туди іншим шляхом. Але мадам Гортензія знає дорогу. Вона зараз на пенсії, живе у селі Дайкофта.

— Ага, я її бачила! Вона зараз у нашому селі. Тобто у селі, найближчому до нашої вілли! — радісно скрикнула Пенелопа. — Ти говориш про той симпатичний маленький паротяжик, що стоїть на платформі біля залізничної станції? Це його ти називаєш мадам Гортензія?

— Так-так! — зрадів Папуга. — То як вона там?

— Добре, — відказала Пенелопа. — Вона гарненька.

— Ми ніколи не показували машинам нашого входу, — сказав Папуга. — Ненадійні вони, ці машини, але старенька мадам Гортензія — добра душа. Вона зібрана не так, як теперішні поїзди. Якщо ми виїдемо сьогодні вночі, то вона відвезе нас до самісінького входу в Міфологію. А там уже підемо пішки — вздовж річки.

— Якщо там є річка, то чому б нам не попливти човном? — поцікавився Саймон.

— Ой, якби ж ми його мали, то попливли би, — зітхнув Папуга.

— Але ми маємо! — радісно вигукнув Пітер. — У нас є човен, він тут, за цією піщаною дюною.

— Та ви жартуєте!!! — не повірив Папуга.

— Ні, — сказала Пенелопа. — Можеш сам піти і пересвідчитись.

Папуга з вершечка золотої клітки злетів над піщаною дюною, виграючи на сонці всіма барвами веселки. Швидко глянув на човен, повернувся і знову вмостився на верхівці клітки.

— Тобі вже не можна так літати, у твоєму віці, — буркнула Дульчібелла. — Скільки разів я про це казала!

— Це грандіозно! — вигукнув Папуга, трохи захеканий. — Чудово! Якраз те, що нам потрібно: надувний, та ще й такого гарного кольору. Діти, який же я радий, що ми з вами зустрілися!

— Ми теж дуже раді! — сказала Пенелопа.

— А тепер треба розробити план, — нагадав Папуга. — Ось що я пропоную. Якби ви були такі добрі та заховали нас із Дульчібеллою у клітці десь біля дороги, а опівночі повернулися, то ми б усі разом пішли до села Дайкофта і попросили мадам Гортензію підвезти нас до входу в країну Міфологію. А далі вже самі попливемо човном. Як вам такий досконалий план?

— Супер! — вигукнув Саймон і посміхнувся.

— Ми із Саймоном беремо на себе зброю і спорядження, — заявив Пітер. — А Пенелопа відповідатиме за харчі та речі першої необхідності.

— О Боже, — Саймон здригнувся від несподіваної думки, — але скільки часу триватиме ця подорож?

— Думаю, кілька днів, — відповів Папуга. — А що?

— А як же твій тато, Пенні? — спитав Саймон. — Як йому це пояснити?

— Дуже просто, — заспокоїла його Пенелопа. — Він якось казав мені, що коли ви приїдете, ми можемо взяти намет і влаштувати собі на пляжі кемпінг на кілька днів. І тепер нам потрібно тільки сказати, що ми підхоплюємо цю ідею і влаштовуємо кемпінг. Словом, у цьому покладіться на мене.

— Отже, вирішено. Пора братись до роботи, — діловито сказав Пітер.

Діти обережно винесли клітку на пагорб і заховали в заростях мирта. Відтак попливли назад, до свого берега, випустили повітря з човна і понесли його додому. Як Пенелопа й передбачала, дядечко Генрі не заперечував щодо їхнього наміру влаштувати кемпінг на пляжі.

— Зараз саме місяць уповні, — говорила Пенелопа, — і ми зможемо провести кілька ночей на березі, а тобі зовсім не варто за нас хвилюватися.

— Так, я не хвилюватимусь, — відповів дядечко Генрі. — Я у вашому віці дуже любив такі місячні ночі на пляжі. Чудові були часи! Бажаю вам гарно розважитись.

Діти всі разом пішли до спальні хлопчиків готувати і пакувати спорядження. Саймон змайстрував три списи — тісно примотав загострені кухонні ножі до бамбукових палиць. А Пітер зробив катапульту з рогатої маслинової гілки та міцної гуми, яку йому дала Пенелопа. А ще вони взяли зі собою три ліхтарики, компас і скриньку з найнеобхіднішими речами, куди поклали всілякі пластирі, бинти, вату і три великі коробки сірників. Папуга запевнив, що коли вони дістануться до Кришталевих печер, оселі Г. Г., їжі буде вдосталь. Тому діти прихопили харчів стільки, щоб вистачило на одну добу, і таких, які не треба готувати — родзинки, горіхи і шоколад. А тоді посідали на ліжка і стали чекати…

Щойно пробило північ, вони крадькома вибралися з дому і пішли вниз місячною стежкою, несучи із собою зброю, спорядження і найважливішу річ — човен. Підійшовши до миртових кущів, де залишили Папугу, діти помітили дивне світіння, ніби від туристського багаття, а коли підкралися ближче, побачили, що Папуга запалив дві свічки в канделябрах на клавесині і награє тиху ніжну мелодію, а Дульчібелла ледь чутно йому підспівує. Це була така зворушлива і мила сцена: відблиски свічок на ґратах золотої клітки, клавесин із палісандрового дерева, увесь цей мініатюрний інтер’єр, приємна музика і солодкий ніжний голосок Дульчібелли — дітям аж шкода стало турбувати Папугу, хоча вони й розуміли, що мають це зробити.

— А ось і ви, — промовив Папуга, вгледівши їх, обірвав мелодію гліссандо[5] зліва направо через усі клавіші й опустив кришку клавесина. — Ну, значить, пора в дорогу.

Діти підняли клітку (Папуга вмостився на ній) і рушили до села Дайкофта, розташованого за милю звідти. Незабаром вони опинились у селі і пішли тихими вузькими вуличками до маленької залізничної станції, де на невеличкій платформі з двома поручнями — спеціально, щоб за них триматися, — застигла у всій красі мадам Гортензія, схожа більше на велетенську яскраву іграшку, ніж на справжню машину.

— Так, це вона, — зрадів Папуга. — Здається, трохи поржавіла, відколи ми бачилися востаннє. А може, це просто ефект від місячного світла.

— Нема ніякої іржі! — заспокоїла його Пенелопа. — Вона була добре змащена і вигляд мала пречудовий, коли я її бачила; так, вона прекрасно збереглася.

— Це добре, — сказав Папуга, — тоді я піду і спробую розбудити нашу стару панну.

Із цими словами він випурхнув угору й опустився на буфер мадам Гортензії.

— Мої вітання, дорогенька Гортензіє, люба моя квіточко, прокидайся, час настав, — загукав Папуга. — Розплющуй свої осяйні очі й рушаймо з нами!..

Мадам Гортензія спросоння так голосно і гостро зойкнула, що переляканий Папуга ледь не звалився з буфера.

— Р-р-рятуйте! Р-р-рятуйте! — волала мадам Гортензія. — Напасники знову тут!

— Тут-тут, — сказав Папуга, — заспокойся. Бо зараз усе село піднімеш на ноги.

— О, мон дью[6], це ти, — промовила мадам хрипкуватим голосом із помітним французьким акцентом. — Мон дью, ось воно, моє життя, сповнене страху, коли довкола самі злодії, як тоді серед ночі.

— І як гадаєш, хто це був? — поцікавився Папуга. — Може, «Ракета» Стівенсона завітала до тебе з візитом?

— О, мон Папуже, — посміхнулася мадам Гортензія, — ти завжди жартуєш. Ти й сам добре знаєш, що така чудова машина як я, та ще й у такому досконалому стані, привертає до себе увагу, нест-се па[7]? Якось уночі мені вже доводилось гукати на допомогу. Тут з’явилися двоє чоловіків із Лондонського наукового музею, вони хотіли — як би це сказати? — викрасти мене. Але я почала кричати, кричати — і селяни врятували мене. Кажу тобі, паротяги, такі як я, не мають у житті спокою. Я ж не з тих тупих дизельних машинерій.

— Звісно, ні, — запевнив її Папуга. — Хто би посмів таке припустити? Ти, поза всіма сумнівами, найпрекрасніший маленький паротяжик, який мені тільки доводилось коли-небудь бачити, і я готовий прибути на перший твій поклик, ти ж знаєш.

— О Папуже, — зітхнула мадам Гортензія, — ти завжди вмієш сказати жінці приємне, ти такий галантний, такий милий, мон браве[8] Папуже.

— А тепер, — сказав Папуга, — дозволь познайомити тебе з моїми друзями, ось вони: Пітер, Саймон і Пенелопа.

Мадам Гортензія пильно оглянула дітлахів.

— Хлопці симпатичні, пристойні, — сказала вона нарешті, — особливо той, чорнявий: він схожий на мого першого машиніста. А дівчинка? Гм… якась сіренька… і вся голова в іржі — бідолашна дитина…

— Це моє волосся і, уявіть собі, такого воно кольору, — обурилася Пенелопа.

— Ну-ну, в нас тут не конкурс краси, — примирливо промовив Папуга. — Ми прийшли просити твоєї підтримки, дорогенька Гортензіє.

— Для тебе, мон браве Папуже, я готова на все, — запевнила мадам Гортензія.

— Добре, дякую, — кивнув Папуга, — тоді відвези нас у Міфологію.

— Що? — вигукнула мадам Гортензія. — Знятись зі свого насидженого місця, теплого і затишного, щоб тягтися у якусь долину? Мені, пенсіонерці? Мені? У моєму віці пускати пару? Но! Но! Но! Нізащо! Кажу тобі, друже, навіть не проси!

Вони довго переконували її: Папуга сипав компліментами і підлещувався до маленького паротяжика, а діти обходили зусібіч, розповідаючи, яка вона прекрасна, відважна і як потрібна Міфології… І все це була правда.

— Ну, що ж, — не витримала мадам Гортензія, — добре, я готова на це заради вас. Але як мені спуститись із цієї комфортної платформи, яку змайстрували спеціально для мене?

— О, це просто, — сказав Пітер, — дві дерев’яні дошки — і з вашою спритністю та майстерністю ми вас миттю спустимо.

— Мон дью, він такий самий підлабузник, як ти, Папуже, — сказала мадам Гортензія. — Ну, гаразд, напевно, це доля. Несіть свої пристосування — і вперед!

Хлопці мерщій принесли дві дошки і змайстрували щось схоже на рейки, по яких мадам Гортензія мала скотитися з платформи. А тоді всі стали позаду і взялися її підпихати.

— О всі святі! О платформочко! — зойкала мадам Гортензія. — Дужче, дужче, ви мусите мене зіпхнути. Альорс, іще, іще разочок!

Нарешті її невеличкі колеса почали набирати обертів, порипуючи та пахкаючи, вона зісковзнула по дерев’яних рейках і, важко відсапуючись, зупинилася внизу.

— Чудово! — вигукнув Пітер. — Тепер ще кілька ярдів — і ви будете на гарній зручній колії.

— Ну-ну, — хекала мадам Гортензія, — чого я тільки не робила для цього Папуже!

Поки Пітер і Саймон умовляли мадам Гортензію стати на колію, Пенелопа і Папуга нишпорили по станції, шукаючи пальне, без якого маленький двигунець не запрацював би. Вугілля не було, але врешті-решт вони знайшли купку маслинових полінець, взяли оберемок і завантажили в бункер мадам Гортензії.

— Обережно! Обережніше! Не подряпай фарбу, — пропахкала мадам Гортензія, — бункер свіжопофарбований. Його фарбували кілька днів тому.

Нарешті паротяг по зав’язку завантажили паливом і котел мадам Гортензії наповнили водою зі станційного крана — отже, все було готове до подорожі. Тільки всередині діти зрозуміли, яка ж мадам Гортензія малесенька: коли Папугу і його клітку запхнули в кабінку машиніста, там залишилося так мало місця, що вони ледь втиснулись туди зі своїм спорядженням.

— Усі на місці? — запитала мадам Гортензія. — Тоді, Пітере, будь ласка, розпали вогонь у топці!

— З радістю, мадам, — відповів Пітер.

Насправді вони із Саймоном давно захоплювалися залізницею і були неймовірно щасливі від самої лише думки про те, що можна проїхатися на мадам Гортензії. А право бути її машиністами вони сприймали за велику честь. Хлопці обережно підпалили клапоть паперу, обклали його хмизом із маслинового дерева, а потім корою і всіляко вмовляли розгорітись. Тоді виклали зверху полінця — і за кілька хвилин вогонь уже палахкотів у топці.

— Присягаюся спальним вагоном! — сказала мадам Гортензія, набравши повні легені диму і випустивши його через димар. — Коли все в голові переплуталось, нема нічого кращого за добру затяжку.

Незабаром бойлер розігрівся і мадам Гортензія тріумфально вигукнула:

— Ух-х-чух-х-чух-х!

Папуга аж замилувався:

— Чудово! Люба Гортензіє, у тебе просто чарівний голос.

— Підлабузник, — проспівала мадам Гортензія. — Ух-х-чух-х-чух-х!

— А тепер, Пітере, — скомандував Папуга, — трішки відпусти гальма, а ти, Саймоне, додай пари.

Колеса закрутилися — спочатку зовсім помаленьку, але щоразу швидше і швидше.

— Більше чух-х-чух-х, чух-х-чух-х, чух-х-чух-х пари! — гукнула мадам Гортензія. — Відпустіть, чух-х-чух-х, чух-х, чух-чах-чух-х, чух-х-чух-х-чух-х, гальма, чух-х-чух-х, більше пари чух-х-пах-чух-х, чух-чах-чух-х, чух-пах-чух-х, чух-х! Альорс, ме браве. Хоробрі мої, ми рушили! Віва ля Франсе! Чух-х-ха-чух-ха, чух-чах-чух-ха, чахх-ха-чух-х-пах-чухх-ха…

— Чудово, — вигукнув Саймон. — Віват мадам Гортензії!

— Віват! Віват! — підхопив Папуга.

— Ти ковтнув пігулку? — писнула Дульчібелла до Папуги. — Сам знаєш, що в поїзді тебе завжди нудить…

А маленький потяг набирав швидкість. Він стукотів, торохкотів і дзвенів, огортаючись хмарами пари, а його котел пашів, як рубін, коли Пітер і Саймон докидали свіжі маслинові поліна. Так вони мчали до гірського хребта, пурпурово-чорного у місячному світлі.

Подорож була страшенно захопливою. Вузька колія повертала то туди, то сюди: то впритул до високих круч і урвищ, то подалі від них, і збігала в глибокі ущелини, де величні чисті водоспади виблискували в місячному світлі, а річка протискалася між гострими скелями, схожими на блискучі кігті якогось дивовижного птаха. Під темними кручами мерехтіли зеленкуваті вогники світлячків, а крізь рев водоспадів і пахкання мадам Гортензії пробивалося тужливе «пугу-пугу» окатих сов, які перегукувались у кронах дерев.

— Починається підйом, чух-х-пах-чух-х, чух-х-чах-чух-х, чах-чах-чух-х, — важко дихаючи, промовила мадам Гортензія, — більше пари.

Хлопці підкидали дедалі більше дров, тож вогонь запалахкотів ще дужче, а іскри почали розлітатись навсібіч. Паротяжик залишав за собою слід, наче хвіст комети.

— Ха-ха! — сміявся Папуга, а мадам Гортензія мчала дедалі швидше, і її зграбні колеса виспівували на рейках.

— Клянусь Юпітером, люба Гортензіє, ти моя радість. Я завжди любив подорожувати поїздом, але з тобою це просто божественно!

— Підлабузник, — грайливо пропахкала мадам Гортензія і тридцять три рази пронизливо просвистіла «ту-ту-у-у», висловлюючи так свою радість.

Коли позаду лишилась добра половина гірської дороги, Гортензія раптом почала пахкати, сопіти й нарешті зупинилася в клубах пари.

— О всі святі! О моє купе! — видихнула вона, й пара огорнула її, мов срібна хмаринка в місячному сяйві. — Треба хвильку перепочити — і, будь ласка, принесіть мені тим часом напитися.

Пітер і Саймон побігли до найближчого водоспаду по воду для мадам Гортензії.

І коли її бойлер наповнили, вона змогла рушити далі.

— Це вже недалечко, правда, Гортензіє? — запитав Папуга, коли вони знову сіли у потяг.

— Так, ще трошки, — відповіла вона і, попахкуючи, вперто повзла вгору.

Невдовзі шлях вирівнявся. З одного боку простяглася глибока ущелина, де поміж скель вилася річка — пінилась, жебоніла і мерехтіла в місячному сяйві. Зненацька перед ними ніби нізвідки вигулькнула скеля з двома тунелями, схожими на дві усміхнені пащі. У цьому місці колія роздвоювалась і зникала в тунелях.

Мадам Гортензія зупинилася біля стрілки:

— Хлоп’ята, будь ласка, зійдіть і переведіть стрілку, — пропахкала вона. — Нам потрібен лівий тунель.

Пітер із Саймоном злізли і спільними зусиллями, бо перемикач був дуже тугий, перевели стрілку. А потім знову повернулись у потяг.

Мадам Гортензія рушила. Повільно, скрегочучи колесами, проїхала стрілку і знову почала набирати швидкість.

Тунель дедалі ближчав, більшав і більшав, ніби якийсь велет позіхав, роззявляючи свого рота, і Пенелопа — не з остраху, а просто через надмір емоцій, — взяла Пітера і Саймона за руки. А тоді — шух-х-х! — вони пірнули в тунель, і мадам Гортензія налякала всіх двома пронизливими гудками.

— Агов! — обурився Папуга, — ти чого?

— Це сигнал для кажанів, — пояснила мадам Гортензія. — Вони тут висять, бідолашні, під склепінням і можуть задихнутися, якщо їх не попередити.

Їхати тунелем у темряві було дуже страшно. Яскрава латочка світла лежала лише біля топки мадам Гортензії, а кволий промінь фари падав на склепіння, з якого, ніби вістря списів, звисали сталактити, а по них скапувала вода.

Незабаром мадам Гортензія знову пронизливо свиснула.

— Будь ласка, натисніть на гальма, але поволі! — гукнула вона. — Ми на місці.

Пітер і Саймон повільно загальмували, і маленький потяг, хрипкувато відсапуючись, зупинився в клубах пари.

— Країна Міфологія! Кінцева зупинка! Усі виходимо! — закричав Папуга, і голос його луною відбився в тунелі — раз і ще раз.

— Як тут вогко і неприємно, — поскаржилась Дульчібелла. — Тобі треба було вдягти плащ. Якщо застудишся — нарікай на себе.

Діти вилізли з вагончика, забрали свої речі та клітку з Папугою, а тоді обступили мадам Гортензію і заходилися прощатися.

— Для мене ви найкраща у світі, — сказала Пенелопа, — і це була просто розкішна подорож. Дуже вам дякую.

— Нема за що, донечко, — відповіла мадам Гортензія. — Я хотіла довести, що хоч ми й старі, але все-таки ще щось можемо, нест-се па?

— Мадам Гортензіє, побути вашим машиністом — це для мене велика честь! — зізнався Пітер.

— Неабиякий привілей і велика честь, мадам, — додав і собі Саймон.

— Ви керували дуже добре, — відповіла мадам Гортензія, — справді, я задоволена!

— Гортензіє, — сказав Папуга, — я сам, мої друзі і вся Міфологія глибоко вдячні тобі. Ми ніколи тебе не забудемо.

— Любий Папуже, — відповіла мадам Гортензія, — ти ж знаєш, що заради тебе я завжди готова на все.

— А ти зумієш сама повернутись назад? — запитав Папуга.

— Так, мон браве, я зумію — як там у вас кажуть? — скотитися вниз. Ну, а ви ж, глядіть, не заблукайте. Вам далі тунелем, а тоді ліворуч — через якихось кільканадцять метрів.

— Гаразд, — сказав Папуга, — тоді ми пішли. Бувай, Гортензіє, і спасибі тобі ще раз.

— До зустрічі, мон Папуже, бон чен[9], бажаю успіху, — мадам Гортензія розчулено зітхнула і послала їм повітряний поцілунок.

Діти позасвічували ліхтарики і рушили тунелем. Пройшовши приблизно футів сто п’ятдесят, Папуга вигукнув:

— Це тут! Ось він, вхід у Міфологію!

Діти спрямували ліхтарики туди, де зупинився Папуга, і побачили в кам’яній стіні тунелю розколину в три фути завширшки і шість заввишки, схожу на вузьку церковну браму.

— Це прикордонний пост, — пояснив Папуга. — Ще п’ять хвилин ходу — і ми в Міфології.

Тунель був дуже вузький, тому їм довелося просуватися вервечкою. Пітер ішов перший, з ліхтариком і кліткою в руках. За ним — Пенелопа з Папугою на плечі. Вона несла харчі, аптечку і зброю. Замикав ходу Саймон, він тягнув човен.

— Рухайтесь трохи тихіше, — хрипкувато прошепотів Папуга. — Василіски вельми легковажні істоти, тому я, звісно, дуже сумніваюсь, але все-таки вони могли виставити варту, щоби бути певними, що я не повернусь.

Вони зайшли за ріг, та раптом Пітер так різко зупинився, що Саймон і Пенелопа налетіли одне на одного.

— Що сталось? — запитала Пенелопа.

— Т-с-с-с, — прошепотів Пітер, — там попереду світло.

— Дай-но я гляну, — Папуга перелетів на плече до Пітера.

Усі затамували подих, поки Папуга вдивлявся в далечінь.

— Ні, все нормально, це не світло. Це вхід, — нарешті сказав він. — Бачите, ми застали світанок.

— Світанок? — запитав Пітер. — Папуго, ти впевнений? Зараз пів на другу ночі. Занадто рано для світанку.

— Це в звичайному світі рано, — відповів Папуга. — А тут, у Міфології, світає цілий день. Тільки вночі темно.

— Що ти таке кажеш? У вас цілий день суцільний світанок? — перепитала Пенелопа.

— Ну, — почав Папуга, — коли Г. Г. вчився на чарівника, то мав звичку вставати на світанні, й невдовзі відкрив для себе, що це найкраща пора доби: усе таке свіже, умиротворене, увесь світ довкола такий яскравий після доброго нічного сну. Тому, створюючи Міфологію, він вирішив, що тут буде світати весь час, крім восьми нічних годин. Зараз самі побачите, про що я кажу.

Урешті-решт вони вийшли з тунелю і зупинилися, засліплені видовищем, що відкрилося їхнім очам. Небо (тобто те, що тут вважали небом) було лагідного жовтувато-зеленого кольору і подекуди мінилося ніжно-блакитним. По ньому пливли купки маленьких, пухкеньких, затишних хмаринок, жовтавих, білих і блідо-рожевих. Сонце (тобто те, що тут вважали сонцем) нерухомо висіло просто над обрієм і кидало довкола дивовижне тонке мереживо золотих промінців. Поблизу маленький рожевуватий струмочок спливав із теракотово-червоних скель каскадами казкових водограїв. І кожен водограй падав у глибокий тихий ставочок, повний лінивих синіх риб із багряними плавцями і хвостами. Трава під ногами була оксамитово-пурпурова, як верес, ніжна, пружна і ніби щойно скошена. Усе довкола було всіяне барвистими квітами, їхні пелюстки, здавалось, зроблені зі скла, а поміж квітів то тут, то там виглядали грибочки яскравого лимонно-жовтого кольору із чорними цятками. Далі долину перетинав ліс, де росли дерева з великим блакитним листям і стовбурами шоколадного кольору, які здалеку видавалися вузлуватими і нерівними. Ген далеко-далеко на обрії ледве мріло у вранішній імлі щось величне, блискуче і мерехтливе, і діти здогадалися, що це те саме велике внутрішнє море, про яке розповідав Папуга.

— О, яка краса! — видихнула Пенелопа. — Я такого не бачила навіть уві сні!

— Погляньте, які барви, — сказав Саймон. — Фантастика, правда?

— А небо, — вигукнув Пітер, — таке враження, ніби ці хмарки так мальовничо порозставляла чиясь рука.

— Так і є, — сказав Папуга, — їх переставляють п’ять разів на день, щоб вони не встигли нам набриднути. Ще тут є чотири різні заходи сонця, з чотирьох сторін світу, тож ті, кому подобається червоний захід сонця, дивляться в один бік, а кому лимонний, жовтий чи зелений — в інші. Це дуже зручно.

— Мені здається, що Міфологія неймовірно прекрасна, — сказала Пенелопа. — Не дивно, що ви любите свою країну і так пишаєтесь нею.

— Так-так, — зніяковівши підтвердив Папуга. — Знаєш, я живу тут дуже давно. Я вже ніби зрісся з цією землею. Тому й не хочу, щоб ці жахливі василіски отримали владу над нею.

— Ми з тобою, — сказав Пітер, — і чим швидше ми їх здолаємо, тим краще. Що робити далі, Папуго?

— Ну, — замислено промовив той, — якщо йти за течією струмка, то ми опинимось на березі головної річки і зможемо спустити на воду човен. І тоді, якщо пам’ять мене не зраджує — а мене вбити мало за те, що я не взяв карти, — ми попливемо вниз за течією, через долину феніксів, до пагорбів місячних телят і лук єдинорогів. А звідти вже зовсім близько до Кришталевих печер, лише кілька хвилин пішки. Але мушу вас застерегти, що там, у долині феніксів, нас у двох місцях чекають дуже небезпечні пороги, і я не знаю, як їх оминути. Сподіваюся, ви вмієте керувати човном?

— Усе буде добре, — запевнив Пітер.

— Я теж так думаю, — сказав Саймон. — Якщо ми разом сядемо на весла, то зможемо проскочити будь-які пороги.

— Тоді рушаймо, — гукнув Папуга, — тримаймося якнайближче до дерев. Раптом тут поблизу василіски! А якщо ви їх зустрінете, пам’ятайте: вони можуть вивергати полум’я на відстань до восьми футів.

— Вісім футів?! — скрикнула Пенелопа. — О Боже, це ж як вогнемет!

— Так і є, — сказав Папуга. — Колись вони ще вміли вбивати поглядом, але ми поклали цьому край, коли створили Міфологію. Усе добре в міру, як каже Г. Г. Жахливо, що вони тиняються тут і палять усе, що бачать, своїми необережними подихами, але, на щастя, тепер хоч не вбивають всіх підряд самим лише поглядом.

— Не розумію, як ви дозволили їм опинитися в Міфології? — здивувалася Пенелопа. — Чого ви сподівалися від зграї страшних і небезпечних тварюк?

— О ні, тут не можна відбирати чи перебирати, — сказав Папуга. — Хоча декому, зокрема мені, можна, але ми створили Міфологію для всіх міфічних істот і не маємо права бути упередженими. Ми можемо лише, по-перше, контролювати їхню чисельність, що, звичайно, полегшує справу, і, по-друге, селити їх там, де вони можуть завдати якнайменше шкоди. Це просто нещасний випадок, що василіски повстали. У будь-якому разі є надія, що з вашою допомогою нам вдасться їх зупинити.

Так вони собі розмовляли, спускаючись тим часом у долину і минаючи маленькі водоспади й невеличкі потічки, аж поки не дійшли до перших дерев. Діти розглядали їх із величезним подивом.

— Ага! — вигукнув Папуга, — здивовані? Я так і думав. Це коркові дерева. Зараз у звичайному світі вся технологія виготовлення корків дуже застаріла, якщо дозволите покритикувати. У вас спочатку обдирають із дерева кору, а тоді вирізають із неї корки. Це дуже трудомісткий процес. Тому коли ми опинились тут, Г. Г. серед інших чудес вирішив створити чарівні коркові дерева, щоби зберегти сили і час. Тут, як бачите, корки ростуть безпосередньо на корі дерев, і всі різних розмірів.

Діти роззирнулися довкола і переконалися, що Папуга каже правду. На стовбурі і гілках кожного дерева росли корки різноманітних розмірів та форм: там були і малесенькі, до лікарських пляшечок, і корки до шампанського, і до вина, й великі пласкі грубі корки до банок із джемом, консервованими фруктами чи медом.

— Це економить багато часу, мушу вам сказати, — провадив Папуга, — коли, наприклад, ви робите джем чи щось там іще, то просто приходите в такий корковий ліс і збираєте (скільки треба) корки потрібного розміру і форми. На їхньому місці виростають нові майже миттєво — тобто це нескінченний урожай. І з травою так само: вона теж виростає знову відразу після того, як її з’їсть єдиноріг чи місячне теля. І так постійно. І трава завжди одної, гарної, зручної висоти, якраз такої, щоб не намочити ніг. А квіти — теж винахід Г. Г. Повірте, він дуже-дуже вигадливий чарівник. Ось зірвіть квітку — і ви одразу зрозумієте, що я маю на увазі.

Пенелопа нахилилася і нарвала невеличкий букетик прекрасних різнобарвних квітів.

— Понюхай, — сказав Папуга.

Пенелопа піднесла квіти до носа і їй здалося, що вона ніколи в житті не відчувала такого солодкого і приємного аромату, як той, що линув від цих маленьких квіточок.

— Вони вічні, — сказав Папуга. — Можеш покласти їх на стіл, і вони ніколи не зів’януть та будуть пахнути вічно, а коли тобі набриднуть — просто викинь їх. Давай, кинь їх куди-небудь.

Пенелопа кинула букетик квітів на пурпурову траву, і вони відразу піднялися: кожна квіточка випустила маленькі, схожі на ниточки корінці, які вросли в землю, — і за якусь мить на тому місці вже квітла ціла клумба.

— Жодних втрат і всього вдосталь, — підморгнув Папуга. — Так само і з деревами. Якщо вам треба розпалити вогнище, то достатньо зрубати кілька гілок із першого-ліпшого дерева, а на їхньому місці миттю відростають нові. Це рятує дерева від жахливого обрубаного вигляду, такого, як у вашому світі. Тому в нас тут усе таке новеньке і свіже.

Тим часом річечка, вздовж якої вони йшли, вивела їх через корковий ліс до берега головної ріки.

Ця ріка мала широке плесо, текла повільно, а золотава вода її була така прозора, що діти, стоячи на березі, бачили на дні порцеляново-білих і зелених крабів, що розгулювали разом із смугастими багряно-чорно-жовтими жуками — кожен плавав чи повзав туди-сюди, зайнятий своїми справами.

— Звідси нам відпливати? — запитав Пітер.

— Так, — відповів Папуга. — Звідси десь зо три милі до долини феніксів, а звідти ще зо п’ять до пагорбів місячних телят.

Саймон розгорнув човен і разом із Пітером і Пенелопою напомпував його. Тоді човен спустили на золотаву воду, поклали в нього клітку, припаси, сіли самі, відштовхнулись від берега і попливли. Мабуть, зі всього, що пережила Пенелопа у країні Міфології, найбільше їй запам’яталася подорож річкою до долини феніксів: береги, встелені пурпуровою травою, а у траві — різнобарв’я квітів. Дивні вузлуваті коркові дерева, верхні гілки яких вкривав сіро-зелений фосфоресцентний мох, звисаючи донизу довгими пасмами, а великі листки скидались на коралово-рожеві й зелені орхідеї. Тихий плюскіт води під веслами, довгі змієвидні пагони жовтих водоростей, і краби, й заклопотані жуки — все це вона чула й бачила у воді і над водою. Це були дивовижні враження.

Однак невдовзі корковий ліс порідів, а далі й зовсім зник, і вони потрапили в іншу, пустельну місцевість із теракотово-червоними скелями, які виднілись ще здалеку. Тут, у розколинах і ущелинах скель, росли кумедні кактуси чудернацьких кольорів і форм.

— Ще трошки — і ми будемо в долині феніксів, — сказав Папуга. — Сподіваюся, у нас знайдеться щось таке, під чим можна було б заховатись?

— Заховатись? — перепитала Пенелопа. — Але від чого? Нам щось загрожує?

— Ну, фенікси загалом досить-таки миролюбні, — сказав Папуга, — але там кругом літає їхній попіл.

— Попіл? — вигукнув Пітер. — Тільки не кажи, що тут ще хтось, крім василісків, дихає вогнем.

— Ні-ні-ні, — заспокоїв його Папуга. — Не скажу. Це тільки фенікси, бідолашні створіння… Ви ж знаєте, фенікси живуть у середньому по п’ятсот років, а тоді повертаються до свого гнізда, вмощуються там і зненацька згоряють у полум’ї разом із гніздом, перетворюючись на попіл, а з попелу постає новий фенікс. А оскільки таким чином вони самі контролюють свою чисельність, то Г. Г. вирішив, що задля уникнення проблем із лісовими пожежами найпростіше буде виділити в їхнє цілковите володіння окрему долину, й оце, власне, через неї пролягає наш шлях. Запевняю вас, це буде яскраве видовище, але, як я й казав, у повітрі там літатиме попіл і згар. Треба бути пильними.

Ріка текла все далі й далі, Пітер і Саймон гребли повільно і впевнено, скелясті береги обабіч ставали дедалі вищими, а течія — стрімкішою.

— Уже недалечко, — сказав Папуга. — Уже зовсім недалечко. До речі, може, в когось є якась хустина чи щось таке?

— Є, — відказала Пенелопа.

— Добре, то зав’яжися нею, — порадив Папуга. — Про всяк випадок. Ми ж не хочемо, щоби твоє чудове волосся обгоріло.

Аж раптом, ледве вони похопилися, річка звузилась, течія прискорилась, а береги стали ще крутішими.

— Попереду пороги! — загорлав Папуга.

І справді, червоні скелі стирчали, ніби ікла, а золотава вода бризкала, пінилась і вирувала навколо них. Пітер і Саймон старанно маневрували, намагаючись провести човен через пороги так, щоб не потрапити у вир. Їм це насилу вдалося, і невдовзі їхній човен знову несла спокійна течія, а річка широко розлилась між високими кручами.

— Неймовірно! — вигукнув Пітер, витираючи чоло. — Я боявся, що ми не впораємося.

— Слава Богу, все скінчилося, — зітхнув Саймон.

— Скінчилось? — посміхнувся Папуга. — Це були тільки перші пороги. Далі, коли ми вже пропливемо повз долину, будуть ще одні.

Човен круто повернув і виніс мандрівників у долину феніксів. Те, що відкрилося їхнім очам, виявилось настільки неймовірним, що Пітер і Саймон відклали весла і застигли зачудовані, розглядаючи разом із Пенелопою казковий світ, який зустрічав їх по обидва боки річки.

Уздовж берегів по всій долині сиділи фенікси, схожі на великих барвистих блискучих орлів із розправленими крилами або на бакланів, що сідають на скелі і сушать пір’я. У гнізді під кожним птахом палахкотів і танцював вогонь. То тут, то там котресь гніздо вибухало полум’ям, наче вулкан. Величезні стовпи помаранчевого, блакитного і жовтого вогню охоплювали птаха, який сидів у гнізді, і перетворювали його на попіл. А фенікс і далі сидів на тому самому місці, але вже наче скульптурний портрет на повен зріст, зроблений із сірого та білого попелу. Полум’я гасло, фенікс поволі починав осипатись: спочатку падали кілька пір’їн із його крил, а далі весь птах валився додолу у гніздо зі звуком, схожим на довге тихе зітхання. Минало кілька секунд — і раптом полум’я з’являлось знову, і діти бачили із середини річки, як звідти пробивається маленький різнобарвний фенікс. Він обтрушував крильця, похитувався з боку в бік, доки полум’я зовсім не згасало, а тоді здіймався вгору, літаючи радісно та щасливо сюди-туди над усією долиною, мов ластівка, а з ним іще сотня нових феніксів. Але, як Папуга і попереджав, тут було трохи небезпечно, бо коли котрийсь фенікс згоряв, розсипався і падав у гніздо, іскри й жар розліталися навсібіч і з шипінням падали в річку довкола човна.

— О, як гарно, Папуго, — вигукнула Пенелопа, спостерігаючи за малятком-феніксом, який із величезними зусиллями відштовхнувся від свого вогненного гнізда, злетів і почав кружляти над долиною, осяйний і прекрасний.

— Я ніколи не бачив такої краси, — сказав Пітер. — Виходить, що постійно котрийсь зі старих феніксів перетворюється на попіл, який падає в гніздо і стає новим феніксом?

— Ну, насправді це одна й та сама пташка, — відповів Папуга. — Вони це називають метаморфозою. Ось чому Г. Г. подарував їм цю долину. Як бачиш, їхня кількість не змінюється. Вони живуть п’ятсот років, а тоді спалюють себе, як ти вже бачив, і відроджуються знову. Тут вони створюють прекрасне видовище і не завдають ніякої шкоди своїй країні. Харчуються переважно нектаром. Напрочуд гарні створіння.

Хоча наші сміливці трималися посередині річки, все одно відчували жар від полум’я феніксів. Через долину вони пливли приблизно півгодини, а тоді річка знову почала поступово звужуватись.

— Обережно, — стривожено сказав Папуга, — тут украй небезпечне місце. Зараз будуть ще одні пороги, а потім знову спокійна течія. Якщо ми тут втримаємось, далі все буде гаразд.

— Ти все закріпила, Пенні?! — запитав Саймон.

— Так, — відповіла дівчинка, — все. Тільки не знаю, що робити з речами в клітці.

— О, з ними нічого не треба робити, — заспокоїв її Папуга. — У мене там усе зафіксовано навіки.

Поки вони розмовляли, їхній човен зносило все ближче до берега, і цього не помітили ні Пітер, ні Саймон. На березі, над самою водою, у величезному гнізді сидів спопелілий фенікс із розпростертими крилами. Раптом човен черкнув об берег просто біля його гнізда.

— Агов! — гукнув Пітер. — Обережно!

— Відштовхнись, відштовхнись мерщій, — закричав Саймон, спостерігаючи за величезним птахом із попелу, що височів над ними.

Але було вже пізно. Гіганьський фенікс уже почав обвалюватись і з моторошним «в-вух-х-х» упав у гніздо і частково в човен, засипаючи його гарячим попелом і різнобарвними іскрами.

— Веслуй на середину річки, давай, на середину! — кричав Саймон. — Швидше, швидше!

Пітер і Саймон чимдуж веслували подалі від берега, але в човні було повно гарячого попелу, він пашів і димів, і нічого вже не можна було вдіяти. Раптом — «бах!», а тоді «ш-ш-ш-ш» — мандрівники відчули, як човен м’якне і здувається під ними.

— Обережно! Стережись!

Течія підхопила човен, який спускався на очах, закрутила його, потягла вниз і раптом… човна під ними не стало… Пенелопа впала у воду, її накрило з головою і понесло далеко-далеко, в темряву, шумовиння і ревище підступних порогів.

Розділ ІІІ. Місячні телята та єдинороги

Пенелопа отямилася й побачила, що лежить на піщаному березі у Пітера на колінах. Саймон тривожно схилився над нею, розтираючи їй руки, а Папуга ходив туди-сюди і бурмотів щось під ніс.

— Вона опритомніла, — з виразним полегшенням сказав Саймон.

— Як ти, Пенні? — схвильовано запитав Пітер.

— Пенелопо, дорогенька, скажи щось, — попросив Папуга, зазираючи їй в очі заплаканими очима. Його яскраве пір’я промокло наскрізь.

Усі були такі сумні й стривожені, що Пенелопа мало не розсміялася.

— Зі мною все гаразд, як же інакше? — сказала Пенелопа, сіла і відразу відчула жахливу втому і головний біль. — Просто почуваюся так, ніби випила піврічки і мене потовкло об пороги.

— Надзвичайно влучний опис, як на мене, — вигукнув Папуга. — Це достеменно те, що з тобою і сталося.

— Де ми? — запитала Пенелопа озираючись.

— Ну, коли човен потонув, нас протягнуло течією через пороги, — сказав Пітер. — Ти застрягла між якимись скелями під водою, тож нам із Саймоном довелось пірнати за тобою. Ми якось витягли тебе і разом допливли до берега.

Берег, на якому вони опинилися, довгий і вузький, завширшки з річку, тягнувся вздовж течії скільки сягало око. Туди ж, усім на подив і втіху, викинуло і їхні речі разом із непотрібним тепер човном.

— Що ж нам робити без човна? — озвався Саймон.

— Усе можна буде полагодити, коли ми відшукаємо місячних телят, — нервово кинув Папуга.

— Що це за місячні телята? — поцікавилась Пенелопа, марно силкуючись викрутити свій одяг.

— Не знаю, — відповів Пітер, — Папуга постійно згадує про них, ніби ми приїхали сюди лише заради місячних телят.

— Мій любий Пітере, — церемонно мовив Папуга, — якщо я скажу, що місячні телята — це, безперечно, один із найважливіших здобутків генія Г. Г. і що вони, поза сумнівом, найважливіші тварини для сільського господарства й економіки країни Міфології, то ти зрозумієш, чому нам конче потрібно їх знайти?

— Ні, — відповів Пітер.

— Ти винятково нетямущий хлопець, — розсердився Папуга. — Зараз я полечу від вас шукати череду місячних телят. Будь ласка, почекайте мене тут.

З цими словами Папуга гордо зайшов у мокру клітку і відчинив буфет епохи Людовіка XV.

— Якщо ти полетиш мокрісінький — точно застудишся, — пророкувала Дульчібелла. — І взагалі, у твоєму віці шкідливо літати, тим більше так далеко.

— Тихо будь, — обірвав її Папуга. — Ти, здається, моя співачка і господиня, а не наглядач і ментор. Куди ти поділа мою підзорну трубу?

— Вона там, де ти її поклав, — у шафі. І ти не маєш права так зі мною розмовляти. Я гарую тут із ранку до ночі, і яка мені за все дяка? Га? А ти тільки те й робиш, що намагаєшся нас потопити і додаєш усім зайвого клопоту. Поглянь лишень на нашу клітку. Вона вся мокра, килим пропав… Доведеться сушити ліжко. Але хіба це тебе хвилює? Ні! Тобі в голові тільки льотання тут і там зі своєю підзорною трубою. У твоєму віці пора вже й порозумнішати. А ти поводишся, наче якийсь жовтодзьоб.

Нарешті, перебравши цілу колекцію дивного одягу і всіляких дрібничок, Папуга дістав із шафи гарну підзорну трубу в мідній оправі й обережно затиснув її в дзьобі.

— На рожвідку, — не зовсім чітко сказав він дітям. — Шкоро повернушь. На вашому мішчі я б тим чашом пошнідав.

Після такої настанови Папуга злетів, і його крила в сонячному промінні мінилися всіма кольорами веселки. Пенелопі сподобалась підказка про сніданок, до того ж ніхто не знав, коли і де їм випаде така нагода. Тож вона дістала велику плитку шоколаду, жменьку родзинок, жменьку мигдалю і влаштувала імпровізований пікнік. Діти взялися до їжі — і тільки зараз відчули, як насправді зголодніли. Дульчібелла від шоколаду, горішків і родзинок відмовилась.

— А стрибунця у вас часом немає? — замріяно запитала вона. — Чи двійко мушок?

— На жаль, нема, — відказала Пенелопа.

— Ох, я так і знала, — сказала Дульчібелла. — Але не біда…

Після сніданку діти порозкладали свої речі сушитися на піску. І незабаром почули знайомий голос:

— Агов, люди, агов! — це прилетів Папуга і дуже вправно приземлився на березі.

— Чудові новини, — відсапуючись, промовив він і переклав підзорну трубу з дзьоба під крило. — За півмилі звідси пасеться череда місячних телят. Спочатку я їх не помітив, бо ці дурнуваті створіння ховалися під деревами.

— Добре, — сказав Пітер, — то що нам робити далі?

— Далі нам треба роздобути желе, — відповів Папуга.

— Желе? — перепитав Саймон. — Ти справді сказав «желе»?

— Так, — нетерпляче підтвердив Папуга. — Ви з Пітером підете зі мною, а Пенелопа з Дульчібеллою залишаться тут.

— Ні, — рішуче заперечила Пенелопа. — Якщо ви підете на пошуки місячних телят чи якогось желе, чи чогось там іще, то і я піду з вами.

— Ну, нехай, — кивнув Папуга, — тоді тут побуде Дульчібелла.

— Ні, нізащо, — не погодилась павучиха. — А якщо раптом сюди припливе крокодил?

— Тут нема крокодилів, і ти це чудово знаєш, — дорікнув їй Папуга.

— Розумієш, Дульчібеллочко, — втрутилася Пенелопа, — якщо ти все-таки залишишся тут, Папуга буде ще кращої думки про тебе.

Дульчібелла повагалась хвильку і погодилась:

— Гаразд, я залишаюсь, але за умови, що ви повернетесь не пізніше, ніж через три дні.

— Тоді ходімо, — зрадів Папуга. — Вам доведеться перебрести річку аж до протилежного берега, он до тої мілини, а тоді я покажу, де шукати череду.

Вони залишили Дульчібеллу стерегти речі, а самі перейшли річку вбрід і рушили далі пурпуровими травами поміж розсипів квіток до далекого коркового лісу.

— А хто такі ці місячні телята? — поцікавилась Пенелопа в Папуги, що сидів у неї на плечі.

— Це найкорисніші у світі створіння, — відповів Папуга, — але мушу сказати, що це радше результат випадку, ніж задуму. Розумієш, це були перші дні існування країни Міфології, коли Г. Г. створював всілякі корисні речі, такі як, наприклад, коркові дерева. І він захотів створити корову, в якої молоко ніколи б не закінчувалося, але за основу мусив взяти міфічне місячне теля, така була ідея. Але, на лихо, сталося так, що в цей особливий день Г. Г. загубив окуляри, і тому ненароком зліпив докупи три чи чотири заклинання. Проте виявилось, що все вдалося якнайкраще. Бідолашний Г. Г. тоді дуже засмутився. А згодом усі переконалися, що це його найдосконаліший і найуспішніший винахід.

Вони йшли поміж деревами туди, звідки долинало дзеленчання дзвіночків і тихе мукання — як від звичайної череди на пасовиську. Й ось перед ними — галявина, а на ній пасуться місячні телята. Діти вражено витріщились на них.

— Трохи дивні на перший погляд, правда ж? — гордо запитав Папуга.

— Дивні? Та це найфантастичніші створіння у світі! — відказав Пітер.

— Здається, ніби їх зліпили з різних кавалків і часточок усього, що тільки є, — сказала Пенелопа.

Місячні телята скидалися на гігантських темно-зелених равликів із надзвичайно гарними золотими і зеленими мушлями на спинах, але замість ріжок спереду, як у звичайних слимаків, у них красувались вгодовані телячі голови з бурштиновими рогами і копицею кучерів між ними. Місячні телята з великими, темними, вологими очима повільно плазували по пурпуровій траві, як слимаки, і скубли траву, ніби корови. Час від часу якесь теля підіймало голову і задушевно мукало: «Му-у-у».

— Вони небезпечні? — спитав Саймон, зачаровано дивлячись на них.

— Господи, звичайно, ні, — вигукнув Папуга. — Це найдобріші і найтупіші створіння у всій країні, але, на відміну від найдобріших і найтупіших людей, вони надзвичайно корисні.

— А яка від них користь? — запитала Пенелопа.

— Молоко, — відповів Папуга, — і місячне желе — мабуть, одна з найкорисніших субстанцій, відомих нині.

— А звідки у них тече молоко? — замислено спитав Пітер.

— Із мушель. На кожній мушлі є три крани: на двох написано «гаряче» і «холодне», достатньо повернути краник — і потече гаряче чи холодне молоко, на будь-який смак.

— А третій кран? — запитав Саймон.

— Вершки.

— О Боже! — Пітер обожнював вершки, — вони справді надзвичайно корисні.

— А желе, — запитала Пенелопа, — звідки береться?

— Ох, — зітхнув Папуга, — ви бачили, як слимак залишає за собою слизький слід? Вони роблять так само, тільки після них залишається місячне желе, та й то лише тоді, коли їх попросять.

— Фе, — скривилась Пенелопа. — А навіщо вам так багато желе?

— Воно застигає пластами, — пояснив Папуга, — і стає найціннішим матеріалом. Перш за все, воно має здатність залишатись холодним у спеку і теплим у холод.

— Що? — вражено перепитав Пітер.

— Я кажу, що коли з нього зробити дім, одяг чи щось таке, — пояснив Папуга, — то в ньому буде тепло в холодну погоду і прохолодно у спеку.

— Це добре, — замислено промовив Саймон.

— Пласти желе просто збирають і складають у стоси, — вів далі Папуга, — а коли треба, беруть один пласт і з нього щось вичаровують.

— Вичаровують? — перепитала Пенелопа. — Як це розуміти?

— Зараз покажу, — сказав Папуга. — Підійдіть-но ближче.

Вони підійшли до телят. Дивні створіння підняли голови і приязно глянули на них. Вони скубли траву і час від часу мелодійно мукали: «Му-у-у-у». Діти помітили телячого ватажка. Він був більший від решти, а на шиї в нього висів великий золотий дзвіночок із написом «Ватажок».

— Добридень, — привітався Папуга.

Ватажок втупився в нього і протяжно привітався: «Му-у-у-у-у».

— Не дуже цікавий співрозмовник, — прошепотів Папуга на вухо Пенелопі. — Занадто обмежений словниковий запас.

Ватажок і далі привітно дивився на них.

— А тепер, друже, — продовжив Папуга, — подаруй нам кілька пластин желе. Будь ласка.

Ватажок із розумінням кивнув головою, а тоді повернувся до череди і протяжно, співуче замукав. Усі телята відразу стали в коло, голова до хвоста, а ватажок зайняв місце в центрі. Коли всі приготувалися, ватажок завів свою пісню — почав гойдати головою туди-сюди так, щоб дзеленькав дзвоник, і подавав голос: «Му-у-у, му-у-у, му-у-у». І тоді вся череда ковзала по колу і хором енергійно мукала: «Му-у-му-у-му-у, му-у-му-у-му-у, му-у-му-у-му-у».

Усе це лунало занадто гучно і навіть гнітюче, але діти помітили, що під час ковзання щораз інше місячне теля залишає слід, схожий на нефритово-зелений рідкий клей, а наступне теля розкачує його на тонкі гладенькі прозорі листи.

— Добре, добре, вже досить! Дякую! — гукнув Папуга, намагаючись перекричати хорове мукання.

Місячні телята, трохи спантеличені, зупинилися, їхні голоси завмерли, а на траві залишилося зо два десятки пластів, схожих на тонке і крихке зелене скло.

— Ніяк не можуть навчитися рахувати, — роздратовано сказав Папуга. — Ну, нехай, усе одно знадобиться.

Пенелопа підняла одну пластину й відчула, що вона пружна й легка, мов павутина.

— О, воно схоже на пластмасу!

— Краще за пластмасу, — сказав Папуга. — Бо коли ти вичаруєш із нього все, що треба, тобі досить просто викинути його з голови, щоб воно зникло без сліду і нічим не псувало пейзажу.

— Що означає «викинути з голови»? — запитав Пітер.

— Зараз покажу. Візьмемо дві пластини, більше нам не знадобиться, а решту спробуємо ліквідувати. Дивіться…

Діти заворожено спостерігали, як Папуга ходив від одної пластини желе до іншої, зосереджено дивився на кожну і промовляв: «Щезни». І пластина миттю скручувалася, меншала, аж поки не зникала зовсім зі звуком, схожим на вибух маленької повітряної кульки.

— Неймовірно! — вигукнув Саймон.

— Я ніколи такого не бачив, — сказав Пітер.

— То ти просто кажеш їм, що робити? — запитала Пенелопа.

— Так, — сказав Папуга і витер крилом чоло. — Але для цього слід сконцентруватися. І тоді можна вичаровувати з нього що заманеться, будь-яку річ — тільки й того. Дивіться!

Він підійшов до однієї з двох пластин місячного желе й простягнув крило.

— Дай мені два шматки розміром дев’ятнадцять на шістнадцять дюймів, — сказав він, і пластина слухняно відірвала від себе два шматки вказаного розміру.

Папуга перелетів на плече до Пенелопи.

— А тепер, — сказав він, — стійте тихо, поки я не вичарую з них що-небудь.

Діти затамували подих.

— Що ти вичаровуєш? — не витримав Саймон.

— Відра! — сказав Папуга.

Діти уважно стежили, як шматки желе змінювали колір із ясно-зеленого на темно-зелений, а тоді раптом згорнулися і почали вигинатися, скручуватися, підстрибувати й обертатися по-всякому. Після цього вони здійснили якийсь дуже складний рух — почулось легеньке «пах-х!» — і на траві вже стояли два готові маленькі гарненькі відерця.

— Слухайте, це ж просто диво! — захоплено вигукнув Пітер.

— Тепер я не дивуюся, що ви вважаєте желе таким цінним, — зауважив Саймон.

— Це найпрактичніша річ, я такого навіть уявити не могла, — додала Пенелопа.

Папуга тим часом набрав в одне цеберко холодного молока, а в інше — вершків із мушлі котрогось теляти. Тоді мандрівники подякували череді, яка в унісон ввічливо промовила «му-у-у», прихопили желе і попрямували назад до річки і того берега, де залишили свої речі.

— Ага, ось і ви, — сказала Дульчібелла, коли вони повернулись. — Не дуже поспішали, так? Я вже збиралася посилати за вами пошукову групу.

— Як би ти змогла послати за нами пошукову групу? Ти екзальтована й егоцентрична павучиха, — сказав Папуга.

— Ми принесли тобі вершків, — поквапливо сказала Пенелопа.

— Вершків? — повторила павучиха. — Як мило. Але тлю на закуску не принесли, ні?

— На жаль, ні, — серйозно відповіла Пенелопа.

— Ну, що ж, — зітхнула Дульчібелла. — Я так і думала, це легко було передбачити.

Тим часом Папуга максимально сконцентрувався і вичарував із желе новий розкішний човен, на який усі відразу завантажили спорядження, Папужину клітку, вмостилися самі і попливли далі.

— Йо-хо-хо і всяка всячина, — радісно вигукнув Папуга. — Ще трохи — і ми доберемося до лук єдинорогів, а звідти ще якихось півгодини пішки вгору до Кришталевих печер.

— Я вже так хочу побачити єдинорогів, — зітхнула Пенелопа. Вона гладила долонею осяйну золотаву воду, а Пітер і Саймон налягали на весла.

— Так, мушу визнати, єдинороги дуже красиві тварини, — розважливо сказав Папуга. — Але дуже-дуже пихаті і набундючені, якщо ви розумієте, про що я. Ну, тобто вони завжди тримаються свого кола. Сноби! Завжди кажуть «а нас це не стосується» — хоча насправді стосується, бо, щиро кажучи, в країні Міфології усе всіх стосується. Я маю на увазі, що всі ми маємо довіряти одне одному, інакше просто зникнемо, хіба ні?

— Може, вони просто занадто сором’язливі? — припустила Пенелопа.

— Сором’язливі? Ні, це не про них, — обурився Папуга. — Вони просто ледарі. Коли я прийшов до них поговорити про василісків, знаєте, що вони сказали? Мене це просто розлютило. Вони сказали: «А яке нам до того діло? Це ваша з Г. Г. справа — вгамовувати непокірних». Ха! Я їм ще покажу непокірних, коли ми повернемося до влади.

— Ліс закінчується, — сказав Пітер. — Здається, ми виходимо на відкритий простір.

— Що ж, доведеться мені полетіти розвідати околиці, — зітхнув Папуга, взяв підзорну трубу і випурхнув, а за кілька хвилин повернувся. Хвацько покружляв над човном і сів Пенелопі на плече.

— Усе спокійно, — сказав він. — Нічого не видно. Пливіть он туди, до бухточки — там і пристанемо.

Так вони й зробили, після чого витягли на берег човен, спустили його, спакували та й почимчикували далі горбистими луками, серед розкиданих то тут, то там блакитних кущів у яскраво-червоних квітках, великих, немов соняшники. За дві милі попереду здіймався хребет лісистих гір, і там, запевняв Папуга, були Кришталеві печери. Хоча сонце ніскілечки не піднялося над обрієм, проте чомусь потеплішало, і хлопці відчули, яка це тяжка праця — нести Папужину домівку з усім начинням та ще й своє спорядження і човен на додачу. Коли вони дійшли до того місця, де, як казав Папуга, стояла позначка, що означала рівно половину дороги, мудрий птах дозволив їм перепочити. Діти з радістю поскидали на землю пакунки, полягали в затінку великого блакитного куща і вгамували спрагу молоком місячних телят, якого їм уже давно кортіло.

— Я тільки прогуляюсь на вершину пагорба і подивлюсь, чи шлях відкритий, — сказала Пенелопа. — А ви тим часом гарно відпочиньте.

— Будь обережна, — застеріг її Пітер. — Не відходь далеко.

— Та ну, тут відкрита місцевість, не думаю, що їй щось загрожує,— заспокоїв їх Папуга і сів на клітку подрімати.

— Добре, я все одно далеко не піду, — пообіцяла Пенелопа.

— Дай нам знати, коли побачиш щось цікаве, — ліниво промимрив Саймон у півсні. — І якщо натрапиш на василіска, не забудь втекти.

— Не бійся, не забуду.

Пенелопа поволі підіймалася схилом, насолоджуючись запашним повітрям, прекрасними барвами неба і м’якою пружною травою під ногами. Опинившись на вершечку пагорба, дівчинка глянула вниз і замилувалася долиною, що відкрилась перед її очима, та мальовничим різнобарвним пейзажем — ліловою травою, блакитними кущами і багряними квітами. Аж раптом вона помітила маленьку тваринку, яка перестрибувала з куща на кущ так прудко, що Пенелопа не встигла як слід її роздивитися. Дівчина зачаїлася в блакитних заростях і вирішила тихенько почекати, доки тваринка не з’явиться знову. Незабаром це трапилось, і Пенелопі перехопило подих від подиву й захоплення! Виявилось, що це маленький єдиноріг лавандового кольору з великими темно-синіми очима. Його грива і хвіст були немов золоте прядиво, а тонкий ріг нагадував красиво скручений напівпрозорий золотавий пагін цукрової тростини. Єдиноріг застиг, кожен його мускул був напружений, вуха нашорошені, ніздрі розширені. Він озирнувся назад, туди, звідки примчав. Очевидно, хтось його наздоганяв, і малий не був певен, чи відірвався він від переслідувача. І тут Пенелопа відчула, як кров холоне їй у жилах, бо на вершечок пагорба, поважно ступаючи, точнісінько ніби здоровенний барвистий півень, вийшов василіск. Він зупинився і подивився навколо, його жорстокі смарагдово-золоті очі сяяли, а луска виблискувала на сонці багрянцем і золотом. Коли василіск повернув голову, щоб роззирнутися довкола, Пенелопа почула тихе хрупання і скреготіння його луски, побачила пасма блакитного диму, що здіймався з його ніздрів, і мерехтіння жовтогарячого полум’я, яке то спалахувало, то гасло в такт із диханням.

Єдиноріг, напевно, теж побачив його, бо відразу озирнувся і поскакав долиною, то застрибуючи в блакитні кущі, то вистрибуючи з них, аж поки, захеканий, не зупинився недалечко від того місця, де причаїлася Пенелопа. Дівчинка бачила, як ворушились його ніздрі, як надимались і опадали боки, чула, як він сопе. Очевидно, василіск уже довго гнався за ним.

Тим часом василіск оглянув долину, по-котячому поводив туди-сюди роздвоєним кінчиком хвоста, відтак опустив свою велику півнячу голову до землі і почав нюшити та стиха рикати низьким нутряним голосом. Пенелопа від жаху аж завмерла. Єдиноріг теж почув цей звук, але, видно, так втомився, що не міг бігти далі, тільки впав на землю і прищулив вуха, а очі його наполохано розширились. І тут василіск, вочевидь, нанюшив слід, бо звитяжно кукурікнув, аж кров похолола в жилах, а потім чимдуж побіг.

Пенелопа опинилася в дуже скрутному становищі. Вона щиро хотіла допомогти маленькому єдинорогові, але знала, що кожен її крок, найменший рух може привернути увагу василіска та стати фатальним і для маленького єдинорога, і для неї самої. Проте дівчинка все-таки обмірковувала план — хоч і небезпечний, зате надійний. Вона помітила, що василіск виявився не дуже вправним слідопитом — кілька разів зовсім губив слід і блукав по колу, стиха квокчучи. Значить, якби їй вдалося перебити запах єдинорога, василіск міг би остаточно загубити його слід. Але був лише один спосіб це зробити: перебити запах єдинорога своїм власним. Вона розуміла, що план дуже ризикований, і якщо він провалиться, то розлючений василіск може спалити їх обох. Але Пенелопа знала і те, що якщо довго думати про це — і про ризик теж, — то відвага може її покинути, тому дівчинка підхопилася з місця, зигзагами побігла поміж кущів туди, де лежав єдиноріг, і взяла його на руки. Малий, мабуть, подумав, що на нього знову хтось напав, ще якийсь василіск, перелякано стиха заіржав і заходився буцати її рогом та брикатися.

— Перестань битися, дурнику, — прошепотіла Пенелопа. — Перестань, заспокойся. Я твій друг. Я хочу тобі допомогти.

При слові «друг» єдиноріг перестав битись і тихо ліг у неї на руках, лише зиркаючи великими і наляканими темно-синіми, як фіалки, очима.

— Друг? — тихо перепитав він. — Друг?

— Так, — шепнула Пенелопа. — Лежи тихенько, я спробую тебе врятувати.

Єдиноріг був маленький, як фокстер’єр, але, як на зло, досить важкий, і Пенелопа швидко це відчула. Вона задкувала схилом, перебігаючи від куща до куща тільки тоді, коли василіск нахиляв голову і принюхувався, бо побоювалась, що в нього може виявитися гострий зір. Захекана, вона дісталася до вершини й вирішила переконатись, чи спрацював її план. Дівчинка боялась навіть подумати, що станеться, якщо василіск піде по її слідах. Василіск саме підходив до того місця, де Пенелопа взяла на руки єдинорога, і тепер вона стежила за ним, тамуючи подих. Василіск опустив дзьоб до землі, обнюхуючи все довкола, аж зненацька став дибки і перелякано заревів. Його очі заплющилися, він несподівано сильно чхнув. Полум’я і дим вирвалися з його ніздрів і випалили велику чорну пляму на пурпуровій траві. Він чхав нестримно, знову й знову, і за кожним разом спалював траву або кущі. На превеликий подив Пенелопи, він ніяк не міг зупинитись і поводився так, наче в нього стався страшний напад алергії. Нарешті з його очей потекли сльози, і він, голосно чхаючи, повернувся і кинувся геть, залишаючи за собою випалену траву й обгорілі кущі.

— От і добре, — сказала Пенелопа, не знаючи, чи гніватись, а чи радіти. — Не знала, що від мене так тхне. Але, хоч би там що було, ворог таки втік.

— Дякую, ти врятувала мені життя, — сказав єдиноріг приємним голосочком. — Ти дуже добра і дуже смілива.

— Ну, не знаю, — відказала Пенелопа, — нам просто дуже пощастило, і це головне. Але, скажи-но мені, якого лиха він тебе переслідував? І що ти тут робиш сам-один? І де твої тато і мама?

— Наш табун он там, — показав єдиноріг. — Я втік від них, бо хотів навчитися буцатись і трохи потренуватися.

— Що-що ти хотів? — перепитала Пенелопа.

— Побуцатись, — повторив єдиноріг і хитнув головою вгору-вниз так, що його ріг зблиснув. — Рогом, розумієш? У нас щороку проводиться великий турнір із буцання. Тепер я вже великий і братиму в ньому участь, а оскільки я кронпринц, то мушу здобути перемогу, розумієш?

— Кронпринц? — здивовано перепитала Пенелопа.

— Ага, — відповів малий. — Я Септімус, кронпринц єдинорогів. Мої тато і мама — король і королева.

— Тим більше ти не повинен був відбігати від своїх, — суворо сказала Пенелопа. — Подумай тільки — кронпринца єдинорогів могли захопити василіски.

— Я розумію, — промовив Септімус, і в його голосі вчувалося каяття, — але мені необхідно було попрактикуватися в буцанні, а корковий ліс — ідеальне місце для цього, бо якщо вибрати великий корок, то ріг залишається майже неушкодженим.

— А твої мама і тато знають, що ти тут? — запитала Пенелопа.

— Ні, — відповів Септімус. — Я їм не казав. Вони завжди зчиняють таку бучу!

— Але вони, мабуть, уже місця собі не знаходять! Послухай, тобі треба чимскоріш бігти до них.

— Так, я знаю, — погодився Септімус. — Але, будь ласка, поясни їм, що це не з моєї вини мене переслідував василіск.

— Добре, — відповіла Пенелопа. — Але чому ж він тебе переслідував?

— Він казав, що хоче забрати мене до себе в замок, щоб василіски отримали важіль впливу на єдинорогів, — відповів Септімус. — І йому все-таки один раз вдалося впіймати мене, але я добряче буцнув його і втік. Він не ризикнув дихнути на мене вогнем, бо я був йому потрібен живим, розумієш? І це дуже добре, бо він міг спалити мою гриву і хвіст, а вони такі гарні, правда?

Пенелопа здригнулася від цих слів.

— Так, дуже гарні. Що ж, краще тобі піти зі мною до моїх друзів, а ми вже якось спробуємо повернути тебе в сім’ю.

І вони пішли до гурту. Септімус весело вистрибував довкола Пенелопи і, здавалося, зовсім забув, якої небезпеки йому щойно пощастило уникнути. Коли вони прийшли, Пітер і Саймон не зводили з них захоплених поглядів, бо вперше в житті побачили справжнього єдинорога, та ще й почули, як ризикувала Пенелопа, щоб врятувати його від василіска.

— Слово честі, я б неодмінно всіх вас покликала, якби могла, — виправдовувалась Пенелопа, — але я не мала часу. Я мусила діяти негайно.

— Сподіваюсь, це дурнувате створіння хоча б подякувало тобі, — суворо сказав Папуга. — Такий легковажний бешкетник не заслуговує на порятунок.

Але Септімус цього не чув. Він знайшов під кущами якусь калюжку і зачаровано милувався своїм відображенням.

— Вони всі однакові, ці єдинороги, — похмуро буркнув Папуга. — Усі як один самозакохані і марнославні. Дайте їм дзеркало чи будь-що, у чому можна побачити своє відображення, і вони будуть милуватися собою, ніби загіпнотизовані.

— Але він ще дитина, — сказала Пенелопа. — І, мусиш визнати, він справді невимовно гарний.

— Вони всі такі, — сказав Папуга. — Особливо його тато і мама. Гаразд, думаю, нам пора в дорогу, ще ж треба повернути цього шибеника в сім’ю.

І вони рушили вперед, а Септімус усе вибрикував довкола них.

— Як думаєш, Пенелопо, мені краще тримати ріг так чи отак — як гарніше? — всоте запитав він.

— Якщо ти не замовкнеш, — розлютився Папуга, — то я візьму в Пенелопи ножиці й обстрижу тобі хвіст і гриву.

Ця жахлива погроза справила бажаний вплив на Септімуса, він зробився дуже слухняним і навіть запитав Пенелопу, чи можна йому щось понести.

Їхній шлях пролягав між величезними блакитними кущами, аж раптом щось загриміло й земля під ногами задвигтіла.

Перш ніж хтось встиг поворухнутись, табун лавандових і білих єдинорогів, проламуючись крізь кущі, протупотів копитами і різко спинився за п’ять футів від наших мандрівників, так що ті опинилися всередині частоколу з гострих золотих рогів, загрозливо націлених на них.

— Агов! Тихіше! — закричав Папуга. — Зупиніться! Що це за дурниці? Це ж ми!

Тісне коло єдинорогів розступилося, і з-поміж них вийшов дуже великий єдиноріг прекрасного глибокого лавандового кольору, з хвостом і гривою, ніби з медового бурштину, а його спірально закручений ріг сяяв, як новісінька золота монета. Було зрозуміло, що це і є король єдинорогів, а той стрункий білий єдиноріг із золотим хвостом і гривою, що стояв поруч, — королева.

— Жартуєш, Папуго, невже це ти? — здивовано запитав король.

— Звичайно, це я, а ти що думав? — запитав Папуга.

— Нам сказали, що коли василіски захопили владу, ти втік із країни, — сказав король.

— Що?! — обурився Папуга. — Я? Тобто я втік з країни?

— Ну, це, звичайно, на тебе не схоже, — провадив єдиноріг, — але сам Г. Г. зізнався, що ти зник і не залишив навіть прощальної записки, а василіски сказали, що ти втік.

— Я їм покажу, як я «втік», коли повернуся до влади, — грізно гукнув Папуга.

— Так, — підхопив Пітер, — ми їм завдамо жару, Папуго, не турбуйся.

— Це василіскам ще доведеться втікати, коли ми їх втихомиримо, — докинув Саймон. — Вони ж такі тупі, що одного вже обдурила навіть моя сестричка.

— Гей! Обережніше! — обурилась Пенелопа, — що означає «навіть моя сестричка»?

— Пробач, я не те мав на увазі, я не хотів тебе образити, — поквапливо виправдовувався Саймон. — Я мав на увазі, що це доводить, наскільки василіски тупі та як легко їх можна обдурити.

— Пенелопа врятувала мене від василіска, — сказав Септімус і почав розповідати (з деякими перебільшеннями), як усе було.

— Усі ми, єдинороги, в боргу перед тобою, — сказав король, і очі його заблищали. — Віднині кожен єдиноріг у країні Міфології до твоїх послуг. Тільки попроси, ми ладні зробити все, щоб виконати твоє бажання. А поки що ці четверо моїх підданих до ваших послуг — по одному на кожного з вас, щоб їхати верхи, та ще один для Папуги і спорядження.

— Красно дякую, Ваша Величносте, — сказала Пенелопа. — Ви дуже щедрі. Сподіваюся, мені можна попросити вас про маленьку послугу?

— Говори, — промовив єдиноріг. — Буду радий виконати будь-яке твоє бажання.

— Тоді, будь ласка, я дуже прошу вас разом із вашими підданими приєднатися до нас із Папугою, Саймоном і Пітером, щоб спільними силами перемогти цих невихованих і небезпечних василісків!

— Узагалі, ми, єдинороги, зазвичай тримаємося окремо, у своєму колі, — сказав король. — Ми не втручаємося в чужі справи. Але якщо ти цього бажаєш — а ти врятувала мого сина від василіска, — то я урочисто присягаюся, що всі єдинороги в Міфології, зі мною разом, служитимуть вам, аж поки ми не переможемо василісків.

— Щиро дякую, — сказала Пенелопа, — я дуже, дуже, дуже вам вдячна.

— Оце штука! — вигукнув Папуга. — Оце удача! Разом ми зможемо підкорити і знищити цих вогнедишних, нікчемних і неслухняних василісків.

Діти поклали спорядження і клітку Папуги на широку спину єдинорога та осідлали інших трьох.

— Пам’ятайте, — сказав король, — коли вам знадобиться наша допомога, дайте нам знати, і ми відразу прибудемо. Півтори сотні гострих рогів у вашому розпорядженні.

— Дякую, Ваша Величносте, — сказала Пенелопа.

— Ми зв’яжемося з вами, щойно розробимо з Г. Г. план операції, — пообіцяв Папуга. — А тепер, будь ласка, скажи своїм підлеглим, щоб ні пари з уст про те, що ви нас бачили. Знаєте, несподіванка — це половина успіху.

— Жоден єдиноріг про це нікому не розкаже, — запевнив його король.

— Тоді рушаймо! — скомандував Папуга і сів Пенелопі на плече. — Чим швидше ми доберемось до Кришталевих печер, тим краще.

І невеличка кавалькада єдинорогів із дітьми та спорядженням на спинах рушила до лісистих гір, що височіли десь за півмилі звідти.

— Було дуже розумно з твого боку заручитися підтримкою єдинорогів, — шепнув Папуга на вухо Пенелопі. — Ти надзвичайно кмітлива дівчинка!

— Але як нерозумно було з їхнього боку не підтримати нас відразу, — пошепки відповіла Пенелопа. — Зрештою, Міфологія так само їхня країна, як і ваша, то чому ж вони самі не здогадались прийти вам на допомогу?

— Правду кажеш, — сказав Папуга. — Так і є. Але навіть із їхньою допомогою нам доведеться боротися що є сили, аби подолати василісків. Вони, мабуть, дуже впевнені у власній могутності, якщо ризикнули розлютити єдинорогів спробою викрасти Септімуса.

— Добре, а в Міфології часом немає ще тварин, які могли б нас підтримати? — запитав Пітер, який їхав поруч із Пенелопою, тимчасом як Саймон брав ліворуч.

— Та нібито є, — відповів Папуга, — але від них мало користі. Ну, скажімо, місячні телята. Вони дуже корисні створіння, але нічим не можуть нам допомогти. Можливо, грифони приєднаються до нас, це була б добра підтримка. Дракони теж могли б нам допомогти, якби Табіта не зробила такої дурниці.

— А що такого зробила Табіта? — запитав Саймон.

— Розкажу, коли прийдемо на місце, — відповів Папуга. — Нам залишилося тільки проминути оці дерева.

Вони йшли крізь зарості коркових дерев і раптом побачили довгасту теракотово-червону скелю, а в ній — аркоподібний вхід у печеру. Підійшовши ближче, друзі помітили, що вся трава при вході в печеру випалена, а кущі почорнілі й обгорілі.

— Знову ці василіски, — вибухнув гнівом Папуга. — Вони були тут і намагалися дістатися до Г. Г. Гляньте лишень, як вони спалили підлісок.

— Надіюсь, вони не заподіяли містеру Джанкетберрі ніякої шкоди, — сказала Пенелопа, з острахом згадуючи рев василіска, який переслідував Септімуса.

— Думаю, ні, — відповів Папуга. — Кришталеві печери особливі. У них не можна зайти ззовні і вийти зсередини.

Як і багато іншого в Міфології, це звучало дуже дивно, і діти сказали про це Папузі.

— Розумієте, — пояснив той, — коли ми знайшли їх, це були звичайні печери, але Г. Г. придумав щось схоже на рідкі кристали, які можна було видувати, як мильні бульбашки, а через певний час вони твердли. Г. Г. так пишався цим винаходом, що заповнив цим усі печери. І тому коли заходиш сюди, то ніби йдеш крізь гігантські мильні бульбашки. Вони прозорі, тож ти бачиш, куди йдеш, але потрапити всередину дуже важко, якщо не знаєш, куди звертати. Як у прозорому лабіринті. Тільки я і Г. Г. знаємо, як можна сюди зайти і як вийти.

Тепер вони опинилися перед входом до величезної печери, і діти побачили, що вона справді неначе наповнена гігантськими мильними бульбашками, прозорими, з веселковими відблисками.

— А тепер, хлопці, — сказав Папуга єдинорогам, — попасіться краще тут тихенько, поки ми вас не покличемо.

Єдинороги дружно покивали і пішли в корковий ліс.

— Ходімо за мною, — сказав Папуга, витягнувши із шафки компас.

Діти зібрали спорядження, клітку і спустилися слідом за Папугою в Кришталеві печери.

Пенелопі здавалося, ніби вони йдуть крізь прозору хмару. Обабіч виднілись відгалуження, начебто без кінця-краю, але куди б вони не звернули, скрізь, ніби в лабіринті, натикались на стіни, вкриті пінявими кристалами.

— Третій справа, другий зліва, п’ятий справа, четвертий зліва, — бурмотів дорогою Папуга, уважно вдивляючись у компас.

Кришталеві коридори освітлювало тьмяне зелене світло, Саймон здивувався і запитав у Папуги, звідки воно.

— Це світлячки, — пояснив Папуга. — Г. Г. віддав їм усю стелю за умови, що вони освітлюватимуть коридори. Звісно, головні відділи освітлюються грибами.

— Грибами? — перепитав Пітер.

— Так, люмінесцентні гриби дають дуже гарне і приємне світло, — відказав Папуга.

Вони вже дуже глибоко зайшли у печери, кришталеві бульбашки дедалі більшали. І за якусь мить крізь багато шарів прозорих кристалів пробилося яскраве біле світло.

— Майже прийшли, — бурмотів Папуга, — майже прийшли. Б’юся об заклад, бідолашному Г. Г. було погано тут без мене. Але ми вже тут, і скоро вирішимо цю проблему.

Вони звернули за ріг і опинились у величезній овальній кришталевій залі, освітленій купками білих люмінесцентних грибів, що звисали зі стелі. Тут було два напівкруглі алькови[10], які теж кудись вели. У головній залі стояв довгий стіл і багато стільців зі спинками, змайстрованих зі срібного дерева, а також кілька зручних низеньких диванів з яскравими гаптованими подушками. У першому півкруглому алькові стояла величезна кухонна плита, на ній вирувало безліч різноманітних баняків і каструль, а над нею висіло щось схоже на курячі стегенця, ковбаси та вінки цибулі. У другому алькові розміщувалась лабораторія: пальники, реторти, пробірки, товкачик і ступка та море пляшечок із травами й мінералами різних кольорів.

Спиною до них стояв низенький огрядний чоловічок у чорній із золотом мантії, такому самому чорно-золотому капелюсі, із луком, більшим за нього, та стрілою в руках.

— Стій! — закричав він, недоладно розмахуючи луком і стрілою. — Стій! Ще один крок — і я випущу стрілу тобі в горлянку, ти, бридкий непокірний василіску!

— О Боже, — промовив Папуга. — Він знову загубив окуляри.

— Стій! Наблизишся бодай на крок — і я пристрелю тебе! — Г. Г. знову потрусив луком.

— Г. Г.! — озвався Папуга, — це я, Папуга!

Г. Г. озирнувся на голос, і капелюх звалився у нього з голови. На превеликий подив дітей (бо вони звикли думати, що всі чарівники похмурі та високі й худі, як чаплі), виявилося, що у Г. Г. веселе кругле обличчя, довжелезна сива борода аж до пояса та довге сизе волосся, крізь яке, ніби рожевий гриб, просвічує лисина.

— Паскудний василіску! — закричав чарівник, дико озираючись. — Як ти смієш видавати себе за Папугу? Невже ти думаєш, що я піддамся на таку нахабну маніпуляцію?

— О Боже, — сказав Папуга, — як би я хотів, щоб він клав свої окуляри туди, де зможе їх потім знайти, або краще взагалі ніколи не знімав їх.

З цими словами Папуга перелетів через кімнату і сів до Г. Г. на плече.

— Це я, справді я, Папуга. Я повернувся! — сказав Папуга йому на вухо.

— Папуго, Папуго, невже це ти? — запитав чарівник тремтячим голосом, підняв велику тремтячу руку й погладив його.

— Авжеж! — відповів Папуга.

— Ох, Папуго, я такий щасливий, що ти повернувся!

— І я щасливий, що повернувся, — сказав Папуга.

— Ну, ну… — Г. Г. голосно висякався і сів у крісло. — Де ти був, Папуго? Я все тут обнишпорив і вже не сумнівався, що ці жахливі василіски спалили тебе.

— Це все жаби, — пояснив Папуга, — вони напали на нас серед ночі, загорнули мене разом із Дульчібеллою в грубий коричневий папір і кинули в річку.

— Яка брутальність, яке нахабство, — Г. Г. заходився нервово походжати туди-сюди. Його обличчя почервоніло від гніву. Він так розхвилювався, що аж врізався в кришталеву стіну і впав. Пітер і Саймон допомогли йому стати на ноги.

— Дякую, дякую, це дуже люб’язно, — промимрив Г. Г. — І що було далі, Папуго?

— Ну, — сказав Папуга, — нас винесло на якийсь берег, у зовнішній світ, і нас знайшли ці хороші діти.

— Які діти? — запитав чарівник, роззираючись довкола.

— Ті, що стоять ось тут, біля вас, — терпляче пояснив Папуга.

— О Боже, то це діти? — запитав Г. Г. — А я думав, це стільці. Як ся маєте, дітки? — запитав він і приязно помахав рукою найближчим стільцям.

— Чим швидше я знайду ваші окуляри, тим краще, — підсумував Папуга. — Але в будь-якому разі, якби не відвага і доброта цих дітей, мене б тут зараз не було.

— Тоді я ваш боржник, — сказав Г. Г., намагаючись знайти і потиснути руку стільцю. — Я в неоплатному боргу перед вами.

— А тепер, перш ніж ми продовжимо, дозвольте мені відшукати ваші окуляри. Де ви їх залишили? Де ви востаннє їх бачили? — допитувався Папуга.

— Не знаю, не можу згадати, — безпорадно визнав чарівник. — Спочатку я розбирався з василісками і загубив першу пару. Потім я говорив із Табітою — мушу вам сказати, вона жахлива істеричка! — і загубив другу пару. Потім я одягнув запасні окуляри, але вже забув, куди їх поклав.

— Добре, стійте на місці, поки я не повернусь, — сказав Папуга, — бо ще знову вдаритесь.

Птах літав по кімнаті і заглядав скрізь, куди тільки міг, у пошуках окулярів.

— Ви часом не хочете сісти, містере Джанкетберрі? — запитала Пенелопа й поклала руку чарівникові на плече. — Ось тут є диван.

— Е… Так, дякую, — сказав Г. Г., — тільки, будь ласка, звіть мене Г. Г., як усі.

— Дякую, — сказала Пенелопа і допомогла йому сісти на диван.

— Ти дівчинка? — зрозумів Г. Г., вдивляючись їй в обличчя.

— Так, — посміхнулася Пенелопа. — Мене кличуть Пенелопою, а це мої двоюрідні брати Пітер і Саймон.

— Вітаю, вітаю, — покивав чарівник туди, де стояли Пітер і Саймон. — Я подумав, якщо ти дівчинка, то, може, ти б змогла заспокоїти Табіту? Розумієш, як жінка жінку?

— Ну, я ще ніколи не заспокоювала драконів, — схвильовано відповіла Пенелопа. — Я не зовсім впевнена, що мені це вдасться, розумієте?

— А я впевнений, — Г. Г. широко всміхнувся. — У тебе такий гарний голос. Як це великодушно з твого боку — запропонувати допомогу. Я відведу тебе до неї, коли отримаю окуляри.

Цієї миті Папуга налетів на них із окулярами в дзьобі.

— Ось, тримайте, — гукнув він і віддав знахідку господареві. — Вони були в банці з-під джему із місячної моркви. Як вони там опинилися?

— Ой, так-так… — сказав Г. Г. і радісно начепив окуляри. — Я вже згадав, як вони там опинились: я сам поклав їх туди, бо це було найбільш невідповідне місце для окулярів, і я думав, що завдяки цьому відразу згадаю, де їх залишив.

Папуга тяжко зітхнув, бо знав, що це було не вперше.

— Які ж ви гарні дітки, — сказав чарівник, посміхаючись їм, як маленький товстенький Миколай. — Хлопчики такі симпатичні, дівчинка така гарнесенька. Та ще й у кожного інший колір волосся, а це дуже зручно, бо так я зможу розрізняти вас, навіть коли загублю окуляри. Дайте-но мені пригледітись, я мушу запам’ятати: Пенелопа руденька, Пітер чорнявий кучерявий, так, а Саймон, очевидно, білявий. Так, так, я неодмінно запам’ятаю це за якийсь тиждень-два.

— Облишмо це на потім, — сказав Папуга. — А зараз розкажіть нам, що тут відбувається.

— Ну, — захихотів Г. Г., — у василісків почалися невеличкі проблеми. Вони заволоділи заклинаннями для яєць, і це, звісно ж, тривожно, але відколи у них з’явилася Книга чарів, відтоді почали виникати амбіції. А ти ж знаєш, які вони незграбні. Вони переплутали всі заклинання і поки второпали, що й до чого, встигли перетворити одного вартового на пучок місячної моркви, а ще одного — на маленьке коркове деревце, розколене блискавкою.

— Ха-ха-ха! — зареготав Папуга, плескаючи себе крилами по боках. — Оце так штука! А що далі?

— Потім вони прийшли сюди і хотіли змусити мене спуститися до них, щоб читати їм заклинання, — обурено розповідав Г. Г. — Але я заховався тут, і вони побоялися піти за мною.

— Питання в тому, — сказав Папуга, — що нам тепер робити?

— Ну, — сказав чарівник, — ти ж сам знаєш, що без Книги цілющих трав Гепсібара і Великої книги чарів я нічого не можу вдіяти. А василіски, якщо їм вірити, тримають усі книги в підземеллі свого замку і, треба думати, надійно їх охороняють. Я уявлення не маю, як нам їх звідти забрати, а без них ми безпорадні, як діти.

— Невже ви не можете пригадати жодного заклинання? — запитав Папуга.

— Ні, — сумно відповів Г. Г. — Коли живеш так довго, як я, то пам’ять починає тебе підводити. І це жахливо. Я пригадую, що у Великій книзі чарів є спеціальна формула проти василісків, але ніяк не можу її пригадати дослівно.

— Ану ж, — втішав його Папуга, — раптом вам це все-таки вдасться?

— Ні, — ще сумніше відповів чарівник. — Я вже старався пригадати, і не раз, але все марно.

— Нічого, — бадьоро сказав Папуга, — не засмучуйтеся, ми щось придумаємо. А зараз, може б, ви приготували яку-небудь розкішну страву з місячної моркви, як ви вмієте?

— Звичайно, без проблем, — сказав Г. Г. — Але спершу я відведу Пітера до Табіти, вона складе їй гарну жіночу компанію.

— Тобто, мабуть, Пенелопу? — виправив його Папуга.

— Оцю, білявеньку, так? — перепитав Г. Г.

— Ні-ні, руденьку, — сказав Папуга.

— Ага, так, так, звичайно, — заметушився чарівник. — Ходімо, Пенелопо, дорогенька.

— Іди, — підбадьорив її Папуга. — Табіта не заподіє тобі нічого лихого.

Але Пенелопі, незважаючи на слова Папуги, було дуже страшно йти слідом за Г. Г. кришталевим лабіринтом.

— Я розмістив її у східному крилі, — важко дихаючи сказав Г. Г. — Бо воно, по-перше, вогнетривке, а по-друге, звукоізольоване.

Пенелопа збагнула всі переваги такого рішення, коли вони дійшли до східного крила. Гамір, який зчинила там нещасна дракониха, годі було уявити:

— О-о-ой, ой-ой-ой! Гоу-у-у! — почула Пенелопа її ревіння.

— М-м-м-м! Ого-го-ой! У-у-у! О найтупіша, найдурніша дракониха у світі — це я. О-о-ой! У-у-у! Яка ж я ідіотка, дурепа… О-о-о-о!

Г. Г. завів Пенелопу в кімнату, облаштовану як спальня. Там стояло величезне ліжко на чотирьох ніжках, а на ньому лежала дракониха і ридма ридала. Вона була не така здоровенна, як Пенелопа собі уявляла. Як виявилось, Табіта за розміром була не більша за поні. Тулуб у неї яскравого брунатно-рожевого кольору, а вздовж всієї спини, від голови до кінчика хвоста, — зигзаг із золотої та зеленої луски. Її величезні очі, ніби з блакитної порцеляни, були повні сліз.

— Дивись, поглянь-но, Табіто, — сказав Г. Г., — кого я тобі привів. Це дівчинка, і звати її Пенелопа.

— Добрий день, як справи? — сказала Пенелопа.

— Ніяк, це вас не стосується. У-у-у-о-о! — заревла Табіта. Сльози збігали по щоках і випаровувалися від вогню з її ніздрів. — Немає на світі другої такої нікудишньої драконихи, як я. О-о-о-у-у!

— Можливо, — ввічливо продовжила Пенелопа, — якби ти поділилася зі мною своїм горем, то йому можна було б зарадити. Розумієш, я разом із братами прийшла сюди, щоб вам допомогти.

— Ти така добра, — ковтала сльози Табіта, — а я така самотня і нещасна, й ніхто вже не зможе мені допомогти, а я сама в цьому винна. О-о-о-у-у! У-у-у!.. І тут уже… — у-у-у! у-о-о-о! — нічого… — г-у-у! г-у-у! — не вдієш! О-о-ой-ой!

— Усе одно, — наполягала Пенелопа, — краще розкажи мені про всяк випадок. Сльозами горю не зарадиш.

Табіта дістала з-під подушки величезний носовичок і добряче висякалась, а хустинка відразу спалахнула. Пенелопі й Г. Г. довелося затоптувати вогонь, і це дуже роздратувало Г. Г.

— Наче я не казав їй користуватися вогнетривкими хустинками, я ж її сто разів просив! — обурився він. — Усі ці вогнедишні істоти такі неуважні, ти собі не уявляєш.

— Правильно, так і треба, г-у-у-у, ображай мене, коли моє серце розбите, о-о-о-о! Мене — останню з роду драконів, — ридма ридала Табіта. — Сварися, кричи на мене о-о-о-о! Кволу, беззахисну, останню зі свого роду!

— От лихо! — сказав Г. Г., — хоч що я кажу, все не так. Добре, я залишаю тебе з нею наодинці. Якщо буду потрібен, подзвони в дзвоник. Коли що термінове — дзвони п’ять разів.

Г. Г. поквапом утік, а Пенелопа обережно сіла на ліжко біля Табіти.

— Слухай, Табіто, — сказала вона лагідно й водночас впевнено. — Ці ридання тільки пригнічують тебе, але не вирішують твоїх проблем. А якщо ти зараз опануєш себе і розкажеш, що сталося, то, я впевнена, ми зможемо тобі допомогти.

— Добре, — сказала Табіта, глибоко і нерівно зітхнувши, аж полум’я вирвалося їй із носа, ніби пелюстки троянди. — Ось що: час від часу всі дракони зникають — усі, крім одного. І тоді той останній, він чи вона, стає хранителем яєць, які зносять усі дракони, один за одним, перед тим як зникнути. Мене обрали хранителькою яєць, і я цим дуже пишалась, бо це така велика відповідальність — знати, що майбутнє всіх драконів у твоїх руках, в одному кошику.

— Так, це величезна відповідальність, — серйозно сказала Пенелопа.

— Так-от, я саме підіймалася сюди і несла яйця — їх завжди висиджують у Кришталевих печерах, — аж раптом зустріла василісків. Я з ними взагалі ніколи нормально не спілкуюся, бо вони такі грубіяни, нечеми… Але вони сказали мені, що до головного плану внесено зміни й тому вони прийшли, щоб забрати яйця до Замку василісків, де їх тепер і мають висиджувати. І я, безголова дурепа, віддала їм яйця, а тоді — о-о-у-у, у-у-у, г-у-у! — вони забрали їх і втекли, сказавши, що не збираються нічого висиджувати, і що — у-у-м-м, о-о-у-у, у-у-у! — що драконів більше ніколи не буде… г-у-у, г-у-у, г-у-у!

— Підступні тварюки! — гнівно промовила Пенелопа, а Табіта знову голосно розридалась. — Але не переживай, ми разом із моїми братами плануємо проникнути в Замок василісків, повернути всі великі книги і врятувати драконячі яйця.

— Справді? Ви це зробите? — зраділа Табіта. — Але як?

— Ну, ми… — почала Пенелопа, але примовкла. Краєм ока помітила, що в затінку великої шафи в кутку щось ворухнулося.

— Скажи, — промовила вона, — тут, у Кришталевих печерах, є ще хтось, крім вас?

— Хтось іще? — замислено перепитала Табіта. — Ні, тільки я і Г. Г. А що таке?

Пенелопа, не мовлячи й слова, підійшла до дзвінка і натиснула кнопку п’ять разів. За кілька секунд почулося тупотіння, двері рвучко відчинились і Пітер, Саймон, Г. Г. та Папуга увірвалися до кімнати.

— Що сталося? — вигукнув Г. Г.

— Так, які проблеми? — запитали хлопці.

— Зачиніть двері, — сказала Пенелопа.

Вони зачинили двері й обступили Пенелопу.

— Ну? — сказав Саймон.

— Тут шпигун, — спокійно промовила Пенелопа. — Він ховається біля шафи.

Розділ ІV. Шпигуни і плани

— Кажеш, тут шпигун, Пенні? — недовірливо перепитав Пітер. — Ти впевнена?

— Який іще шпигун? — і собі засумнівався Саймон.

— Не знаю, я тільки помітила якийсь рух. Он там, біля шафи, — показала пальчиком Пенелопа.

Хлопчики підійшли до шафи.

— Ти не помилилася, — Пітер нахилився і схопив когось.

— Ану пусти! — почувся хрипкий голос. — Пусти, кажу тобі, болить же!

Пітер повернувся до гурту не сам: він ніс за ногу товсту бородавчасту зелену жабу, вбрану в елегантний жакет. На голові у неї була русява перука, а в лапі — сірий циліндр. Пітер опустив її на підлогу, жаба припала до землі, перевела подих і напружено втупилась у присутніх каламутними жовтими баньками.

— Ага, ось бачите! — тріумфувала Пенелопа. — Я ж вам казала, що тут шпигун.

— Я не шпигун, — хрипко буркнула жаба.

— Гаразд, якщо ти не шпигун — тоді хто ти? — загрозливо спитав Саймон.

— Я… я… м-м-м… Я торговець хутром із Владивостока, — пояснила жаба, помітно хвилюючись. — У мене жінка і шестеро дітей — нічого не вдієш, мушу якось крутитися.

— Краще не бреши! — обурено вигукнув Пітер.

— Що, хіба я не схожий на торговця хутром із Владивостока, який насилу зводить кінці з кінцями? — плаксиво спитала жаба.

— Аж ніяк, — відрубав Саймон.

Жаба на мить замислилась.

— А на торговця діамантами, який прибув сюди просто від зулусів, га? — спитала з надією.

— Теж не схожий, — відказав Пітер.

— А на знаменитого нейрохірурга з Катманду? — не втрачала надії жаба.

— Ні, — Саймон був невблаганним.

— Що ж, доведеться відкрити вам правду, — проникливо промовила жаба. — Я — заможний фермер із Онтаріо, власник молочарні. Зараз у мене відпустка, і я вирішив провідати свою племінницю, себто небогу.

— Я тобі не вірю, — сказала Пенелопа. — Ти шпигун.

— Ні, я не шпигун, присягаюся, — запротестувала жаба. — Присягаюся, панночко. Я вам кажу все, як є. Я вельми заможний торговець збіжжям і подорожую інкогніто, так би мовити, по бізнесу.

— Ти не хто інший, як жаба і шпигун, — твердив Пітер.

— Так-так, до того ж ти такий жалюгідний і бридкий у цій своїй перуці, жакеті і з цим недолугим циліндром, — докинув Саймон.

— Не смійте ганьбити мій циліндр, — скривджено захищалася жаба. — Це чудовий циліндр, один із найкращих елементів маскування, тобто, я хотів сказати, вбрання.

— Ти шпигун, — знову повторив Пітер. — А знаєш, що буває зі шпигунами?

— Не шпигун я, не шпи-гун, присягаюся! — панічно виправдовувалася жаба. — Не чіпайте мене, бо я не шпигун!

— А шпигунів частенько розстрілюють, — продовжував Саймон.

— Або піддають тортурам, — додав Пітер.

— Або спочатку піддають тортурам, а потім розстрілюють, — погрозливо сказав Папуга.

— Гей, ви! Обережніше! До чого ці балачки? — відчайдушно вигукнула жаба. — Слухайте, зараз я вам відкрию всю правду. Я не хотів нічого казати, але ви мене змусили.

— Ну-ну? — заохотив Саймон.

— Я — надзвичайно багатий банкір, маю акції банку, литовець за походженням, у мене жінка та двоє діток, ще й старенька матуся на утриманні, — зізналася жаба, насуваючи на очі циліндр і чіпляючись великими пальцями за пройми жилетки.

— Не вірю жодному слову! — сказала Пенелопа.

— Я також, — сказав Папуга. — Банкір, аякже! Вигадуй! Така жаба, як ти, два і два додати не вміє.

— Коли ти банкір, то цього й не треба вміти, — запевнила його жаба. — Чесно, тобі тоді не треба математики, не треба нічого. Треба тільки пильнувати чужі грошики та вміти відповідати вкладникам, що вони не зможуть їх отримати, — ото й уся робота.

— Дурниці! — зневажливо озвався Папуга. — Абсолютні безглузді дурниці. Ну а якщо ти зараз же не скажеш нам правди, Табіта ось тут, на цьому місці, підсмажить тебе на маленькому вогні — чи на двох вогнях, правда ж, Табіто?

— Залюбки! — Табіта на підтвердження випустила з ніздрів двадцять чотири кільця диму і два довгі язики полум’я.

— Слухайте, так же не можна! — очі в жаби наповнилися сльозами. — Негарно мучити безсловесну тварину, та й одяг мій може попсуватися, а я ще не всю суму за нього виплатив.

— Це нас не обходить, — відрубав Папуга. — Скажи нам правду, і ми тебе не зачепимо.

— Справді? — з надією в голосі спитала жаба. — Ви готові перехреститися і поклястися своїм життям?

— Так, — відповів Папуга.

— Гаразд, — жаба перевела подих. — Я…

— Але тільки правду, — застеріг Папуга. — Це твій останній шанс.

— Та добре вже, добре, — сказала жаба. — Мене звати Етельред, і я жаба без певного місця проживання.

— І ти шпигун? — уточнив Пітер.

— Угу. Тобто я скоріше напівшпигун, — зізнався Етельред. — Розумієте, це все вони винні, оті василіски. Я був надто маленький, щоб висиджувати їм яйця, я весь час падав із них і боляче вдарявся. Тож нарешті сказав головному василіскові, мовляв, чому б не доручити мені робити щось таке, для чого я створений, до чого здібний?

— Тобто шпигувати? — не повірив своїм вухам Саймон. — Але чому ти вирішив, що це твоє? З тебе ж нікудишній шпигун!

— Не смій мене так ображати! — сказав Етельред і набурмосився. — Я міг би бути неперевершеним шпигуном, але я не закінчив курс.

— Який курс? — спитав Пітер.

— Курс заочного навчання для шпигунів — ось який, — пояснив Етельред. — Я тільки встиг проштудіювати маскування та іноземні акценти, аж раптом василіски наказують: «Ану, — кажуть вони, — мерщій жени до Кришталевих печер і рознюхай, що там робить Г. Г.», — отак вони сказали і спровадили мене так швидко, що я навіть забув узяти невидиме чорнило.

Було помітно, що Пенелопа вже пройнялася співчуттям до нього.

— Добре, — сказав Папуга. — Дуже добре, що ми тебе тут схопили — тепер ти поділишся з нами корисною інформацією.

— Ні, — Етельред відчайдушно потрусив головою, — нізащо я не скажу вам нічогісінько. Мій рот на замку, ось так.

Табіта видихнула два язички полум’я.

— Ну, добре, вмовили, — відразу поступився Етельред. — Я розповім вам дещо, можливо, щось не надто важливе.

— Де вони поділи великі книги? — спитав Г. Г. — Цим книгам нічого не загрожує?

— О, ще б пак! — вигукнув Етельред. — Книги заховані у підземеллі, в надійному місці, під посиленою охороною. Ой, а як ті дурні сіли в калюжу, випробовуючи заклинання! Смішно? Я мало не вмер. А як же казився головний василіск, коли вони перетворили двох вартових — одного на дерево, а другого на пучечок місячної моркви. Наші жаби просто по землі качалися, кажу вам.

— А що ти скажеш про яйця драконів? — спитав Папуга.

— О, з ними все гаразд, — відповів Етельред.

— Вони цілі? У замку? Мої дорогесенькі! — зойкнула Табіта й зомліла.

— Ой, чого це вона? — здивувався Етельред. — Звичайно, вони в безпеці. Як їх поскладали в камеру тортур, так вони там і лежать, усі до одного.

Присутні кинулися поплескувати Табіту по лапах, аж поки вона опритомніла, бо, як мудро зауважив Г. Г., «немає сенсу палити пір’ячко в неї під носом, як це зазвичай роблять у таких випадках».

— А тепер, — звернувся Папуга до Етельреда, — зізнавайся, як найзручніше проникнути в замок?

— Там є тільки один вхід, — втрутився Г. Г., — через підйомний міст і головні ворота.

— Ага, отут ви всі й помиляєтесь, ясно? — проголосив Етельред. — Думаєте, що все знаєте? А ось і не так, ви помиляєтесь, ясно?

— Добре, тоді скажи, як інакше можна туди потрапити? — спитав Г. Г.

— Ну-у-у, — хитро примружився Етельред, — це вже ні, цього вже я вам не скажу. Ні-ні, я не з якихось там переходчиків.

— Перебіжчиків, — виправив Пітер.

— І не з отих теж, — сказав Етельред.

— Я тобі не вірю, — сказала Пенелопа. — Відколи ми тебе схопили, ти тільки й робиш, що брешеш, і це ще одна твоя брехня — як перед тим про нейрохірурга. Ти постійно брехав нам про те, хто ти і що ти, і тепер знову брешеш, мовляв, є якийсь інший вхід у Замок василісків.

— Я не брешу, панночко, повірте, — заголосив Етельред. — Може, я й збрехав вам раз чи два про те, хто я і що я, але зараз кажу чистісіньку правду: в замок можна потрапити через ринви.

— Браво, Пенні! — вигукнув Пітер.

— Вельми розумно, — підхопив Папуга.

— Блискуче, — погодився Г. Г.

— Так нечесно! — запротестував Етельред, бо раптом зрозумів, що він накоїв. — Як вам не соромно, панночко, хіба так чемно?

— Так само чемно, як тобі шпигувати за нами, — відрубала Пенелопа.

— Але ж це мій фах, я — професійний шпигун, — заперечив Етельред. — А ви не мали права хитрощами виманювати в мене зізнання.

— Ну, пробач, будь ласка. Я думаю, це було необхідно, — сказала Пенелопа. — До того ж нікого це не здивує, бо ти справді поганий шпигун.

— Мені здається, несправедливо так казати, бо я встиг закінчити тільки половину курсу, — ображено відповів Етельред. — Насправді я просто ас. Я чудово вмію перевтілюватись в угорського риботорговця, батька трьох дочок, вдівця — він у мене як живий! Принаймні так каже моя мама. Ви не хотіли би послухати? Я можу ще вдати польського графа, у якого настали темні часи і йому довелося продати свій замок з усім начинням.

— Якось іншим разом, — перебив його Папуга. — А зараз ми хочемо знати, як потрапити в ринву.

— Ну, ні, — буркнув Етельред, — навіть не чекайте, що я відкрию вам усі секрети.

— Здається мені, — Пенелопа підморгнула Папузі, — Етельред не усвідомлює, що ми пропонуємо йому дуже важливу роботу.

— Як це? Мені? — спантеличено перепитав Етельред. — Яку роботу?

— Професійного контршпигуна, — незворушно відповіла Пенелопа.

— Тобто ким це я буду? — розхвилювався Етельред, аж його очі зробилися ще більш банькаті. — Що воно таке?

— Це найважливіший різновид шпигунства, уяви собі, — відповів Пітер.

— Так, — підхопив Саймон, — надзвичайно важлива робота.

— Ого! — видихнув вражений Етельред. — Ну, то як ця робота робиться?

— Отак: ти вдаєш, нібито й далі шпигуєш за нами на користь василісків, — пояснила Пенелопа. — Тим часом насправді ти шпигуєш за василісками для нас. І тому тепер тебе називатимуть ас-контррозвідник Ікс.

— Нове ім’я? — спитав Етельред. — Але чому саме ас-контррозвідник Ікс? І чому мені не можна залишити моє власне ім’я?

— Тому що аси контррозвідки ніколи так не роблять, — сказав Пітер. — Вони занадто важливі персони, щоб залишати собі звичайні імена.

Етельред кілька хвилин розмірковував.

— А маскування мені знадобиться, га? — нарешті спитав він. — Бо маскування — мій талант, і я не хотів би його занехаяти.

— Аякже, звичайно, тобі доведеться маскуватися, — сказала Пенелопа, — і найчастіше доведеться носити збіса хитре й підступне маскування.

— Яке ж, кажи мерщій! — загорівся Етельред, його очі від запалу ледь не вилізли з орбіт.

— Ти будеш маскуватися під себе, — відповіла Пенелопа. — Будеш справжньою жабою.

— Це вже занадто! Ті василіски прекрасно знають, що я жаба, — запротестував Етельред.

— У цьому, власне, й полягають диявольські хитрощі, — втрутився Саймон. — Бо під личиною жаби буде насправді чаїтися ас-контррозвідник Ікс.

— Ага! — вигукнув Етельред, і обличчя в нього засяяло. — Ага, це вам не дурничка, це навіть вельми розумно. Супер! Це якесь найшпигунськіше шпигунство, ого-го!

Діти полегшено зітхнули, а Папуга і Г. Г. перезирнулися.

— Отже, ти погоджуєшся обійняти цю високу посаду? — уточнила Пенелопа.

— Авжеж, панночко, залюбки, — очі Етельреда сяяли. — І ще дозвольте сказати, панночко, що мені буде дуже приємно нести службу з кимось таким, як ви, з отакою гарненькою і такою розумною — цілковито мені до пари.

— Щиро вам дякую, — промовила Пенелопа, ледве тамуючи сміх. — А тепер, якщо Г. Г. буде такий ласкавий і чимось нас почастує, ми зможемо попрацювати над планом нашої операції.

Усі знову повернулися до вітальні, і Пенелопа допомогла Г. Г. подати на стіл розкішний обід, який складався з овочевого супу, ягняти, запеченого із зеленим горошком, печеної картоплі з маслом і сметаною, а на десерт — свіжі полуниці з вершками та меренгою і морозиво на додачу.

— О-о-о, яка смакота! — простогнав Пітер, доїдаючи другу порцію полуниць.

— Так-так, це, власне, один із тих невеличких банкетів, які Г. Г. так любить інколи влаштовувати, — сказав Папуга. — Він справді неперевершено готує. Ну і, звичайно, мушу визнати, місячна морква також йому сприяє — її можна додавати до всього.

— Ага, та місячна морква постійно в тебе на язиці, — зауважила Пенелопа, — і про неї ви співали, коли ми вперше зустрілися. Що це таке?

— Це один із найкращих винаходів Г. Г., — пояснив Папуга. — Вона ніби звичайна морква, тільки смугаста — у червоні й білі смужки. Ми збираємо один урожай на рік і влаштовуємо з цієї нагоди урочисту церемонію — Свято врожаю місячної моркви. А потім розвішуємо її в сушарні.

— Ось така вона висушена, — сказав Г. Г. і поклав на стіл довгастий овоч, схожий на моркву, але твердий, немов старий гарбуз. — Коли вона висохне, на ній з’являться рецепти й настанови. Дивіться!

Збоку на місячній моркві діти побачили готичний напис, щедро прикрашений вибагливими закарлючками, який повідомляв: «Смажена свиняча нога: вміст висипати в каструлю і поставити на дві години в піч. Підкладати у вогонь не більше двох полін за раз. Часто скроплювати салом». Г. Г. розломив морквину: всередині містився якийсь брунатний порошок.

— Тобто ви хочете сказати, буцімто все, що ми зараз їли, приготоване з оцього? — недовірливо спитав Саймон.

— Так, — скромно відповів Г. Г.

— До речі, ця морква не має нічого спільного зі звичайними консервованими або сушеними напівфабрикатами, — уточнив Папуга, — бо вона виростає в землі й тому зовсім не втрачає поживних властивостей.

— У це важко повірити! — вигукнув Пітер.

— Г. Г. зробив цей винахід у 1596 році, — повідомив Папуга. — Він завжди випереджає свою епоху.

— Я вважаю, що ви найкращий чарівник у світі, — сказала Пенелопа. — Усі ваші винаходи такі практичні!

— Дякую, мені дуже приємно, — сказав Г. Г. і навіть зашарівся. — Але не треба забувати, що головна заслуга в цьому наших великих книг. Без них я мало що міг би зробити.

— Так і є, тому необхідно повернути їх на місце, — наголосив Папуга. — А тепер слід продумати деталі нашої операції. Тож у кого план Замку василісків?

— Ось тут, у мене, — відгукнувся Г. Г., добуваючи зі складок своєї одежі згорток пергаменту. Пергамент розстелили на столі і всі нахилилися над ним.

— Ну, наш шановний Етельреде, — сказав Папуга. — То де ж та ринва, про яку ти розповідав?

Етельред насупився над планом замку, зосереджено розглядаючи його, аж перука з’їхала на одне око, а циліндр зсунувся на потилицю.

— Ось тут підйомний міст, — нарешті показав він, — і тут же апартаменти головного василіска; а ось тут бараки, де живуть звичайні василіски. А тут, внизу, головна підземна темниця, де вони зберігають великі книги; а ось і камера для тортур — тут вони тримають драконячі яйця.

— Мої дорогесенькі! — зойкнула Табіта.

— Ну-ну, не треба більше непритомніти, — роздратовано застеріг її Папуга. — Ніколи з тобою панькатись.

— А ось тут, — Етельред вів далі, тицяючи в карту пальцем, — отут є дві менші темниці, ними давно вже не користуються — хіба тільки як складом. Якось мене послали туди по стілець, і я помітив оту ринву, розумієте? Тоді я пройшовся вздовж неї, просто так, без жодних серйозних намірів, але побачив, що вона пролягає під замковим ровом і виходить на поверхню аж у полі, отут. І я сказав собі: «Етельреде, запам’ятай ці слова: коли-небудь ця ринва стане тобі в пригоді!» Бачте, так воно і сталося, — Етельред обвів присутніх вдоволеним поглядом.

— Це був дуже розумний вчинок, — похвалила його Пенелопа.

Етельред зашарівся аж по самі корені своєї перуки.

— Ну, що, — Саймон і собі насуплено втупився в карту. — Якщо нам і вдасться цим шляхом проникнути всередину, все одно доведеться мати справу з вартою, щоб врятувати книги.

— Ви не зможете винести звідти книги, — понуро промовив Папуга. — Принаймні так просто. Кожна книга важить приблизно три сотні фунтів[11] і кожна з них шість футів заввишки та три завширшки.

— О Боже! — вигукнув Пітер. — Чому ж ти не сказав цього раніше?

— Але ж, любий мій Папуго, — втрутився Г. Г., — нам не треба викрадати книги — досить тільки знайти там рецепт, як впоратися з василісками, котрий я так необачно забув, і тоді ми зможемо прогнати їх із замку і врятувати книги.

— Ваша правда, — схвильовано промовив Саймон, — так і є, Г. Г. Якщо ми зможемо потрапити в замок і відшукати потрібне заклинання, то нам нічого більше не треба.

— А зараз ми всі маємо придумати, як налякати вартових, — сказав Пітер. — Чого бояться василіски?

— Ви що, пане, жартуєте? — здивовано спитав Етельред. — Вони самі кого хочете налякають. А їм чого боятися, коли вони плюються вогнем на вісім футів поперед себе?

— Теж правильно, — підтвердив Папуга. — Василіски завжди поводяться нахабно і грубо.

Запала довга мовчанка — лише Дульчібелла щось мугикала собі під ніс, перестеляючи Папужине ліжко.

— Гаразд, — озвалася нарешті Пенелопа. — Якщо ми не можемо їх налякати, то, може, нам вдалося б чимось їх відволікти?

— Може, когось і вдалося б, але тільки не василісків, — відповів Г. Г. — У них тут справжня військова дисципліна, розумієте? А це означає, що думати має право тільки вище керівництво, а вартовим залишається лише слухняно виконувати накази. І якщо їм доручено охороняти темницю, то вони охоронятимуть її, незважаючи ні на що.

Усі знову принишкли.

— Слухайте! — зненацька подав голос Етельред, — є одна річ, яка може зрушити їх із місця.

— Яка, яка?! — вигукнули всі разом.

— Зараз, — заговорив Етельред, — головний василіск довів до відома своїх підлеглих, що їхній обов’язок — схопити Г. Г., а той, хто це зробить, отримає підвищення. Тож я подумав: якби вони побачили Г. Г. і вирішили, що можуть його схопити, тоді б і зрушили з місця.

— Блискуча ідея — якби тільки Г. Г. був років на двісті молодший, — саркастично зауважив Папуга. — А так у його віці навряд чи можна сподіватися, що він готовий плазувати по ринвах і тікати від василісків.

— На превеликий жаль, мушу визнати, що Папуга каже правду, — пригнічено підтвердив Г. Г.

— А може, нам підмінити Г. Г.? — запропонував Саймон.

Усі мовчки перезирнулися.

— Ти маєш на увазі зробити його двійника? — уточнила Пенелопа.

— Ага, — відповів Саймон. — Розумієте, вбрати когось під Г. Г. Можливо, кого-небудь із нас.

— Ні-ні, — втрутився Г. Г. — Я дещо придумав. Коли мені востаннє шили одяг, то для примірок зробили схожий на мене манекен.

— Кравецький манекен! — радісно прошепотіла Пенелопа.

— Так-так, — ствердив Г. Г. — Отже, ми маємо манекена мого зросту і габаритів, а я маю для нього мантію і капелюх.

— А обличчя йому зробимо з місячного желе, — вигукнув Саймон.

— І розмалюємо так, щоб було схоже на Г. Г.! — підхопив Пітер.

— І якщо вже це не змусить сторожів зійти з місця — то тоді нічого не допоможе! — прокричав Етельред і аж згубив капелюх, весело стрибаючи галопом довкола столу.

— Чекайте-чекайте, — сказав Папуга, — це все чудово, але як зробити, щоб манекен рухався?

— Дуже просто! — сказав Етельред, якого так переповнювали почуття, що жакет аж тріщав на ньому по всіх швах. — На коліщатках, ось як!

— На коліщатках? — здивовано перепитали присутні.

— Так, — відповів Етельред. — Де наш план?

Він кілька хвилин постояв над планом, а потім сів і задоволено посміхнувся.

— Так, усе правильно, — підтвердив він.

— Що правильно? — перепитали всі.

— Отже, — Етельред знову схилився над планом і заходився водити по ньому пальцем. — Ось тут ми маємо дві темниці, які використовують як склади, бачите? А от сюди ми маємо потрапити.

— Ясно, — перебив Папуга, — давай далі.

— У цій темниці вони тримають книги, — показав Етельред, — а якраз навпроти — довгий коридор, який спускається до рову.

— Так і є! — Г. Г. ляснув себе по лобі. — Тут вимірюють рівень води в рові. Як я міг про це забути!

— Коридор виходить у рів, розумієте? — пояснив Етельред.

— Я не розумію, — зізнався Пітер.

— Дивіться: ми заходимо в цю темницю, а тоді виходжу я і відвертаю увагу вартових, — продовжував Етельред.

— Ти робиш відволікаючий маневр, — підказав Папуга.

— Ні, — заперечив Етельред, — щиро кажучи, я зовсім не збираюсь наражатися на небезпеку. Я просто відверну їхню увагу, а поки вони будуть відволікатися на мене, ви поставите фальшивого Г. Г. на початку коридора і підштовхнете його. Тоді лялька на коліщатках поїде коридором, а я скажу: «Агов, погляньте, орли, це часом не Г. Г.?» — і тоді всі вони кинуться за ним, зрозуміло?

— Який блискучий задум! — захоплено вигукнув Саймон.

— Справді, — підтримав його Пітер і поглянув на Етельреда з повагою. — Він перетворюється на справжнього аса-контррозвідника.

— Спокійно, нам треба здолати ще довгий шлях до успіху, — стурбовано промовив Папуга.

— Пропоную розділити роботу, — сказав Саймон. — Етельред, Г. Г. і я вивчаємо план, проводимо вимірювання та розрахунки, детально розробляємо операцію — починаємо просто зараз. А ви, Папуго, Пітере і Пенелопо, готуєте манекен. Табіта і Дульчібелла допомагають. До речі, як ви вважаєте, коли найкраще провести операцію?

— Серед ночі, — відповів Г. Г. і витяг зі складок мантії великий годинник. — Таким чином, на все маємо шість годин. Щоби забезпечити цілковиту темряву, я вимкну місяць.

— Невже це можливо? — здивувалася Пенелопа.

— О, ще й як, — гордо відповів Г. Г. — Простісінько. Я можу навіть вимкнути сонце, якщо це конче знадобиться.

— Добре, тоді починаємо, — сказав Пітер. — Ходи зі мною, Папуго, покажеш, де ви тримаєте місячне желе.

Наступні три години робота кипіла. Етельред, Г. Г. і Саймон намалювали на підлозі крейдою вхід до темниці й пологого коридора і вибрали найкраще місце для розташування манекена. Табіта з Дульчібеллою, не без суперечок і суперництва, натягли-таки мантію на манекен, який уже стояв на коліщатках, зроблених із місячного желе. Але найбільше часу знадобилося, щоб виготовити йому обличчя. Шість варіантів обличчя Г. Г. вичарували і відкинули як невдалі, аж поки нарешті зробили таке, яке всі визнали бездоганним. Потім Пенелопа дуже старанно і прискіпливо розмалювала його олійними фарбами. На голову моделі наклеїли штучне волосся і бороду, прикріпили голову до тулуба, насунули гостроверхого капелюха — і відійшли на кілька кроків. Довгу паузу перервав Етельред.

— Оце-то так! — хрипкувато прошепотів він. — Як живий! Ну, просто ніби брат-близнюк. Якщо вже цим їх не обдуриш, то нічим не обдуриш.

— Мушу визнати, — розважливо промовив Папуга, — на мій погляд, це справедливі слова. Навіть я міг би сплутати цю ляльку з Г. Г. Неймовірно схожий, тобто дивовижно оманливий дублікат.

— Оце так! Ви як почнете говорити, то я розумію тільки п’яте через десяте! — захоплено вигукнув Етельред. — Не уявляю, як можна тримати в голові всі ці слова.

— Ти теж мав шанс опанувати мову, — суворо сказав Папуга, — коли Г. Г. організував безкоштовну школу для жаб. Але хоч хтось відвідував її? Ні! Вам більше подобалося кумкати в болоті і за сумісництвом висиджувати яйця для василісків, до того ж і те, й друге кепсько.

— Я в цьому не винен, присягаюся, — виправдовувався Етельред. — Я хотів ходити до школи, але моя мама сказала, що нема жодного сенсу в тому дурнуватому навчанні. Вона сказала, що мені, мовляв, треба займатися ремеслом.

— І чим же ти займався? — спитала Пенелопа співчутливо.

— Та шпигунством же, ви що, забули? Моя мама казала: «Для доброго шпигуна завжди знайдеться робота», — відповів Етельред.

Папуга тяжко зітхнув.

— Усі вони, жаби, однакові, — пробурмотів він. — Логіка не для них.

— Пора, — виголосив Саймон. — Іще раз повторимо план операції. В експедицію вирушають Пітер, я, Папуга і, звісно, Етельред як провідник і ас-контррозвідник.

— Ага, — вигукнула Пенелопа, — а як же я?

— А тобі краще залишитись тут, зі мною, моя дорогенька, — сказав Г. Г. — Усе-таки це небезпечна місія.

— Я не боюся, — наполягала Пенелопа, — я піду з ними. Згадайте — це ж я хитрощами змусила Етельреда обмовитися про ринву, а якби не це, ви взагалі не знали б, куди йти.

— Так, це правда, — присоромлено промовив Пітер.

— Ну, добре, ходімо з нами, — погодився Саймон. — Але пообіцяй, що тільки-но виникне найменший натяк на небезпеку, ти відразу щодуху рвонеш звідти.

— Не дочекаєтесь! — гордо відповіла Пенелопа. — Я тільки тоді рвону щодуху, коли решта теж рвоне.

— Сподіваюся, ми зуміємо вберегти Пенелопу, — сказав Папуга. — То що саме ми робитимемо?

— Ну, — сказав Саймон, — коли ми проникнемо в темницю, отут Етельред відразу вийде і розпочне відволікальний маневр.

— Хлопці, я ж казав, що не збираюсь робити нічого такого, ніяких — як там воно? — маневрів! — обурився Етельред. — Я тільки відволікаю увагу вартових.

— Гаразд, — Саймон посміхнувся, — щойно Етельред заманить вартових у темницю, де зберігаються великі книги, ми відразу виходимо і ставимо рухомий манекен у коридорі, отут, а Папуга сідає йому на плече і розмовляє голосом Г. Г. Тоді Етельред каже вартовим, що це Г. Г., Папуга злітає з плеча і підштовхує манекен лапами, двійник Г. Г. котиться по коридору до кінця і падає в рів. Якщо пощастить, вартові побіжать за ним і, може, навіть пірнуть у воду, бо він вийшов у нас важкенький, тож відразу піде на дно. Поки все це відбуватиметься, ми відкриємо книги і пошукаємо заклинання проти василісків, а Пенелопа його запише. А тоді можна тікати.

— Чудово, просто чудово, — похвалив Г. Г. — Який досконалий план! Який я вдячний вам, мої відважні дітки!

— А про мене ні слова? — образився Етельред.

— Ти проявив себе як воістину далекоглядна і винахідлива жаба, — втішив його Г. Г. і поплескав по денцю циліндра. — І коли все успішно закінчиться, я призначу тебе старостою у безкоштовній школі для жаб.

— Ого! — Етельред був у захваті від того, що удостоївся такої честі.

— А тепер, мабуть, усім нам годилось би випити гарячого какао з місячної моркви, а потім я загашу місяць — і можна рушати, — сказав Г. Г.

— Одне не дає мені спокою, — зізнався Етельред, сьорбаючи какао. — Чи я маю залишатися в замку як ас-контррозвідник Ікс, а чи втікати звідти разом із вашою компанією?

— Втікати з нами, — впевнено підтвердила Пенелопа. — Василіски на ту пору вже зрозуміють, що ти перейшов на наш бік. До того ж у нас для тебе знайдеться чимало іншої важливої роботи.

— Скажіть тільки слово, панночко, — відповів Етельред, манірно збиваючи циліндр трохи набакир. — Одне ваше слово — й ас-контррозвідник Ікс до ваших послуг!

— Дякую, — поважно мовила Пенелопа.

Друзі випили какао, дуже тепле і приємне для шлунка, а Г. Г. звірив годинник.

— Пора гасити місяць, — повідомив він. — Ви готові?

— Готові! — відгукнулися всі.

— Щасти вам! — побажали Табіта і Дульчібелла та дуетом гучно висякалися в носовички.

Загін рушив одним із багатьох бічних тунелів Кришталевих печер — власне, тим, який мав вивести якнайближче до лану місячної моркви, звідки можна було проникнути в заповітну ринву. Пенелопа й Етельред із ліхтариками в руках ішли попереду, з ними був Папуга, а позаду Пітер і Саймон несли манекен Г. Г.

Загін вийшов із тунелю і далі пішов полем. Без місячного світла тут було темно, як на дні колодязя. Стояла така мертва тиша, що було чути, як шарудять і труться їм об ноги оксамитові листочки місячної моркви. Ліхтариками друзі користувалися лише за нагальної потреби, особливо коли підійшли до великої похмурої будівлі Замку василісків, адже сторожа могла помітити світло і здійняти тривогу.

— Зупиніться на хвилинку, — прошепотів Етельред. — Здається, це тут. Зараз я гляну.

Папуга і діти слухняно чекали, поки Етельред нишпорив поміж листям місячної моркви і бурмотів щось собі під ніс.

— Ось вона, — сказав він нарешті. — Я так і знав, що вона десь тут.

При світлі ліхтариків діти побачили квадратний лаз і дротяну решітку поряд із ним. Посвітивши всередину, виявили, що лаз веде у велику й круглу, викладену цеглою, трубу. Просто під лазом стояв стільчик.

— Отак я і вибрався, — похвалився Етельред.

Вони обережно спустилися з манекеном через отвір у трубу. Тут їм рухатися було зручніше, бо тепер можна було присвічувати собі ліхтариками без остраху, що їх побачать. Десь за п’ять хвилин друзі помітили, що тунель полого спускається донизу, і відчули прохолодний вітерець.

— Ми майже на місці, — шепнув Етельред. — Тепер — замріть. Вартові ось тут, за рогом.

Він вивів їх зі стічної труби до великої похмурої темниці, яка до стелі була заповнена старовинними меблями, канделябрами та іншими дивними речами, які можна знайти на горищі. Усе тут покрилося пилом і густим, як чорне мереживо, павутинням. Було холодно і вогко, від чого Пенелопу охопила дріж.

Етельред провів друзів поміж височенними стосами меблів, обвішаних павутиною, до дверей, обережно прочинив їх і визирнув у шпарину.

— Ну, що ж, тепер можна вистромити носа і кинути оком довкола, — нарешті промовив він.

Усі по черзі й собі визирнули крізь шпарину. Трохи далі вниз по коридору виднілися важкі, окуті міддю, двері в арці. Очевидно, вели вони до тієї темниці, де зберігалися великі книги. Перед дверима, нудьгуючи, стирчали двоє василісків — очевидно, вартові. Один гострив дзьобом свої довгі кігті, а другий знічев’я розважався тим, що полум’ям із ніздрів випалював на стіні власні ініціали. Навпроти виднівся пологий коридор, який спускався до рову.

— А тепер, — промовив Етельред, і голос його тремтів від страху й піднесення, — щойно я заманю тих двох у темницю, відразу виставляйте манекен на потрібне місце, а тоді нехай Папуга що-небудь голосно скаже. Я буду знати, що ви готові, ясно?

— Згода, — прошепотіли йому у відповідь.

Пенелопа відчувала, як калатає її серце — мало не вискакує з грудей, — і запитувала себе, чи й усім іншим так само страшно, як їй.

— Добре, — видихнув схвильовано Етельред, — починаємо.

Із цими словами він прочинив двері і вислизнув у коридор, залишивши їх напівпрочиненими. Усі припали до отвору і стежили за Етельредом, а той поправив на собі циліндр і бадьоро та ніби безтурботно пострибав уздовж коридора до вартових, тримаючи під пахвою Пенелопин олівець і записник.

— Агов! — гукнув він вартовим, — прокидайтеся! Сплюхи, а не вартові! Я вже міг би передушити вас обох!

Василіски почули його голос, підстрибнули від несподіванки і виструнчились, а роздивившись хто це, знову стали вільно.

— А, це ти! — відказав один із них різким грубим голосом, схожим на гарчання пса, що гризе кістку. — Чого ти хочеш, жабо дурнувата?

— По-перше, я хочу, щоб ви більше не пащекували, — твердо відповів Етельред. — Прошу притримати язики у своїх потворних рилах, бо я, власне, прибув сюди зі спеціальним завданням від самого шефа, зрозуміло? Якщо не вірите, то підіть нагору попитайте. Хоча, правду кажучи, не раджу, бо він зараз у паскудному настрої — розбушувався, як вулкан.

— А чого це він? — тривожно перепитав вартовий. Очевидно, коли головний василіск гнівався, перепадало всім.

— Це все через Г. Г., — відповів Етельред. — Так-так. Виявилось, що Г. Г. планує всім нам помститися.

— Цікаво, як це? — глузливо реготнув василіск. — Ми всі його книги тримаємо тут. У нього не лишилося жодного заклинання.

— Невже? Вітаю! — зловтішно сказав Етельред, — але якщо він не знає жодного заклинання, то як же йому вдалося загасити місяць?

— Загасити місяць? — луною відгукнулися вартові.

— Ага, — підтвердив Етельред. — Не вірите — вилізьте на замкову стіну, самі подивіться. Тому ваш шеф і перелякався на смерть. Тому і послав мене сюди шукати місячні заклинання у Великій книзі чарів, а отже, мені ніколи стояти тут із вами і базікати. Відчиніть-но ці двері, дайте мені зайти, бо інакше отримаєте на горіхи від шефа.

— Добре, відчиняємо, — поквапливо погодився вартовий, зняв зі стіни здоровенний ключ і відімкнув двері.

— Було б добре, якби ви обидва теж пішли зі мною і трохи помогли, — сказав Етельред.

— Зараз, зараз… — закивали вартові і слухняно пішли слідом за ним у темницю.

— Вдалося, — сказав Пітер. — Пенні, ти залишайся тут, поки вартові не кинуться за манекеном.

Хлопчики відчинили двері і спритно викотили двійника Г. Г. у коридор якомога тихіше. З темниці чути було, як Етельред всіляко намагається затримати вартових коло себе.

— Так, ти тримай записник, а ти тримай олівець, — командував він. — Загасити місяць — то серйозна справа. Наступного разу, уявіть собі, він візьме та й загасить сонце — отоді вже нам перепаде, га?

Хлопці поспіхом встановили манекен там, де починався спуск і де найлегший поштовх міг би його зрушити з місця. Після цього Папуга сів удаваному Г. Г. на плече.

— Ну, все, — прошепотів він, — ховайтеся!

Хлопчики зникли з очей, Папуга розправив пір’я і прочистив горло.

— Любий мій Папуго, — промовив він, неперевершено імітуючи високий голос Г. Г. — Сьогоднішнє вимкнення місяця — лише перший крок у моїй війні проти василісків.

— Справді? — сказав Папуга своїм справжнім голосом. — А який же наступний крок?

— Ого! Орли! Присягаюся шкарпетками і капелюхом! — пронизливо крикнув Етельред із темниці. — Дивіться! Це ж сам Г. Г., власною персоною! Хапайте його! За це обіцяно підвищення по службі, купу медалей! Шеф вас миттю полюбить, як рідних. Мерщій, мерщій!

Вартові спантеличено озирнулися і побачили крізь відчинені двері того, кого мали прийняти за Г. Г., — він стояв у коридорі з Папугою на плечі. За якусь мить василіски отямились від шоку і з переможними криками кинулися вперед.

— Стережися, Г. Г., тут василіски! — пронизливо крикнув Папуга, вдавши переляк, пурхнув вгору з плеча манекена і підштовхнув його лапами, як і було сплановано.

Двійник покотився вздовж коридора, набираючи швидкість. Довга мантія волочилася по землі так, що коліщаток зовсім не було видно, і видавалося, ніби це справжній Г. Г. біжить щодуху, рятуючи своє життя. Василіски не встигали за ним. Вони кинулись йому навздогін, аж заґелґотіли від нетерплячки, штовхаючи один одного, і кожен прагнув першим впіймати чарівника.

— Усе чисто! — гукнув Папуга друзям. — Не затримуйтесь!

Діти перетнули коридор і забігли в темницю, де на них чекав Етельред.

— Уперед, — гукнув він, — шукайте свої нещасні заклинання, а я постою на чатах.

Він пострибав із темниці в коридор і далі, слідом за вартовими, яких уже й слід прохолов.

А діти відразу побачили три великі книги, кожна шість футів заввишки і три завширшки, виготовлені з найтоншої тисненої шкіри, оздоблені вишуканими пурпурово-золотими візерунками. Кожна книга лежала на дивовижної краси золотому столику, інкрустованому сріблом.

— Вітаю вас, книги, — з любов’ю промовив Папуга. На превеликий подив, ті відгукнулися мелодійними голосами, схожими на голоси трьох милих бабусь:

— Вітаємо тебе, Папуго, як справи? — відповіли вони. — Дуже приємно знову тебе бачити. Ти збираєшся нас врятувати?

— Не зараз, — сказав Папуга. — Ми готуємося тебе порятувати, моя люба балакуча бібліотеко. Але зараз ми прийшли, щоб знайти заклинання проти василісків — будь ласка, Книго чарів!

Діти знову здивувалися, коли книга з написом «Се є Велика книга чарів» розгорнулась і сторінки почали перегортатися одна за одною під старече мурмотіння:

— Василіски… василіски… Так відразу й не пригадаю… Василіски… Звісно, я можу помилятися…

— Я прошу, швидше, — сказав Папуга, — скоро можуть повернутися вартові!

— Я намагаюсь допомогти якомога швидше, — виправдовувалась книга. — У мене друк тільки з одного боку. Я шукаю… Василіски… Василіски…

Діти разом із Папугою напружено чекали. Хтозна, як довго манекен Г. Г. відволікатиме увагу вартових, а їм зовсім не хотілось потрапити в пазурі до розлючених і розчарованих василісків, коли ті повернуться.

— Ага, є, маємо, — задоволено промовила Велика книга чарів. — «Заклинання, що порятують вас від василісків».

— Ти готова записувати, Пенелопо? — спитав Папуга.

— Так.

— Отже, почнімо, — сказала книга і почала диктувати: «Засіб порятунку від василісків. Василісків винищують горностаї. Горностая приносять до лігва, де на дні, в глибині, ховається василіск, адже нема отрути без протиотрути, як нема лиха без добра. І коли василіск набачить горностая, то втікає геть, а горностай його наздоганяє і вбиває, позаяк укус горностая смертельний для василіска, але тільки за умови, що горностай перед тим встиг скуштувати рути — не інакше. Тож для боротьби з василісками горностай спершу мусить скуштувати траву рути. Щоб набратися сили від соку цієї трави. І лише після цього горностай може кусати василісків і перемагати їх».

— Що таке ота рута? — спитав Пітер.

— Це, мабуть, така рослина, — відповіла Книга чарів. — Зрештою, будь ласка, пошукайте у Словнику.

Великий словник розгорнувся й зашелестів аркушами.

— Поглянемо, поглянемо, — бурмотів він… — Руда, рудий, рука, рум’янець, руно, рура, русалка, русло, рута… Ось воно: «Пахуча рослина, кущ із перисто-розсіченим листям і зеленаво-жовтими квітками; символ жалю, каяття або співчуття». Тепер треба подивитися в Книзі цілющих трав, де вона росте.

Книга цілющих трав Гепсібара почула це, також сама розгорнулась і почала гортати сторінки.

— Ой, та рута, рута… — примовляла вона. — Ось, будь ласка: «Рута в країні Міфології росте лише на галявині Мандрагорового лісу, на Острові вовкулак, серед Співучого моря».

— Чудово, — сказав Папуга. — Ти все записала, Пенелопо? Будемо сподіватися, що Г. Г. знатиме, що з цим робити. До побачення, книги, чекати лишилось недовго — ми вас неодмінно врятуємо.

Аж тут двері розчахнулися й до них ввалився засапаний Етельред.

— Ану, поспішіть! — видихнув він. — Вартові вже донесхочу напірналися за Г. Г. і тепер йдуть сюди, мокрі до нитки. Вони люті, як чорти, — до них нарешті дійшло, що їх обдурили. Нам треба мерщій вшиватися звідси.

Усі вибігли з темниці — і раптом побачили, як по коридору від рову крокують двоє мокрих вартових. Василіски вгледіли дітей і дико заревли, їхній моторошний рев стоголосою луною відбився від стін підземелля і мало не оглушив Пенелопу та хлопчиків.

— Швидше, швидше, — командував Папуга, — назад у трубу, чимдуж тікайте, рятуйте своє життя!

Етельред нізащо б не встиг за ними, тож Пенелопа нахилилася, підхопила його на руки, притулила до себе і помчала так швидко, як ще ніколи не бігала. За ними гналися василіски — ґелґотіли, рипіли лускою, скреготіли кігтями по кам’яній підлозі. Щосекунди Пенелопа очікувала: ось-ось її огорне пекельна хвиля вогню… Але їм таки вдалося добігти до малої темниці, заскочити всередину, зачинити двері, замкнути їх на засов — і тої ж миті перший вибух полум’я василісків вдарив в одвірок. Усі кинулись у той куток, де був вихід до труби, але все одно чули, як василіски волали по-котячому, шаленіли, шкребли і дерли кігтями двері темниці. Але втікачі вже спустилися в трубу, миттю проскочили її, вибралися на волю, перебігли лан місячної моркви, жодного разу не зупинившись перевести подих, аж поки не опинились у Кришталевих печерах.

— Ф-фу, — Пенелопа, задихаючись, прихилилася до кришталевої стіни. — Годі, я більше ніколи не хочу так швидко бігти.

— Я теж, — прохрипів Пітер, груди його ходили ходором.

— Ми мало не влипли, — сказав Саймон, хапаючи повітря. — Ми якраз вчасно замкнули двері. Ще мить — і нас би підсмажили, як грінки.

— Ой, не нагадуй, — Пенелопу пересмикнуло, — це жахливо.

— Люба панночко, — озвався Етельред, який досі лежав у Пенелопи на руках із циліндром на голові, — дозвольте подякувати вам за те, що врятували мені життя.

— Нема за що, — відповіла Пенелопа, опускаючи його на землю, — я просто подумала, що ти не зможеш бігти так швидко, як ми, і тільки тому взяла тебе на руки.

— Так, я би сам не зміг, панночко, — погодився Етельред. — Присягаюсь, якби не ви, то я вже був би смаженою жабою. Я вам дуже вдячний, панночко, я вам справді страшенно вдячний!

— Гаразд, а тепер ходімо до Г. Г., — нагадав Папуга. — Побачимо, чи зможе він розгадати це заклинання. Я, наприклад, щиро кажучи, не можу. Надто вже воно заплутане.

Наші герої відсапались і пішли далі кришталевими тунелями — туди, де Г. Г., Табіта і Дульчібелла нетерпляче чекали їхнього повернення.

Розділ V. Горностаї і грифони

— Повернулись, повернулись! Дякувати Богу! — загукав Г. Г., щойно їх побачив. — Як ваші успіхи, мої хоробрі друзі?

— Успіхи чудові! — щасливо промовив Папуга. — Просто чудові!

— Мій двійник став вам у пригоді? — запитав Г. Г.

— Двійник був, так би мовити, натхненником і джерелом енергії, — відказав Папуга.

— Ми принесли заклинання, — Пенелопа простягла Г. Г. свій маленький записник. — Хоч і не знаю, чи знайдете ви в ньому який-небудь сенс.

— Так-так-так… — Г. Г. поправив окуляри і вмостився зручніше. — Хвилинку, дайте-но я почитаю.

Усі стежили за тим, як він читав і безгучно ворушив губами.

— Може, ви бачили драконячі яйця? — пошепки спитала Табіта.

— Ні, — шепнула Пенелопа, — але ми на власні очі бачили, що вони надійно заховані.

— Нічого не вдієш, — зітхнула Табіта. — Добре, що хоч так.

— Це надзвичайно цікаво, — озвався нарешті Г. Г. — Справді, надзвичайно цікаве заклинання. Ну, хто б міг подумати, що горностаї — це жива зброя проти василісків!

— Тільки не я, — сказав Папуга. — Я ніколи не був про горностаїв високої думки — занудні, мляві, неадекватні, примхливі. Єдиний аргумент на користь спілки з ними — це їхня чисельність. Скільки їх було за останнім переліком, Г. Г., не підкажете?

— Сімсот сімдесят сім, — відповів Г. Г.

— От якби нам вдалося переманити їх до себе, це було б супер! — вигукнув Пітер, і очі в нього заблищали.

— Ага, і ще єдинорогів за компанію — тоді б нам вистачило сил, щоб піти у наступ? — спитав Саймон.

— Хо-хо-хо! — зареготав Папуга. — Ха-ха-ха! Хо-хо-хо! Пробачте, будь ласка, але ж яка оригінальна ідея про вояків-горностаїв… Хо-хо-хо!

— Що ж тут смішного? — здивувалася Пенелопа. — Я думаю, що сімсот сімдесят сім горностаїв усе-таки нам стали би в пригоді. Хіба вони якісь хворі чи що?

— Хворі? Гірше! Вони просто зграя ледарів і боягузів, ось вони хто, — втрутився Етельред. — Користі з них у бою, як від гнилих бананів.

— Це занадто грубо, але правдиво, — погодився Папуга. — У горностаїв стільки бойового духу, як, скажімо, в яблуневому цвіті.

— Однак, — заперечив Г. Г., — не варто забувати про властивості рути. Я з цією рослиною не дуже часто стикався, але з усього написаного тут випливає, що вона робить горностаїв… М-м-м… ну…

— Войовничими? — підказав Папуга.

— Саме так, войовничими, — зрадів Г. Г. — Якраз настільки, щоб нападати на василісків. І якщо це правда — а хто може засумніватись у правдивості великих книг? — то про це має бути згадка в історії Горностайства.

— Але якщо рута справді робить горностаїв такими… такими… як ви там їх назвали, — сказала Пенелопа, — то, може, нам просто нарвати цієї трави і нагодувати їх, щоб зробити нашими спільниками?

Г. Г. опустив окуляри на кінчик носа і спідлоба глянув на дівчинку.

— Так, це чудово, моя дорогенька, — сказав він, — але рута росте тільки на Острові вовкулак, а це дуже далеко звідси. До того ж цей острів — один із найнебезпечніших і найбільш негостинних куточків країни Міфології, тож нема чого вирушати в таку далеку і небезпечну подорож на пошуки рути, не переконавшись напевне, що горностаї погодяться її вживати. Тут написано, що вона гірка. Я певен, їм це не припаде до смаку. Щоправда, я міг би її підсолодити.

— Отже, насамперед треба вийти на контакт із горностаями, — підсумував Саймон. — Якщо ми зуміємо пояснити їм, яку загрозу для всіх становлять василіски, то вони, звичайно, нам допоможуть.

— Щось я в цьому дуже сумніваюся, — буркнув Папуга.

— Я теж, — сказав Г. Г., — але все-таки спробувати варто.

— А вони далеко живуть? — поцікавилась Пенелопа.

— Ні, не дуже далеко, — відповів Папуга, — приблизно за п’ять миль звідси, на мальовничому пагорбі у Пляшчаному лісі. Вони називають цю місцевість Горностайством — нічого кращого не придумали!

— Ну, в такому разі, — сказала Пенелопа, — я пропоную ось що: зараз ми всі лягаємо спати, а завтра вранці йдемо туди на зустріч із головним горностаєм, чи як його там називають.

— Герцог Венслідейл! — промовив Папуга і пирхнув. — Дурнувате створіння.

— Гаразд, із герцогом Венслідейлом, — вела далі Пенелопа. — Я впевнена, що ми гарно поговоримо з ним і нам вдасться його переконати.

Оскільки ніхто нічого кращого не придумав, усі погодилися з цим планом і полягали у ліжка.

Пенелопа довго лежала з розплющеними очима, думаючи про те, що чекає на них завтра. Головна проблема полягала в тому, що всі жителі Міфології були страшенно неорганізовані, тож цілком природно, що василіски, які відрізнялися натомість високою дисциплінованістю, опинилися зараз у кращому становищі. Але водночас вона була переконана, що тільки-но їм вдасться переманити горностаїв на свій бік, вони разом зможуть захопити Замок василісків. Із цією втішною думкою дівчинка й заснула.

Наступного дня рано-вранці троє дітей сіли на своїх єдинорогів і вирушили в дорогу разом із Папугою у Пенелопи на плечі та Етельредом у Пенелопи за плечима: ас-контррозвідник міцно тримався та старанно вдавав, ніби йому зовсім не страшно.

Їхній шлях пролягав крізь Корковий ліс і згодом вивів до надзвичайно цікавого місця. Червоне каміння безладно громадилось тут, утворюючи високі хисткі колони, вежі, а поміж них росли небачені дерева зі стовбурами, схожими на пляшки для вина з довгими шийками.

— Пляшчані дерева, — пояснив Папуга, помітивши подив Пітера. — Ще один винахід Г. Г. Ці стовбури порожнисті і водовідштовхувальні. Достатньо лише знати, яку ви хочете пляшку, вибрати стовбур потрібного розміру, обрубати гілля — і маєте, ось вам пляшка! А дорогою назад вибираєте ще й корок до неї.

— Справді, погодьтеся, Г. Г. просто неймовірний — як тільки він усе це вигадує! — захоплено вигукнула Пенелопа.

— О, це ще дрібнички, — легковажно кинув Папуга. — Далі на північний схід у нас росте два різновиди коробкового живоплоту.

— Аж два? — перепитав Саймон.

— Так, — кивнув Папуга, — картонні та дерев’яні. Вибирай собі яку завгодно коробку і зривай її просто з живоплоту. Разом із кришкою, звісно.

Тим часом стежка вивела їх до виступу на вершині пагорба, звідки відкривався чудовий краєвид: у долині, огорнута вранішнім туманом, лежала країна Міфологія, а довкола, скільки сягало око, сяяло золотом величезне море, то тут, то там поцятковане групками островів.

— Оце і є Горностайство, — повідомив Папуга і широко повів крилом. — Багато в чому це один із найпрекрасніших куточків Міфології. Я повсякчас повторюю Г. Г., що треба тут нагорі збудувати собі маленький літній будиночок для відпочинку. Горностаї не заперечували б.

Вони пройшли звивистою стежкою поміж пляшкодерев і оминули якесь хистке нагромадження каміння. І раптом просто перед ними та — що найцікавіше — спиною до них, ніби з-під землі, виринув горностай-вартовий із величезним важким списом на плечі.

Горностай був вбраний у блакитну оксамитову уніформу з блискучими мідними ґудзиками, на голові у нього красувався капелюх із довгим зеленим пером.

— Гей, там! — заволав Папуга. — Еге-гей!

Реакції у відповідь чекати не довелося. Горностай підскочив майже на висоту власного зросту, впустив спис, пронизливо зойкнув, втиснувся в каміння, заплющив очі і притиснув лапу до серця.

— Здаюсь! — запищав він. — Капітулюю! Я все віддам, усе скажу. Тільки, будь ласка, не чіпайте мене.

— Дурню, це ж я, Папуга, — сказав на це Папуга.

— Якщо ви не будете мене зачіпати, герцог винагородить вас, — лепетав горностай із міцно заплющеними очима. — І мої мама з татом винагородять вас… І ще моя тітонька винагородить вас… І троє моїх небожів винагородять вас…

— Ти безпорадна придуркувата бестія, — вибухнув Папуга. — Це ж я, Папуга!

— Що? — із заплющеними очима перепитав горностай. — Папуга?

— Ага, — сказав Папуга. — Досить істерики!

Горностай боязко розплющив одне око, потім обидва і кліпнув.

— Це й справді ти, Папуго, — отямився він. — А що це за створіннячка з тобою?

— Діти, — пояснив Папуга.

— Вони кусаються? — спитав горностай тремтливим голосом, схопив спис і наставив його на непроханих гостей. — Якщо вони кусаються, то я не хочу мати з ними нічого спільного. Скажи їм, що я битимусь на смерть. Скажи їм, який гострий у мене спис. Скажи їм, який я лютий, коли гніваюся.

— Вони аж ніяк не небезпечні, дурню, — Папуга вже потрохи дратувався. — А тепер пропусти нас: ми тут, щоб зустрітися з Венслідейлом.

— Будь ласка, друзі, все гаразд, — погодився вартовий тремтячим голосом. — Другий поворот ліворуч біля наступної купи каміння.

— Мушу зізнатися, тепер я розумію, що ви мали на увазі, говорячи, що вони не надто хоробрі, — сказав Пітер, коли вони трохи відійшли.

— Так, — погодився Саймон, — знадобилась би ціла гора рути, щоб змусити цього вартового битися.

Вони обійшли ще одне нагромадження каміння і раптом опинилися серед такої краси, що вражено застигли на місці. Велика ділянка лісу була розчищена, а посеред неї лежав розкішний, ідеально влаштований парк із ретельно підстриженими кущиками, бездоганно рівними гравійними доріжками, старанно прополеними клумбами барвистих квіток, із водограями і декоративними ставками.

Посеред парку красувався чарівний будиночок часів королеви Єлизавети, збудований наполовину з дерева, наполовину з цегли, з білосніжними стінами й агатово-чорними кроквами, з череп’яним дахом, на якому виднілися два вигнуті комини брунатного кольору. Безліч вікон відблискували і сяяли на сонці. Якби ви набрели на такий будиночок десь в англійському передмісті, ви б також звернули увагу на нього, але натрапити на нього зненацька отут, серед природного ландшафту Міфології, — це було вражаюче! Але найбільше дивувало те, що все довкола було дуже мініатюрне. Живоплоти — лише п’ятнадцять сантиметрів заввишки, водограї — завбільшки з балію, а сам будиночок ніби ляльковий.

— Ха, — посміхнувся Папуга, намилувавшись реакцією супутників. — Здивовані, га? Справді, будиночок по-своєму вельми симпатичний. Це палац горностаїв, резиденція Венслідейла, герцога Горностайського.

— Чому в нього таке дивне ім’я? — поцікавився Саймон.

— Тобто чому його назвали на честь сиру[12]? Це справді кумедно. Просто його батько обожнював сир. І навіть хотів назвати сина Камамбером[13], але мама була категорично проти, — пояснив Папуга. — Бачите, ці горностаї — справжні гурмани. А єдинорогів краще залишити тут, за огорожею. Не хотілося б, аби вони витолочили цей райський сад своїми копитами.

Діти зійшли на землю і, обережно ступаючи, рушили далі цим чудово доглянутим садом.

— Яка розкіш, панночко, — трепетно промовив Етельред, вражений усім довкола. — Я б теж хотів мати такий будиночок.

— Так, тут справді чудово, — погодилась Пенелопа.

Папуга рішучим кроком зійшов на ґанок, підняв дзьобом молоточок і голосно постукав.

— Ідіть геть! — пронизливо заверещав хтось із-за дверей. — Забирайтеся! Вдома нікого нема, так і знайте. Усі коштовності вже переправили в гори, а дім стережуть п’ятдесят кровожерних горностаїв, озброєних до зубів. І взагалі тут нікого нема, тому йдіть собі геть.

— Венслідейле, не нюняй! — гукнув Папуга. — Це я, Папуга, хочу з тобою поговорити.

— Папуга? — перепитав голос. — Папуга? Ти певен?

— Звісно, певен! — роздратовано вигукнув Папуга.

— А як мені знати, що ти справді Папуга?

— Хіба я назвався би Папугою, якби не був Папугою?

— О, справді! — погодився голос. — Я про це якось не подумав.

— То відмикай же двері! — наполягав Папуга.

Почулося брязкання здоровенної в’язки ключів, залізний скрегіт замків, відсовування засовів — нарешті двері прочинилися і на порозі з’явився сам Венслідейл, герцог Горностайський. На ньому був багряний оксамитовий мундир, короткі штани, багряний капелюх із вигнутим жовтим пером та пишні мережива на комірі й манжетах. За ним вийшла його дружина в розкішній рожево-ліловій сукні з криноліном та з діамантовою тіарою на голові між двох тендітних вушок.

— А чому, — здивовано спитала Пенелопа, — чому вони білі? Я завжди думала, що горностаї брунатні.

— Е, ні, панночко, — пояснив Етельред, — це ерміни, горностаї-аристократи. Усі вони білі, зокрема й представники герцогської родини. А звичайні посполиті горностаї коричневі.

— Ага, зрозуміло, — сказала Пенелопа.

Тим часом Венслідейл радісно обіймав Папугу.

— Мій любий друже! — вигукував він. — Мій найлюбіший друже! Як чудово бачити тебе живим і здоровим! Ми тут чули жахливі розповіді про те, що з вами сталося. Нібито василіски спалили вас усіх, викрали великі книги, перетворили Г. Г. на малесеньку непомітну хмаринку. І, повір мені, друже, ми були просто розлючені, правда ж, Вініфред?

— Так, — кивнула герцогиня. — Я ніколи не бачила свого чоловіка таким сердитим.

— Я аж почорнів від злості, запевняю тебе. Я весь трусився від несамовитого гніву, скажи, Вінні!

— Так, Венслідейле, — підтвердила Вініфред, — це було щось неймовірне!

— Я зі своїми вірними підданими мушу вирушити туди й поставити на місце тих брутальних василісків! — вигукнув я з піною на губах і вдарив об стіл кулаком, правда, Вінні?

— Так, Венслідейле, — відповіла герцогиня, — з піною.

— Я дам їм такого прочухана, що вони назавжди собі затямлять! Добрячого прочухана! — горлав я. Правда ж, Вінні?

— Так, Венслідейле, — підтвердила Вініфред, — добрячого.

— Усі василіски стануть синьо-зеленими від синців, — заприсягнувся я, — навіть якщо мені доведеться лупцювати їх голими лапами, — пригадуєш, Вінні?

— Так, Венслідейле, — сказала Вініфред, — голими лапами.

— Чудово, я радий застати тебе в такому настрої, — сказав Папуга, — бо ми, власне, за тим і прийшли, щоб покликати тебе на бій із василісками.

Венслідейл раптово зігнувся навпіл і схопився за поперек.

— Мій любий друже, — прокректав він, — я ж казав, що давно вже тих василісків був би сам на капусту порубав, мій любий, на капусту! Але, ой, в мене знову напад радикуліту, правда ж, Вінні?

— Так, Венслідейле, — сказала Вініфред, — напад радикуліту.

— А я й не знав, що ти хворієш на радикуліт, — здивувався Папуга.

— Я страдник, друже, — простогнав Венслідейл. — Я справжній мученик. Коли в мене починається напад, я зовсім не можу рухатись. Біль пекельний, мій любий друже, просто пекельний. Але я тримаюся страшенно мужньо, скажи їм, Вінні!

— Так, Венслідейле, — сказала Вініфред. — Надзвичайно мужньо.

— Спробуй попрасувати собі спину гарячою праскою — кажуть, це допомагає від радикуліту, — порекомендувала Пенелопа.

— Ой, вони вміють розмовляти! — перелякано вигукнув Венслідейл і відскочив до дверей. — Хто це такі, Папуго?

— Це діти, — відповів той.

— Вони кусаються? — кволим голосом спитав Венслідейл. — Якщо кусаються, то тримай їх на ланцюзі. Ніколи не знаєш, чим можна заразитися, якщо хтось такий тебе вкусить.

— Не мели дурниць, — сказав Папуга. — Вони хочуть нам допомогти. Але ви теж повинні нам допомогти, бо інакше ми василісків не здолаємо.

— Мій любий друже, думками і душею я завжди з тобою, — промовив герцог. — Хоча якби не той жахливий радикуліт, я негайно виступив би на чолі мого хороброго війська, правда ж, Вінні?

— Так, Венслідейле, — повторила Вініфред, — хороброго.

— Ну, досить уже цих нісенітниць про радикуліт, — не стерпів Папуга. — Я хочу знати, що тобі відомо про руту.

— Про руту? — повторив Венслідейл. — Ти сказав «рута»? Яка рута?

— Це рослина, яка, кажуть, позитивно впливає на горностаїв, — пояснив Папуга. — Вона додає їм, тобто вам, снаги і відваги.

— Хи-хи-хи, — засміявся Венслідейл, дістав із кишеньки хустинку та почав нею обвіювати собі обличчя. — Ти завжди такий кумедний, Папуго, в тебе такий вигадливий розум! Хи-хи-хи! Треба ж таке: рослина, що додає снаги.

— Зараз я покажу тобі вигадливий розум, — сердито перебив його Папуга. — Ти, плаксивий, нікчемний, дурноверхий Венслідейле, вислухай мене. Рута — це така чудодійна рослина. Коли ви, горностаї, з’їсте її, вона додасть вам сили і відваги, і тоді ви зможете нападати на василісків. Так каже Велика книга чарів. А тепер я хочу знати, чи є яка-небудь згадка про це у вашій дурній історії Горностайства.

— Як цікаво, — сказав Венслідейл. — Як цікаво. Рута може зробити нас хоробрими? Ні, звичайно, як ви здогадуєтеся, нічого такого нам не знадобиться. Ні-ні, звичайно, ми не такі хоробрі, як леви, ми, горностаї, миролюбні, але коли нас розізлити, о! Присягаюсь Юпітером, тоді начувайтесь!

— Власне, в тому-то й полягає проблема, — зауважив Папуга. — Послухай, Венслідейле, не мели дурниць, будь ласка. Ходімо зараз же подивимось ваші хроніки. Ти ж маєш їх у своїй бібліотеці, чи не так?

— Так-так, маю, — відповів Венслідейл. — Але є одна річ, розумієш…

— Що таке? — спитав Папуга.

Венслідейл нахилився і голосно прошепотів Папузі на вухо:

— Неможливо запросити їх у гості, отих… Оті істоти, що прийшли з тобою, — вони просто велетні… Вони нам меблі потрощать… налякають милу Вінні…

— Добре-добре, — погодився Папуга. — Якщо діти обійдуть будинок і там, з іншого боку, ляжуть на галявині, то зможуть зазирати в бібліотеку крізь вікна.

— Тільки скажи їм, щоб лягали на галявину дуже обережно, — попросив Венслідейл. — Це моє поле для гри в крокет.

Папуга пішов за господарями в дім, а діти обійшли будинок і полягали на крокетній галявині. Крізь відчинені вікна вони побачили велику бібліотеку, обшиту дубом і заповнену книгами від підлоги до самої стелі. Невдовзі туди увійшли Венслідейл із Папугою.

— Так, — сказав Венслідейл. — Хроніки стоять он там, високо, на десятій, одинадцятій і дванадцятій полицях. Ми, горностаї, маємо солідну історію, не те що деякі, в кого, правду кажучи, історія така коротка, ніби їх ніколи й не було на світі.

— До роботи, — сказав Папуга. — Алфавітний покажчик є?

— Є, — Венслідейл витяг грубий брунатний том. — Ось він.

Герцог добув із кишені лорнет і подивився крізь скельця, тоді розгорнув книгу і взявся гортати сторінки.

— Зараз подивимося, зараз, — бурмотів він, — рута, рута, рута…

— Ти дивишся на літеру «л», — зупинив його Папуга. — А треба на «р».

— Так і є, який же я роззява, — Венслідейл так засоромився, аж ніс у нього почервонів. — Чого це я вирішив шукати на «л»?

— Ось воно, є! — переможно вигукнув Папуга. — «Рута, застосування — для подолання василісків, том дев’яносто п’ятий, сторінка вісім тисяч чотириста двадцять четверта».

— Присягаюся Юпітером, хто б міг припустити, що вона тут є, — сказав Венслідейл. — Як це захопливо! Моє маленьке серце аж підстрибує в грудях, запевняю вас. Кажеш, том дев’яносто п’ятий? Ага, то це дванадцята полиця, зараз я приставлю драбинку.

Він поставив драбинку, виліз по ній, витяг великий грубий том, обережно спустився з ним і передав книгу Папузі. Той поклав її на столі і розгорнув.

— Та-а-к, зараз ми побачимо, що там є, — сказав Папуга. — Сторінка 8424, ось, слухайте: «У ті дні полиновий горностай, придворний аптекар, відкрив, що рослина рута, якщо її вживати у відповідних дозах, робить і без того бравих і відважних горностаїв у п’ятдесят разів хоробрішими. Настій рути, випитий перед боєм, забезпечував горностаям перемогу, особливо над василісками, очевидно тому, що ця трава робить укус горностая смертельним для василісків. Однак василіски, бажаючи помститися, спалили поля, засіяні рутою, і відтоді від цієї цінної рослини не лишилося й сліду. І відтоді також василіски взяли собі гасло „Хай не настане той день“, маючи на увазі, що той день, коли рута знову виросте у країні Міфології, стане найгіршим в їхньому житті».

— Присягаюся перукою і накладними кучерями, — зітхнув Венслідейл. — Хто б міг подумати?

Він впав у крісло і почав обмахуватися хустинкою.

— Уявіть собі мене в п’ятдесят разів хоробрішим, ніж я є! Ніхто ж не зможе встояти проти мене! Ого! Тоді я навіть візьму і… і… і вкушу за ногу головного василіска. Як шкода, що цієї дивовижної, чудодійної рослини вже не існує. Не для мене, ви ж розумієте, що я й без того достатньо хоробрий, але я турбуюся про своє військо. Хоча і мої вояки теж відважні по-своєму, але часом потрібне щось таке, що їх би надихнуло — трішки чогось такого.

— Якщо вартовий, якого ми зустріли, — зразок відваги твоїх вояків, то добре було б мати для них трохи рути — про всяк випадок, — сказав Папуга.

— Вартовий? — перепитав Венслідейл. — Ага, ти про нашого бідолашного Вілфреда. У нього слабкі нерви, нещасний хлопчик, він просто суцільний клубок нервів. Відколи він знайшов муху в супі, став сам не свій.

— Але річ у тім, що… — промовив Папуга, — що ми знаємо, де росте рута.

— Та невже?! — захоплено заверещав Венслідейл. — О мій шляхетний Папуго!

— А тепер скажи: якщо ми роздобудемо руту, ти і твої підлеглі погодитеся вживати її, щоб допомогти нам у боротьбі з василісками? — запитав Папуга.

— А ти твердо знаєш, що ця трава подіє потрібним чином? — знервовано поцікавився Венслідейл. — Я дбаю про тебе, дорогий мій Папуго, я дуже не хотів би давати обіцянки, яких не зможу дотримати.

— Я певен, що трава подіє, — сказав Папуга. — Зрештою, так написано у ваших власних «Хроніках Горностайства».

— О, так, у «Хроніках», — із сумнівом промовив Венслідейл. — Розумієш, із тими старими істориками, літописцями, безперечно, мудрими і взагалі… є все-таки одна маленька проблема: вони не завжди вловлюють різницю між дійсністю і фантазіями. Я був би просто щасливий допомогти тобі, дорогий друже, як ти сам розумієш, чесно і самовіддано, за звичайних обставин ніщо інше не могло б принести мені більшої…

— Слухай-но, — перебив його Папуга. — Це наш єдиний шанс перемогти василісків. Якщо ми роздобудемо руту, ти скуштуєш її?

— Ну, добре вже, гаразд, — погодився Венслідейл і поквапливо додав: — Не я сам, звісно, бо в мене радикуліт, але можна буде випробувати її дію на котромусь із садівників.

— Хвалити Бога, — зітхнув Папуга. — Нарешті ти спромігся на розумне слово.

— Коли ви її принесете? — поцікавився Венслідейл. — Мушу зізнатися, я вже чекаю цього з нетерпінням. Ви тільки уявіть, як це буде захопливо, якщо трава подіє. Кожен із нас стане в п’ятдесят разів хоробрішим! Ух-х-х, у мене просто голова йде обертом, щойно подумаю про це.

— Ну, досить, не захоплюйся надміру, — сказав Папуга. — Нам ще треба її знайти.

— І, власне, тут я можу стати тобі в пригоді, мій дорогенький Папуго, — натхненно промовив Венслідейл. — Можна мені піти з вами і допомогти збирати траву? І ви, скажімо, будете її зрізати, а я складатиму в кошики чи щось таке?

— Ми б залюбки взяли тебе, — сказав Папуга. — Ми були б просто щасливі! Нам справді знадобиться підмога, зважаючи на те, де росте рута.

— А де ж вона росте, друже? — поцікавився Венслідейл.

— На галявині посеред Мандрагорового лісу на Острові вовкулак, — лиховісно промовив Папуга.

— Ой-ой-ой! — раптом заверещав Венслідейл, згинаючись вдвоє і хапаючись за поперек. — Ой, моя спина, я вмираю! О, які муки, о-о-о-о!

Не вгаваючи ні на мить, із криками та зойками він доплентався до дивана й ліг, а на чоло собі поклав мереживну хустинку.

— Ох-ох-ох, — простогнав нещасний. — Ох, мій дорогий Папуго, які муки, який біль! Ти бачиш перед собою підкошеного хворобою мученика горностая, якому вже, мабуть, недовго залишилося топтати ряст. Ой-ой-ой, і страшно подумати, що мій радикуліт так розгулявся саме тоді, коли я міг стати тобі в пригоді! О, як мені соромно. Ой, як болить! О, як я страждаю! Я вмираю!

— Та помовч уже нарешті, — обірвав його Папуга. — Я тебе підманув. Ми на тебе не розраховували.

— Ні? — зрадів Венслідейл і сів на дивані, ще й досі з хустинкою на лобі. — То ти просто пожартував з мене? Тоді це дуже несимпатичний жарт, мій любий Папуго, мушу тобі сказати. Насміхатися з чужого радикуліту, особливо під час гострого нападу, — це дуже брутально і жорстоко.

— Не страшно, переживеш, — весело промовив Папуга. — А тепер, оскільки ти надто хворий, щоб пригостити нас чаєм, ми вже підемо.

— Любий друже, — прошепотів Венслідейл, — за звичайних обставин я був би щасливий пригостити тебе чаєм, але ти привів цих здоровенних… здоровенних… істот. Вони ж випхають із дому й нас самих. Не уявляю, як ти можеш всюди водити їх за собою. Як ти казав вони називаються?

— Діти, — сказав Папуга, — знаєш, такі маленькі люди.

— Ти хочеш сказати, що вони ще більші можуть вирости? — перелякано вигукнув Венслідейл. — Мене від цього просто дрижаки б’ють. Не знаю, хто захотів би їх тримати в домі — хіба хтось має дуже великий будинок.

— Ну, гаразд. Хоч би там що було, дякую тобі за все, — сказав Папуга, попрощався і приєднався до Етельреда з дітьми. Вони підійшли до своїх єдинорогів, осідлали їх і поїхали.

— Що ж, — підсумував Папуга, — схоже, справа потроху просувається. Ми заручилися допомогою єдинорогів, а це вже не нічого. Якщо ж рута подіє, то до нас приєднаються і горностаї, а це теж неабищо. І ще я пропоную зараз заїхати до грифонів — нам якраз по дорозі. Їх загалом близько п’ятдесяти. Це спокійне працьовите плем’я. Якщо ми заручимося їхньою підтримкою, це буде вже чималий успіх.

— А які вони, ті грифони? — спитав Пітер.

— Н-у-у-у, — задумався Папуга, — як на мене, доволі симпатичні створіння: тулуб лева, а голова і крила — як у орла. До речі, крила в наших грифонів суто декоративні, літати, звичайно, вони не можуть. Колись грифони мали пурпурове забарвлення, але наші радше піщаної масті. Як я вже казав, вони лагідні і працьовиті, головне їхнє завдання — добувати і накопичувати золото. Золото має для них величезне значення: розумієте, з нього вони роблять свої гнізда. Так, без золота грифони вимерли би.

— І більше нічого вони не роблять? — спитав Саймон.

— Ні, — відповів Папуга. — Вони добрі поважні хлопці, але майже повністю позбавлені почуття гумору. Бачите, коли Г. Г. започаткував Міфологію, грифони вже майже вимерли, і нам ледве вдалося відшукати три пари — лише три! — у Швейцарських Альпах. От вони й прибули сюди і заснували колонію. Вони розробляють єдине в Міфології родовище золота і роблять це надзвичайно вправно.

Поки вершники собі балакали, єдинороги перетнули вузьку ущелину, порослу мішаним лісом із пляшковими і корковими деревами. Й ось ущелина плавно перейшла у відкриту маленьку долину. Перед очима мандрівників постало незвичайне видовище. По лівий бік долини у скелі виднілося безліч тунелів, що вели вглиб, — очевидно, це були шахти. Безперервна процесія вагонеток, які пірнали в тунель порожніми, а виринали звідти навантажені до самого верху великими лискучими шматками золотої руди, свідчила про це. Вагонетки добігали до центру долини, а там на семи велетенських багаттях булькали і клекотіли сім гігантських казанів.

Тільки-но наповнені вагонетки під’їжджали до казанів, троє грифонів лопатами скидали туди золото, і воно миттєво плавилось. Із другого боку ще троє грифонів загрібали рідке золото черпаками, схожими на великі ложки з довгими ручками, і виливали його в форми, подібні на цеглини. Коли золото застигало і тверднуло, інші троє грифонів витягали бруски з форм, складали їх у вагонетки і везли до велетенської печери, розташованої по правий бік долини. Тут, імовірно, був неоціненний золотий склад: вхід охороняли аж дванадцять грифонів — вони лежали обабіч непорушно, мов статуї, і тільки пильно стежили за усім довкола блискучими золотими очима.

Щойно один із вартових угледів невеличку кавалькаду єдинорогів, відразу підхопився, розправив крила і тричі протрубив у тонкий золотий ріжок. Усі грифони негайно покинули свої справи й обступили прибульців, а з шахт почали виходити все нові й нові грифони, вкриті іскристим золотим пилом. Невдовзі гості стояли в оточенні приблизно п’ятдесяти грифонів. Діти готові були погодитися з Папугою щодо зовнішності цих істот: вони справді були гарні — завбільшки з дуже великих собак, із тулубом лева і в лев’ячій шкурі пісочного кольору. Великі орлині голови, яким надавали грізного вигляду міцні вигнуті дзьоби, все-таки викликали симпатію завдяки виразним великим очам. Крила свої грифони час від часу здіймали над головою, розправляли і сплескували ними, як це роблять великі хижі птахи.

— Доброго ранку, доброго ранку, золотарі-грифони, — звернувся до них Папуга, коли всі зібралися. — Я привіз вам вітання від Г. Г.

Грифони всі як один відповіли низькими розкотистими, як у левів, голосами:

— Доброго ранку! — і виштовхнули наперед оратора.

— Ми є страшно раді бачити вас, герр Папуга, — промовив він глибоким басом.

— Є! Так є! — хором вигукнули грифони, киваючи головами.

— Ми чули, що василіски вбили вас і Г. Г. що ви двоє є вбиті, і ми були дуже сумні, — вів далі оратор.

— Ми обидва — і я, як бачите, і Г. Г. — при доброму здоров’ї, — сказав Папуга. — Єдине лихо — василіски зробилися зовсім некеровані.

— То є дуже погано, — сказав грифон. — Василіски не мають бути зовсім некеровані.

— Звичайно, — продовжував Папуга. — Але вони, до того ж, викрали наші великі книги і тримають їх у своєму замку. Ми збираємося відібрати книги — я разом із цими дітьми.

— Друзі герра Папуги є наші друзі теж, — сказав грифон і вклонився.

— Василіскам треба дати добрий урок, — вів далі Папуга. — Ми не можемо дозволити їм керувати країною. Вони вже відкладають по одному яйцю щодня. Хто знає, чим це скінчиться! Наступним кроком може бути заборона на використання золота для будування гнізд.

— Що? — рикнули грифони в один голос. — Ми не є на то згодні.

— Отакі-от справи, — підсумував Папуга. — І, власне, цьому ми намагаємось покласти край. Ми вже заручилися підтримкою єдинорогів і жаб, а також горностаїв, і тепер хотіли б знати, чи можемо сподіватися і на вашу допомогу?

Грифони порадилися між собою низькими розкотистими голосами, помахали крилами, поклацали дзьобами. Нарешті оратор звернувся до Папуги:

— Ми є згодні. Ми будемо приєднатися до вас. Ми думаємо, що керування василісків не є добре для Міфології. Ми є чекати ваших інструкцій.

— Дякую вам, — озвався Папуга. — Ми дамо вам знати, коли настане час.

— Ми завжди є до ваших послуг, — відповів грифон і вклонився.

Діти їхали верхи, віддаляючись від долини, і постійно чули «тук-тук-тук» — перестук грифонових молотів глибоко під землею, а також булькотіння і клекотіння розплавленого золота, що кипіло в гігантських казанах.

— Фантастика! — захоплено вигукнув Пітер, коли вони покинули долину. — Грифони мені подобаються — вони — як люди, на яких можна покластися у важку хвилину.

— Вони зануди, проте надійні, — сказав Папуга.

— Ну, то ми, виходить, назбирали вже ціле військо, — зауважив Саймон. — Разом із єдинорогами, горностаями і грифонами у нас майже тисяча воїнів.

— І всі вони нам знадобляться, — сказав Папуга. — Василіски просто так не здадуться. Їхній замок надійний і неприступний.

— Що означає «неприступний»? — втрутився Етельред, підстрибуючи вгору-вниз позаду Пенелопи на спині в її єдинорога.

— Це означає, що в нього нелегко проникнути, — пояснила Пенелопа.

— Хо-хо, авжеж, нелегко! — вигукнув Етельред. — А як же та труба, що я вам показував?

— Боюсь, вони вже знайшли її і закрили, — сказав Папуга.

— Гаразд, тоді я ось що скажу, — стрепенувся Етельред. — Не така вже я нікчемна жаба, як дехто тут гадає. Ще малим пуголовком я бавився скрізь у замку, облазив там кожну шпаринку. І чого вже я не знаю про замок, того взагалі краще не знати, тож я вам кажу: не такий він уже й неп… неп… словом, не такий, як вам здається.

— Ну, побачимо, — промовив Папуга. — Коли будемо розробляти план вирішального бою, твої знання будуть особливо доречні.

Вони їхали крізь густі зарості Коркового лісу, аж раптом єдинороги, які весь час чвалали цілком безтурботно, зненацька зупинились, позадкували і затупцювали на місці.

— Еге-гей! — вигукнув Папуга. — Що таке?

Несподівано два єдинороги, ті, що везли Саймона і Пітера з Папугою на плечі, стрімголов кинулись у гущавину. Єдиноріг Пенелопи став дибки, скинув дівчинку з Етельредом і теж галопом поскакав за ними. Пенелопа звалилася в кущі і так вдарилась, що аж світ їй потьмарився, а Етельред, міцно стискаючи в лапах її аптечку, гримнувся головою об землю і, очманілий, так і розпластався посеред стежки. Пенелопа якраз хотіла встати і підійти до свого підопічного, щоб перевірити, що з ним, підвела очі — і похолола від жаху. Із-за повороту з Коркового лісу вийшли три василіски. Вони крокували розмірено, їхня луска скреготала, а дикі очі світилися. Пенелопа залізла назад у кущі й завмерла, сподіваючись, що василіски не звернуть уваги на Етельреда, хоча він лежав просто їм поперек дороги, і сподіватися було марно. Як на зло, він саме підвівся і стогнучи взявся чухати свою бідолашну голову. Тут василіски до нього й підскочили.

— Гар-р! — рикнув грубим і огидним голосом той, що йшов попереду. — А ти хто такий?

— Я перуанський торговець фруктами, мандрую тут і збираю вантаж місячної моркви, — миттю заторохтів Етельред упевненим голосом.

— Щось ти не дуже схожий на перуанського торговця фруктами, — сказав перший василіск, втупившись у нього, — маленькі язички диму і полум’я лоскотали його ніздрі. — Ти значно більше нагадуєш жабу.

— Гаразд, я відкрию вам таємницю, — сказав Етельред посміхаючись. — Але спершу чи не могли б ви трохи відхилити вбік свого дзьоба? Я не хотів би присмалити капелюха.

— Давай, говори, — василіск трохи відсунувся. — Що за таємниця?

— Ну, гаразд, — сказав Етельред. — Я — жаба, це правда. А вдаю перуанського торговця фруктами, бо я тут інкогніто.

— Що? — гаркнув василіск.

— Я замаскований, переодягнений, — пояснив Етельред.

— Чому? — запитав василіск.

— Тому що я тут виконую дуже важливе завдання, ось чому. Я особисто несу дуже коштовний подарунок для головного василіска.

— Який ще подарунок? — поцікавився василіск.

— Повний набір для майстра контррозвідки, — відповів Етельред, поплескуючи по аптечці. — Тут є таке спорядження, яке може перетворити вас на австралійського вівчаря у відпустці або на литовського посла в Того — лише за мить!

— Я тобі, жабо, не вірю! — гримнув василіск. — Показуй, що там у тебе!

Пенелопа затамувала подих: вона добре знала, що в сумці Етельреда немає нічого, крім медичних засобів. Вона подумала було, що їхній друг пропав, бо коли василіски побачать, що він має, відразу ж заарештують його, якщо не гірше.

— Я так не можу, — запротестував Етельред. — Це нечемно і непристойно — показувати комусь чужі подарунки.

— Якщо ти мені не покажеш, що там, я тебе заарештую, — сказав василіск.

— Ну-у-у, — завагався Етельред, вочевидь, зволікаючи. — Ви не маєте права заарештувати мене. Що я вчинив?

— Ми тут вартуємо. І саме тому маємо повне право заарештувати тебе, — повідомив василіск. — Коли тебе поведуть на страту, твою провину буде зачитано вголос, щоб ти міг усе добре почути. Відкривай сумку.

— Ага, ну, тоді гаразд, — невдоволено пробурмотів Етельред. Він відкрив сумку і висипав усе, що в ній було, на землю, а три василіски нахилилися, допитливо розглядаючи вміст аптечки своїми бляклими жовтавими очима.

— Що це таке? — спитав один із них, тицяючи пальцем у пакет вати.

— Це накладне волосся, — одразу викрутився Етельред. — Начепи його на голову — і вмить перетворишся на сивого діда.

— А це? — другий василіск показав на бинти.

— Бинти, — відповів Етельред. — Достатньо лише обмотатися ними — і вмить станеш схожий на пораненого бійця. Обмотай ними голову — і навіть рідна матуся тебе не впізнає.

— А це що? — запитав третій василіск, показуючи пляшечку з йодом.

— Індуський грим, — не роздумуючи, відказав Етельред. — Натри ним обличчя, намотай два бинти довкола голови, як тюрбан, причепи рубінчик або два посеред лоба — і ти вже викапаний махараджа, так що навіть слон не відрізнить.

— А оце? — перший василіск кивнув на ще одну маленьку пляшечку.

Пенелопа знала, що в тій пляшчині лавандова вода, яку вона прихопила, аби мати під рукою щось охолоджуюче і заспокійливе, якщо в когось трапиться сонячний удар чи розболиться голова.

— Як що? Це невидиме чорнило, — пояснив Етельред.

— Чому тоді його видно? — допитувався василіск.

— Бо це не саме чорнило має бути невидиме, а те, що ним написано, — пояснив Етельред.

— Я тобі не вірю, — сказав василіск. — Відкрий-но пляшечку, ми перевіримо, як ти напишеш щось невидиме.

— Який ви недовірливий народ! — пробурчав Етельред. — Ну, як ви прочитаєте, що я напишу, коли напис буде невидимий?

Однак він взяв пляшку, відкрив її… І раптом сталося щось надзвичайне. Усі троє василісків позадкували, з очей у них бризнули сльози і вони почали нестримно чхати. Коли вони чхали, з їхніх ніздрів виривалися потужні струмені диму і вогню. Етельред, тримаючи пляшечку лавандової води в одній лапі та притримуючи другою на голові циліндр, спритно перестрибував із місця на місце, щоб не спектися на шкварку.

«Цікаво, — подумала Пенелопа, — чому вони зараз поводяться точнісінько так само, як той василіск, що гнався за Септімусом? Мабуть, через запах лавандової води. Очевидно, я тоді ненароком хлюпнула нею собі на одяг».

Тим часом василіски корчились у муках. Вони ледве дихали, зі свистом, задихаючись, очі їхні сльозилися, вони чхали довгими струменями полум’я. Нарешті розвернулися і, бризкаючи вогнем на всі боки, побігли геть, у глибину Коркового лісу.

— От чорт! — видихнув Етельред, спантеличено проводжаючи їх поглядом. — Оце фокус! Чого вони, га?

— Етельреде, — вигукнула Пенелопа, вибираючись із кущів, які де-не-де потрохи тліли. — Я ще ніколи в житті не бачила такого хороброго воїна, як ти!

— Та що там, панночко, дрібниці, — промовив Етельред і зашарівся.

— Ти не тільки відважно тримався, а й зробив важливе відкриття: ти відкрив речовину, якої не терплять василіски, і це нам дуже допоможе в битві, — сказала Пенелопа.

— Ви, панночко, маєте на увазі лавандову воду? — перепитав Етельред. — Так, мушу визнати, видно було, що вона допекла їх до живого.

— Я ще не дуже знаю, як її застосувати, — зізналася Пенелопа, — але впевнена, що хто-небудь із наших придумає, як це краще зробити.

І тут з’явилися Пітер і Саймон: вони мчали через ліс щодуху, а їх наздоганяв єдиноріг Пенелопи.

— Пенні, з тобою все добре? — кричав біжучи Саймон.

— Усе чудово, — відгукнулася вона.

— І все ці дурнуваті єдинороги, — скрикнув Пітер. — Вони, бачте, вловили запах василісків…

Його голос раптом завмер, коли хлопець побачив обсмалені кущі та обвуглені дерева.

— Ага, отже, єдинороги не помилилися: тут були василіски.

— Так, і якби не наш відважний Етельред, то хтозна, чим би все скінчилося, — сказала Пенелопа, сідаючи верхи на єдинорога.

— Ну, припиніть, панночко, будь ласка, — сказав Етельред, вмощуючись позаду Пенелопи. — Ви вже зовсім мене засоромили…

— Етельред зробив дуже важливе відкриття, — вела далі Пенелопа. — Але тут залишатися не слід — кожної хвилини можуть знову з’явитися василіски. Ось повернемося в Кришталеві печери, і я все розповім.

— Тоді вперед! — скомандував Папуга. — Повний уперед!

І вони галопом помчали до Кришталевих печер.

Розділ VI. Співуче море

Г. Г. страшенно зрадів, коли почув, що горностаї готові приєднатися до них, грифони погодились теж і що Етельред відкрив засіб, який змушує василісків несамовито і нестримно чхати.

— Лавандова вода? — перепитав він. — Це цікаво. У них, мабуть, починається щось на кшталт пропасниці, алергічного нежитю. Я спробую приготувати замінник.

— А хіба тут у вас не вирощують лаванди? — спитала Пенелопа.

— Вона росте на якомусь острові, — відповів Г. Г., — але без Книги цілющих трав Гепсібара я вже й не згадаю, на якому саме.

— Одного разу під час відпочинку в мене також почалася жахлива алергія через якусь рослинку, — втрутилась Табіта. — Дайте мені понюхати пляшечку, і я скажу, чи це той запах, чи ні.

Їй дали понюхати лавандову воду — і з Табітою сталось те саме, що й з василісками. Вона розпчихалася, пропалила два дивани, підпалила чотирнадцять подушок і стіл та не могла вгамуватись, аж поки їй на голову не вилили відро води.

— Так, це воно, це та сама рослина, — відхекуючись, промовила вона. — Ой, Божечку, я так не чхала відтоді, як ненароком попудрилась перцем.

— Як це? — здивувалася Пенелопа.

— Розумієш, це було в темряві, — пояснила Табіта, втираючи рясні сльози.

— У темряві? — перепитала Пенелопа. — Чому?

— Ну, тому що я, власне, збиралася на опівнічний бал. Місяця на небі не було, розумієш, тому цілком природно, що я чепурилася в темряві.

— То де, ти кажеш, ця трава росла? — спитав Г. Г.

— На Острові золотого гусака, — відповіла Табіта. — Ми, дракони, поїхали туди на канікули, розбили табір. І зненацька всі як один підхопили нежить. Уявляєте, як це зіпсувало нам відпочинок?

Діти щойно бачили на власні очі, скільки збитків наробила однісінька представниця драконячого племені, тому їм легко було уявити, який зчинився гармидер, коли п’ятдесят драконів-туристів дружно захворіли на лавандову лихоманку.

— Так-так, це для нас справді важливо, — промовив Г. Г. задоволено. — Острів золотого гусака розташований поруч з Островом вовкулак, і на зворотній дорозі ви назбираєте лаванди. Я приготую з неї екстракт, який ми завжди триматимемо напохваті.

— Зараз добре було б обміркувати подорож, — нагадав Саймон. — Г. Г., у вас є карта?

— Є, та ще й яка — просто прекрасна! — відповів Г. Г. і дістав величезну пергаментну карту країни Міфології, де були і гори, і море, і всі острови.

— Зараз ми отут, — показав Г. Г. і поправив окуляри, — а тут, вище, Замок василісків. Вам треба спуститися сюди, на берег, і тримати курс на південний захід, попри Болото місячних мисливців, повз Агатовий архіпелаг. І тоді ви побачите ліворуч Острів золотого гусака, а на північний схід від нього лежить Острів вовкулак.

— Як ви вважаєте, скільки часу знадобиться для подорожі? — запитав Пітер.

— Ну, напевно, кілька годин, — відповів Г. Г.

— А у вас випадково немає якогось підвісного двигуна? — з надією спитав Саймон.

— На жаль, ні, — сказав Г. Г. — Але я можу зробити вітрило з місячного желе і дати вам на підмогу попутний вітер. Ну, що скажете?

— Чудово, — зрадів Пітер. — Знаєте, після проникнення в Замок василісків це буде, здається, ще одна захоплива пригода.

— Будь напоготові, — застеріг його Папуга. — Ті вовкулаки — напрочуд неприємні типи.

— Ні, ти не поїдеш! — раптом залементувала Дульчібелла. — Ти не поїдеш до вовкулак на острів, я тебе не пущу. Я на тебе ображуся! Я подам у відставку! Я впаду в сплячку! Я буду кричати, буду верещати! Я нізащо, ніколи, ніколи в світі не буду більше з тобою балакати, так і знай!

На цьому слові вона розплакалась і засунула всі фіранки у своїй клітці.

Пенелопа підійшла і почала втішати Дульчібеллу.

— Дульчібелло, дорогенька, — сказала вона, — всі знають, якої ти високої думки про Папугу. До речі, так само, як і ми. І ніхто не просив би його їхати, якби можна було обійтися без нього, розумієш? Але я обіцяю: якщо ти його відпустиш, я сама пильнуватиму, щоб він не ризикував зайвий раз, а залишав найнебезпечнішу роботу мені і хлопцям.

— Ну, коли так… — промовила Дульчібелла і краєчком фіранки втерла сльози. — Якщо ти обіцяєш наглядати за ним…

— Обіцяю, — запевнила її Пенелопа.

— А тепер, якщо ви, дівчата, дозволите, — голосно і трохи схвильовано почав Папуга, — перейдемо до обговорення плану нашої операції.

— Так, — заговорив Саймон, який увесь цей час записував якісь математичні обчислення, — я розрахував: якщо Г. Г. забезпечить нам завтра на світанку вітер швидкістю чотири вузли, то — якщо нічого нам не завадить — ми прибудемо на Острів вовкулак до п’ятнадцятої тридцять. А це означає, що ми зможемо зібрати руту, провести ніч у плаванні і повернутися назад післязавтра вдосвіта.

— Думаєш, ви вкладетеся в цей час? — засумнівався Г. Г. — Нізащо, за жодних обставин не можна причалювати до острова вночі. Поночі вовкулаки найстрашніші.

— Якщо ви дасте нам сприятливий вітер, — сказав Саймон, — ми неодмінно встигнемо.

— Про це не турбуйтесь, — пообіцяв Г. Г. — Вкажіть мені тільки напрям і силу вітру — і я його запущу, це ж елементарно!

— Прихопіть ще пігулки від морської хвороби, — зненацька прокричала Дульчібелла.

— Тихо будь, жінко, — обірвав її Папуга, — ми обговорюємо важливі справи.

— Морська хвороба — теж важлива справа, — наполягала Дульчібелла. — Коли вас буде так нудити, що ви не зможете втекти від вовкулак, — отоді побачите, яка це важлива справа.

— Я обіцяю пильнувати, щоб він їх вживав, — заспокоїла павучиху Пенелопа.

— Як би я хотіла бути з вами, допомогти вам, — зітхнула Табіта. — Але, боюся, човен мене не витримає — я завелика.

— Ти завелика, а я застарий, — і собі зітхнув Г. Г. — Але все-таки відчуваю провину за те, що покладаю на ваші плечі, дітки, всю роботу, наражаю вас на велику небезпеку.

— Дурниці, — заперечив Пітер, — я б нізащо в світі не погодився проґавити такі пригоди!

— Я теж, — підхопив Саймон.

— За нас не турбуйтеся, — мовила Пенелопа, обійняла Г. Г. і поцілувала його в рожеву щічку. — Нам дуже подобається допомагати вам, і ми повернемо Міфологію під ваше крило, ось побачите.

— Тричі «Віват!» панночці Пенелопі! — загорлав Етельред, плескаючи в долоні.

— Ви дуже, дуже добрі, — промовив Г. Г., зняв окуляри, які чомусь раптом запітніли, і гучно висякався.

— Панночко, — палко промовив Етельред, — можна і мені з вами, панночко? Я не такий уже й великий, багато місця не займу… Але можу стати в пригоді…

— Звичайно, хай їде, — сказав Саймон. — Це ж наша відважна жаба.

— Авжеж, — погодився Пітер, — наш винахідливий тямущий Етельред.

— Ти можеш бути моїм особистим охоронцем, — запропонувала Пенелопа. — Ми всі пишаємося твоїм товариством.

Етельред відчув таке піднесення, що розчервонівся, як чотирнадцять фунтів перестиглих помідорів, і змушений був відійти вбік і теж висякатися, дуже енергійно, кілька разів поспіль.

Отже, наступного ранку, попрощавшись із Г. Г., Табітою і заплаканою Дульчібеллою, діти разом із Папугою та Етельредом спустилися одним із численних коридорів Кришталевих печер, який вивів їх просто на узбережжя. Пісок був схожий на розсипи крихітних перлів, а лагідні хвилі кольору шампанського розбивалися об берег із мелодійним звуком — ніби хтось проводив пальцями по струнах найдзвінкішої арфи.

«Не дивно, — подумала Пенелопа, — що це море називають Співучим».

На це лагідне і мелодійне море вони спустили надувний човен, і тої ж миті, як і обіцяв Г. Г., повіяв легкий бриз, вітрило вигнулося, мов лук, і човен поплив правильним курсом із Пенелопою, хлопцями, Папугою та Етельредом на борту, а також із великим кошиком, повним харчів, що дав їм у дорогу турботливий Г. Г. Мандрівники також прихопили серпи, щоб мати чим зрізати руту і лаванду, і великі мішки, щоб складати туди рослини.

— Скажи мені, Папуго… — почала Пенелопа і згадала, що, відколи вони в Міфології, вже не вперше ставить подібні питання. — Хто такі вовкулаки? Я впевнена, що колись щось читала про них, але вже добре не пригадую, що саме…

— А я пригадую, — втрутився Саймон. — Здається, це люди, які нібито перетворюються на вовків, коли місяць уповні, так?

— Саме так, — підтвердив Папуга. — Потворний забобон, до того ж безглуздий. Але, як я вже казав, у ті часи, коли Г. Г. створив Міфологію, безліч людей твердо вірили в існування вовкулак, тому їх було багато. А коли вони почали вимирати, то благали дозволити їм оселитися в Міфології, і Г. Г. був змушений піти назустріч. Звичайно, не обійшлося без прикордонних інцидентів, але Г. Г. усе-таки вирішив їх на користь прохачів. Він дозволив їм оселитися лише на тому острові, куди ми зараз прямуємо, за умови, що вони ділитимуть його ще з двома неспокійними племенами — мандрагорами і блимавками. А згодом ще й вогняники захотіли оселитися на якомусь похмурому острівці, то Г. Г. підселив сюди і їх.

— Я чула, що блимавки заманюють подорожніх у трясовину та сипкі піски, — сказала Пенелопа. — А хто такі вогняники?

— О, вони такі кольорові! — відповів Папуга. — Найбарвистіші створіння в Міфології. До речі, це рідня звичайних блимавок, але вогняники бувають і гарячі, й холодні, а блимавки, як відомо, завжди холодні. Вогняники — чарівні створіннячка, дуже сором’язливі, але надзвичайно гарні і щирі. А от блимавки — навпаки, свавільні, неслухняні шибайголови.

— А мандрагори? — спитала Пенелопа. — Це теж щось схоже на вогняників?

— Ні-ні, — відповів Папуга, — вогняники створені головним чином із вогню, а мандрагори — це рослини, до того ж страшенно ледачі. Бачте, колись їх широко застосовували в замовляннях і медицині, але їм це, звісно ж, не сподобалось, і вони собі придумали крик.

— Крик? — перепитав Пітер. — Але поясни, заради всього святого, як же це можна придумати крик?

— Їхній крик особливий, — сказав Папуга і для підкреслення значущості своїх слів підняв кіготь. — Це такий моторошний, жахливий крик, який коли хто почує, то може збожеволіти.

— Це для того, щоб їх не зривали? — поцікавився Саймон.

— Так, — кивнув Папуга, — і тепер вони нічогісінько не роблять, тільки сплять від ранку до вечора, з вечора до ранку. Але варто кому-небудь ненароком потривожити їх, як вони тут-таки прокидаються і всі разом верещать на повен голос, уявляєте?

— Ой-ой, і нам доведеться пройти через ліс отаких мандрагор? — промовив Пітер. — Це, мабуть, небезпечно…

— Я ж вам казав, що ця операція дуже небезпечна, — нагадав Папуга. — Спочатку нас чекають випробування з мандрагорами, потім — із вовкулаками, а далі — з блимавками… Щоправда, вдень їх не видно, та й вовкулаки вдень сплять. Тому Г. Г. і наполягав, щоб ми пристали до цього острова тільки засвітла. Це найбезпечніша пора.

— Ми швидко рухаємося вперед, нас підганяє вітер Г. Г., — зазначив Саймон.

Човен і справді летів, наче на крилах, розтинаючи співучі хвилі барви шампанського. Сяяло сонце, повівав теплий вітер — подорож вдавалася на славу! Вода була така чиста, що на глибині двадцяти футів діти бачили табунці яскравих риб, що сновигали туди-сюди, величезні мушлі з блискучими перлинами всередині, гігантських омарів і крабів із дивовижним забарвленням. Маленькі зграйки багряних і синіх летючих риб зненацька вистрибували з води просто перед човном, пролітали над хвилями, цвірінькаючи, мов пташки, і знову пірнали у воду.

— Агов, панночко, — звернувся Етельред до Пенелопи стишеним голосом, — не бійтеся тих вовкулак, добре? Вам їх не варто боятися, бо я весь час пильнуватиму, присягаюся!

— Друже, насправді я дуже боялась, — відповіла Пенелопа, — але з таким особистим охоронцем, як ти, думаю, мені тепер нічого не страшно.

Видно було, що Етельредові надзвичайно приємно таке чути.

Вони пливли вже кілька годин, монотонність руху все-таки втомлювала. Папуга сховав голову під крило і задрімав; Етельред лежав горілиць із роззявленим ротом і хропів, а дорогоцінний циліндр тимчасом підіймався й опускався у нього на грудях. Пенелопа і хлопчики теж задрімали, заколисані запашним лагідним вітром. Пенелопа невдовзі прокинулась, трохи полежала, розмірковуючи над тим, чи не варто було б чим-небудь підкріпитися, і, вдивляючись у чисте зеленаве небо з батальйонами кольорових хмар, раптом відчула: щось не так. Але не зрозуміла, що саме. Лише за хвильку збагнула, що її непокоїть. Хмари не рухались. Вона сіла і роззирнулася довкола. Зусібіч, скільки сягало око, мандрівники були оточені водоростями, великими пурпуровими і зеленими брижами, схожими на кольорове мереживо, яке ворушилось і розросталося на очах. Човен міцно застряг у водоростях, як на мілині, і застиг на місці. Пенелопа зрозуміла, як це небезпечно, але це ще було не все. Зненацька пагін перекинувся через борт, ніби щупальце живої істоти, швидко поповз і з легким шарудінням почав розростатися навсібіч. Пенелопа зрозуміла, що ще два-три такі пагони, і їхній човен разом із ними зникне в гущавині пурпурово-зелених рослин.

— Папуго! — закричала вона, відкриваючи кошик, де — вона знала це — лежав ніж, яким можна було обрубати пагони. — Папуго! Хлопці! Прокидайтеся, вставайте мерщій!

Усі прокинулись, побачили, що коїться, і здогадалися, що треба робити.

— О! Ця огидна всюдисуща морська капуста! — роздратовано вигукнув Папуга. — Ці нахабні водорості. Я про них зовсім забув. Друзі, мерщій рубайте пагони в човні. Вони відразу перестануть рости.

І справді, варто було обрубати два чи три пагони, як водорості наче здогадались, що зайві тут, і перестали дертися в човен. Але мандрівники й далі стояли на місці.

— Оце так! Оце халепа! — стогнав Папуга. — Ці паскудні водорості затримають нас, поки я не знайду Дездемону. Пенелопо, будь ласка, подай мені підзорну трубу, вона там, біля тебе.

Папуга приклав трубу до очей і уважно вдивлявся в далечінь, а потім задоволено прокректав:

— Нам пощастило, вони працюють он там! Тепер лишилось привернути їхню увагу.

— Хто «вони»? — спитала Пенелопа.

— Русалки, — відповів Папуга. — Г. Г. доручив їм наглядати за водоростями. Розумієте, він припустився помилки в заклинанні. Замість того щоб сказати «вічно квітучі» — ну, як оті квіти, що ми бачили, — він сказав «вічно повзучі». А заклинання змінити не можна, тут тільки так: сказано — зроблено, раз і назавжди. Тому Г. Г. мусив поселити тут русалок, щоб вони стримували водорості. Мушу вам сказати, це неабияка робота. Якщо русалки хоч на хвильку перестануть працювати, водорості заполонять усе Співуче море. Гадаю, нам треба підтягти човен якомога ближче до них і голосно гукати.

Так і зробили: всі перехилилися за борти, схопились за водорості і заходилися тягти. Повільно, сантиметр за сантиметром, човен просувався вперед. Така праця вимагала великих зусиль, діти дуже втомилися, їм здавалося, що вони тягнуть цей човен цілу вічність! Раптом до них долинув тихий спів, що наче плив над водою.

— Еге-г-е-е-ей! — загукав Папуга. — Е-гей, Дездемоно, еге-гей!

Спів обірвався, запала тиша.

— Еге-е-ей! — знову загукав Папуга. — Це я, Папуга!

Тиша тривала. Зненацька праворуч від човна водорості розсунулися і з’явилася велика захекана русалка. Її вигляд суперечив усім уявленням Пенелопи про русалок, бо важила, бідолашна, мабуть, не менше ста двадцяти кілограмів. У неї було розкішне біляве волосся, що кучерями спадало на плечі і груди, а також дуже великі і виразні ясно-голубі очі, повіки були щедро пофарбовані тінями, а чорні накладні вії, довгі і густі, більше скидались на якісь зарості. Руки у неї були пухкі, доглянуті, з яскраво-рожевим манікюром. В одній руці русалка тримала золотий серп, в іншій — велике срібне дзеркало.

— Здається, я чула чоловічий голос, він кликав на допомогу, — озвалася вона глибоким хрипкуватим голосом, так швидко кліпаючи, що Пенелопі подумалося: вії ось-ось відпадуть. — Чоловік, безперечно, блакитної крові, нащадок древнього роду кликав мене на допомогу?

— Ні, не вгадала, — сказав Папуга, — це був я. Вітаю, Дез!

— Ага, — холодно промовила Дездемона. — Ага, то це ти, Папуго. Я просто вражена… Як дивно бачити тебе знову! Крім того, я попросила би не називати мене так грубо і вульгарно — себто Дез. Мене звати Дездемона, і я буду вельми вдячна, якщо ти надалі послуговуватимешся цим іменем.

— Гаразд! — відгукнувся Папуга. — Дозвольте мені вас познайомити: Пенелопа, Пітер, Саймон — панна Дездемона Вільямсон Сміт-Сміт-Браун, головна русалка.

Русалка сперлася масивними руками на борт, аж човен нахилився під небезпечним кутом, і кожному по черзі граційно потиснула руку.

— Надзвичайно приємно познайомитися, запевняю вас, — сказала Дездемона і затріпотіла віями. — Які симпатичні хлопчики, яка гарнесенька дівчинка. Звичайно, вам дуже бракує хвостів, але не переймайтеся — ви ж не винні. Наважуся припустити: судячи з імен, у ваших жилах тече блакитна кров, чи не так?

— Ні-ні, не думаю, — відповіла Пенелопа. — Я гадаю, що кров у нас червона.

— Шкода, — сказала Дездемона, — але не всі можуть мати блакитну кров. Хоча я підозрюю, що ви вельми тісно споріднені зі всілякими герцогами і герцогинями, та ще й із лордами — по родинній лінії, поза сумнівом, я впевнена. Мені говорять про це ваші обличчя, аристократичні, не інакше.

— Ні, на жаль, тут я теж не можу з вами погодитись, — далі вибачалася Пенелопа.

— А я, наприклад, переконана, що варто тільки добре пошукати — і знатні предки тут як тут, — сказала Дездемона. — Приміром, візьміть хоч би й мене. Ну, відразу ж скажете, що я зі шляхетного роду, чи не так? Це щось таке… Воно проглядає у величі постави, у гордовитій лінії голови. Але слід зауважити, що такими речами негоже тицяти всім під ніс, бо можуть подумати, що ти якийсь сноб. Ні, лише вміння гідно триматися в товаристві, лише аристократичні манери підкажуть людям, хто ти, словом, дадуть усім зрозуміти, що ти стоїш на голову вище від решти.

— Так і є, — погодилась Пенелопа, ледве стримуючи посмішку.

— Уся моя родина шляхетного походження, і по татові, і по мамі, — вела далі Дездемона. — О, ще й якого шляхетного! Ви знаєте, одній моїй тітоньці, дружині мого дядька, помахав рукою сам Христофор Колумб! А одна кузина сестри дядька мого татуся — вона, кажуть, багато років отримувала листи не від кого іншого, як від самого лорда Нельсона, — дуже палкі листи любовного змісту.

— Справді? — чемно здивувалася Пенелопа.

— Авжеж! — палко підтвердила Дездемона. — А ще ж… брат матері мого дядька, знаєте, не той, що брав участь у боях Армади, а той…

— Слухай-но, Дез, — нетерпляче перебив Папуга. — Може, ми б відклали історію твого сімейства до іншого разу?

— Мій любий Папуго, — поважно відповіла Дездемона, — вибач, будь ласка, якщо я надокучаю тобі розповідями про своє шляхетне походження. Мені дуже рідко випадає нагода поспілкуватися з людьми вихованими і витонченими, ти це добре знаєш, і я впевнена, що їм це так само цікаво, як і мені. Але навіть якщо їм нецікаво, то вони занадто добре виховані, щоб сказати про це, на відміну від тебе. Ти поводишся, ніби якийсь покидьок.

— Чого ж! Зазвичай я зовсім не проти того, щоб послухати про твою рідню, — енергійно заперечив Папуга. — Але зараз ми страшенно поспішаємо і через цю затримку у водоростях можемо спізнитись. Будь ласка, замість того, щоб розводити теревені, гукни краще кількох своїх подружок, аби звільнили нам дорогу і трохи підштовхнули! Тут вирішується питання життя і смерті, любонько, інакше ми б тебе не потривожили.

— Добре, — похнюпилась Дездемона, — раз ви вже в такій скруті, я, звісно, попитаю у юних панночок, чи не бажають вони допомогти вам. Однак я все-таки була б дуже рада, якби ти називав мене моїм справжнім іменем, а не якоюсь там «любонькою» чи ще якимсь огидним фамільярним прізвиськом. Ми, шляхетні родовиті русалки, старанно дбаємо про своє добре ім’я. Усілякі фамільярні звертання можуть призвести до того, що люди подумають, ніби ми з тобою у ближчих стосунках, аніж є насправді.

— Гаразд, панночко Вільямсон Сміт-Сміт-Браун, — роздратовано сказав Папуга. — Я готовий на все, тільки прошу, порятуй нас, будь ласка!

— Які ж бувають невиховані особи, — шепнула Дездемона Пенелопі на вухо. — Не те, що ми з вами, — вона подарувала Пітерові і Саймонові осяйну усмішку, помахала пишною рукою, занурилась у водорості і майже безгучно зникла.

— А хай йому грець! — нервово вигукнув Папуга, дістав із-під крила годинник і пильно подивився на нього. — Ми запізнюємось на три години. А це означає, що нам доведеться добряче налягти на весла, коли нарешті виборсаємося звідси. Ми не передбачили такої халепи у наших планах.

Невдовзі Дездемона знову виринула біля човна, а з нею ще вісім русалок приблизно її віку і комплекції. Одні з них мали пшеничні кучері, як у Дездемони, в інших було червоне волосся, а ще деякі, від природи, очевидно, біляві, перефарбувалися в яскраво-синій колір.

— Юні панночки, — промовила Дездемона глибоким хрипкуватим голосом, — я знаю, ви погодитеся, що для нас велика честь приймати у себе гостей, чиє високе походження не поступається нашому. Я впевнена, що промовлятиму й від вашого імені, коли скажу «Ласкаво просимо!» освіченому і шляхетному товариству панни Пенелопи з її кузенами, лордами і так далі, і таке інше.

— Агов! — озвався зненацька Етельред, — а коли згадають про мене?

— Про тебе? А до чого тут ти? — здивувалася Дездемона.

— Як це до чого? Я — польський граф, щоб ви знали! — проголосив Етельред. — Мій родовід бере початок зі старовинної прославленої графської сім’ї, це вам не абищо.

— Ти? — засумнівалася Дездемона. — Щось ти не дуже схожий на графа.

— Це не дивно, — відповів Етельред. — Мене підмінили в колисці, уявляєте?

— Пробач, будь ласка, — сказала Дездемона, але ти розмовляєш зовсім не так, як личить графові.

— Це тому, що мене врятувала і виховала як свого сина одна старенька пані, — пояснив Етельред. — Вона була вбога, розумієте, не могла дати мені належної освіти і виховання.

— Чарівно, це просто чарівно, — вигукнула недовірливо Дездемона. — Колись ти мені про це неодмінно розповіси докладно. А зараз, мої юні панночки, пора рятувати цей аристократичний екіпаж. Взялися — всі разом: раз-два, потягли!

Проявляючи значно більшу спритність, ніж хтось би міг сподіватися від таких тлустих русалок, восьмеро подружок Дездемони взялися серпами розчищати прохід серед водоростей, тимчасом як сама Дездемона підпливла до корми, вперлася в неї потужними плечима і руками і, працюючи хвостом, ніби двигуном, попхала човен уперед, не припиняючи ні на мить милої бесіди.

— Коли я була ще зовсім юна, — розповідала вона Пенелопі, — ще до того, як ми переселилися в Міфологію, я, бувало, багато часу проводила в морі поблизу Брайтона.

— Брайтона? — спитав Пітер. — Ми із Саймоном минулого року провели там літні канікули.

— Справді? — вигукнула Дездемона. — Чудова місцинка. І завжди там публіка вищого класу, якщо ви розумієте, про що я. Знаєте, моя тітонька по батьковій лінії розповідала, що якось вона плавала там, і раптом… — ви б ніколи не вгадали, хто вийшов із купальної кабінки…

— Хто? — не стримався Саймон.

— Король Георг Четвертий! — відповіла Дездемона. — Так-так, Його Королівська Величність власною персоною. Він був у прекрасному смугастому купальному костюмі, як розповідала тітонька, а ще на ньому був вовняний капелюх, що оберігав від води його королівську голову, хай Господь її благословить, і пляжні сандалі на його королівських ногах, щоб часом не поранитись об каміння. І ось, тільки-но він зайшов у воду по пояс, як раптом загубив свою сандалію. Там таке зчинилося, що важко собі уявити, розповідала тітонька. Король Георг кричить, верещить, усі слуги і придворні як були — у звичайних костюмах — пірнають, як божевільні, щоб виловити сандалію.

— І що було далі? — спитали заінтриговані слухачі.

— Вони так її і не знайшли, — відповіла Дездемона. — Але коли вже всі забралися звідти, моя тітонька й собі вирішила пошукати — і їй пощастило. Так, вона знайшла її і досі зберігає у невеличкій скляній скриньці — ту саму сандалію, що колись була на нозі Його Королівської Величності. І що ви на це скажете?

— Небагато знайдеться людей, у кого тітонька — власниця королівської сандалії, — зауважила Пенелопа.

— Свята правда! — тріумфально вигукнула Дездемона. — Саме це я завжди кажу своїм дівчатам. А ви, любонько, дуже часто буваєте на прийомах у Букінгемському палаці?

— Ні, не надто часто, — зізналася Пенелопа.

— Моя бабуся одного разу пливла вгору Темзою, і її зачепила баржа. Спочатку бабуся дуже розсердилась, бо в неї під оком з’явився синець, але потім дізналась, що це була баржа самої королеви Єлизавети. Уявляєте? Мало хто може похвалитися тим, що їм поставила синця під оком сама королева, ви згодні?

— Дорога вільна! — закричав Папуга. — Приготуйтеся підняти вітрило!

— Що ж, мене потішила наша коротенька розмова, — грайливо повідомила Дездемона. — Нема нічого кращого, ніж перемовитися слівцем із кимось, хто розуміє, що таке аристократизм.

— Я теж була дуже рада, навзаєм, — вклонилася Пенелопа.

— Сподіваюся, ми ще зустрінемось, — сказав Саймон.

— Так, я теж надіюся, — додав Пітер.

— Усі ви дуже люб’язні, — Дездемона шалено затріпотіла віями.

Потім навколо неї зібралися колом подружки, і всі вони, гойдаючись на хвилях, посилали мандрівникам повітряні поцілунки і махали руками вслід, аж поки човен не набрав швидкості і не зник у відкритому морі.

— Яка прикра затримка, — сказав Папуга, з тривогою поглядаючи на годинник. — Надзвичайно недоречна. І не схоже, що нам вдасться рухатись хоч трохи швидше. А це означає, що ми не встигнемо дістатися до Острова вовкулак до ночі.

— Але ж Г. Г. наказував не причалювати до острова в темряві, — нагадав Пітер.

— Гадаю, у нас немає вибору, — похмуро констатував Папуга. — Якщо не висадимося на берег і не назбираємо рути сьогодні, то проґавимо сприятливий вітер, який Г. Г. нам пошле на зворотний шлях, і тоді на повернення нам знадобиться ще кілька днів.

— Добре, тоді це зробимо ми — Пітер, я і ти, — сказав Саймон Папузі. — Пенні залишиться у човні, а Етельред її охоронятиме.

— Але ж слухайте… — почала було Пенелопа.

— Будь ласка, Пенелопо, — зупинив її Папуга, — Саймон усе правильно каже. Якби це було вдень — тоді інша справа, а вночі тут занадто небезпечно. Ми просто не можемо довіряти вовкулакам чи блимавкам, не кажучи вже про мандрагор. Ти мусиш залишитись у човні, як і личить гарній дівчинці, і ви з Етельредом встигнете відпливти подалі від берега в разі, коли щось піде не так.

— Хай буде по-вашому, — поступилася Пенелопа, — але знайте, що я з цим не згодна.

Човен усе плив, а Папуга дедалі більше хвилювався, щоп’ять хвилин поглядаючи на годинник, і постійно дивився у підзорну трубу. Він саме робив це знову, п’ятдесятий раз підряд, коли сталося щось незрозуміле. Просто перед човном море зненацька завирувало і закипіло, ніби попереду з’явилася мілина або риф. Хвилі в тому місці насувалися одна на одну. І діти, перелякані не на жарт, побачили, як щось незрозуміле підіймається з морських глибин.

Наступної миті велетенська голова морського змія пробила поверхню води і вистрелила вгору на тридцять футів, похитуючись на довгій тонкій шиї. Голова була гігантська, з ніздрями, як у гіпопотама, з очима-блюдцями, з обшарпаними вухами, такими здоровенними, що діти спершу подумали, що то крила. На підборідді і довкола рота густо росли щетинисті вусики-щупальця, схожі на вуса й бороду. Все тіло морського змія вкривала фантастично прекрасна синя луска, очі були кольору морської хвилі, а борода й вуса — вогненно-руді. На голові поміж вух росли два дивні чорні роги, схожі на ріжки равлика, а поміж них стирчав кухарський ковпак. Створіння огледілося довкола, посміхаючись саме до себе, тимчасом як вода стікала з нього водоспадами.

Нічого зловісного не було у цій появі. Папугу, здавалося, переповнювала радість:

— Сюрприз! Це Освальд. Яке щастя!

— Він добрий? — спитала Пенелопа. З усіх створінь, яких їм довелося бачити в Міфології, Освальд, без сумніву, був найбільший.

— Освальд? — перепитав Папуга. — Освальд? Хо-хо-хо! Найсумирніше створіння в країні.

— Просто, здається, в нього страшенно багато зубів, повнісінька паща, — пояснила свій переляк Пенелопа.

— Та ні, Освальд хороший, — заспокоїв її Папуга. — Сумирний, як три вівці вкупі, наш Освальд.

— Він допоможе нам? — спитав Саймон.

— Про це я і збираюся, власне, в нього спитати, — сказав Папуга. — Головне — привернути його увагу: він трохи недочуває.

Із цими словами Папуга перейшов на ніс човна, приклав крила рупором до дзьоба і загукав:

— Освальде! Це я, Папуга! Я тут, дурило, у човні!

Освальд безтямно озирнувся, так, ніби чув якийсь звук, але не знав, звідки він. Аж раптом угледів човен. Тої ж миті його очі від подиву заокруглились ще дужче.

— Паляничка! — радісно скрикнув він. — Через стільки років — морська синя паляничка, нарешті, о, нарешті!

Створіння, яке Папуга назвав найсумирнішим у всій Міфології, вигнулося, кинулося… — і перш ніж хтось устиг щось відчути, вже загребло собі в пащеку човен разом із трьома дітьми, Папугою, Етельредом, кошиком, повним харчів, із серпами й мішками для рути.

«О Боже, — подумала Пенелопа, коли здоровенні щелепи з білими зубами зімкнулися довкола. — Оце вже точно кінець нашій пригоді».

Розділ VІІ. Вовкулаки і вогняники

— Ото дурень! — вереснув Папуга в темряву Освальдової пащі. — Ох і телепень пришелепкуватий! Із цими потворами, чого доброго, все пір’я повилазить!

— І що нам тепер робити? — запитав Пітер.

— Робити? — крикнув Папуга. — Робити? Швидко вибиратися звідси, поки цей дурнуватий змій ще не проковтнув нас живцем. Ось вам серпи, а мені дайте підзорну трубу — б’ємо його по зубах.

— Гам-гам, — почувся приглушений, але досить гучний голос Освальда, який розмовляв сам із собою. — Гам-гам, скільки років я мріяв про неї! Яке тісто! Яка майстерна випічка! Гам-гам. Оце нарешті справжня здобна паляниця!

— Зараз я покажу цьому дурневі паляницю! — прохрипів Папуга. — Нумо, всі разом!

І тільки-но Освальд сказав «гам-гам» учетверте, діти, Етельред і Папуга — усі щосили гримнули його по зубах. І тому він промовив: «Гам-гам, ай, ой, у-у-у!» — і без зайвих слів виплюнув човен разом із його вмістом.

А потім опустив голову і почав придивлятися.

— Ого! — ошелешено вигукнув він. — Ця паляниця начинена людьми! Я ще ніколи…

— Йолопе! Це ж я, Папуга! — перебив Папуга, розмахуючи підзорною трубою.

— Ну, якби це була навіть звичайна біла паляниця, начинена людьми, я б дуже здивувався, — бурмотів із цікавістю Освальд, — але я впевнений, що синьої паляниці, начиненої людьми, ще ніхто ніколи не бачив!

— Я готовий задушити цю рептилію, — прошипів Папуга перед тим, як заверещати: — Осва-а-льде-е! Це я-а! Па-пу-га-а!

Освальд придивився пильніше.

— О! — радо вигукнув він. — Це, здається, Папуга! Яка приємна зустріч! Але що це ти робиш у синій паляниці? Це, друже мій, дуже небезпечно — ти можеш стати чиїмось обідом! І що ти тоді зробиш? А якщо вже тобі необхідно плавати, то плавай краще на якійсь шхуні чи що…

— Це не паляниця! Це кораблик! — закричав Папуга.

— Равлик? — перепитав Освальд. — Ну, це вже ні, любий Папуго. Не хочеться тобі суперечити, але я одного разу бачив равлика, й він був зовсім не схожий на це. А крім того, равлики не сині, вони не плавають по воді. Ні-ні, зарубай собі на носі — це паляниця. До того ж марципанова, такі печуть у Болгарії.

— Я не можу з тобою говорити — причепи свою слухову трубку! — крикнув Папуга. — Я вже зірвав голос!

— Полоз? Ні, — заперечив Освальд, — ніякий це не полоз. Звісно, я можу помилятися. А ще це може бути синій млинець, хоча… Сумнівно, дуже сумнівно. Навряд чи млинець міг би так добре триматися на воді.

— І навіщо йому найбільші вуха в усій Міфології, якщо він нічого ними не чує? — зітхнув Папуга. Він здійнявся в повітря і сів просто Освальдові на вухо:

— Де твоя слухова трубка? — закричав він.

— Так-так, — задоволено сказав Освальд. — Я теж так думаю. Я дуже радий, що ти нарешті зі мною погодився. Равлики зовсім інші, вони мають ріжки, мушлі, вони слизькі і зовсім не схожі на це.

— Де слухова трубка? — верещав Папуга. — ТРУБКА, ТРУБКА, ТРУ-У-БКА-А!!!

— Нема ніякої потреби так пищати й біситися, — ображено сказав Освальд. — Я без твого вереску чудово все чую.

— Слухова тру-у-бка! — закричали всі хором.

— А-а-а, ви хочете на неї подивитися! — приємно здивувався Освальд. — Секундочку, вона в мене лежить ось тут — трендова річ. Звісно, вона мені зовсім не потрібна, бо я і так усе чисто чую, але мати її вдома дуже практично. Тому я знайшов для неї інше застосування — якщо туди заливати цукровий сироп, то можна малювати дуже гарні візерунки на тортиках.

Він опустив під воду свою вкриту лускою лапу, помацав і витяг бурштиновий, інкрустований сріблом слуховий ріжок. Потім приклав його до вуха й щасливо посміхнувся.

— Ну як? — запитав Освальд. — Погодьтеся, просто шикарно.

— Чудово! — заволали діти.

— Що? — перепитав змій, нахиляючись і притискаючи ріжок щільніше до вуха.

— Чудово!!! — знову закричали діти.

Освальд випростався, витяг із вуха трубку та зазирнув усередину.

— Хвилиночку, — пробурмотів він, — технічні неполадки.

Він застромив один зі своїх довжелезних кігтів у трубку, трохи подлубався, потім струснув нею і з трубки висипалася купка засохлої глазурі.

— Добре, — задоволено сказав він і звернувся до дітей: — Розумієте, час від часу вона забруднюється.

Освальд знову приклав трубку до вуха, а Папуга підлетів і вмостився на неї.

— Тепер ти чуєш? — запитав він.

— Я завжди чую! — здивовано відповів Освальд. — Я й до цього все чисто чув. Усі ті дурниці про равликів.

— Добре, добре, а тепер слухай уважно. Нам необхідно якнайшвидше дістатися до Острова вовкулак.

— До Острова вовкулак? — збентежився Освальд. — Якого дідька вам там треба? Огидне місце, огидні створіння. Я там нещодавно засмагав, то ті вовкулаки безперестанку жбурляли в мене каміння. Бридкі вульгарні тварюки.

— Розумієш, це дуже довга історія, нема часу пояснювати, — торохтів Папуга. — Але ми мусимо потрапити на острів ще до того, як зійде місяць. Ти міг би взяти нас на буксир?

— Раз плюнути! — відповів Освальд. — Сподіваюся, у вашій паляниці знайдеться мотузка? Ну то обв’яжіть її навколо моєї шиї — і помчали!

Вони закинули петлю Освальдові на шию і рушили. Спочатку Освальд так старався плисти якнайшвидше, що човен кидало в різні боки і команда мало не впала у воду. Слухову трубку змій заховав так надійно, що докричатися до нього було неможливо. Аж нарешті Папузі довелося полетіти вперед і добряче клюнути Освальда в ніс. І тільки тоді той зрозумів свою помилку, скинув швидкість, і вони полетіли, розсікаючи хвилі.

— Скажи, будь ласка, — запитав Саймон, — навіщо Освальд надягнув цей кухарський ковпак?

— Бо він кухар, — пояснив Папуга. — Він навчався в Парижі і Китаї. Освальд — неперевершений кухар. Але його батько був проти цього хобі, вважав, що справжній морський змій не може бути кухарем, і примусив нещасного Освальда полишити свою улюблену справу і приєднатися до родинного бізнесу.

— І що це за бізнес? — поцікавилась Пенелопа.

— Це фірма, яку заснував ще прапрадідусь Освальда, називається «Радіймо разом». Якщо курортне містечко втрачає свою популярність, фірма ненадовго відряджає туди когось зі своїх. Ця особа виставляє себе напоказ, кілька разів фотографується з охочими, і ви не встигнете озирнутися, як містечко кишітиме туристами, які бажають побачити морського змія. Але Освальд дуже сором’язливе створіння, він не любить метушні, у нього велике шляхетне серце, йому не подобається залишати відбитки своїх лап у чужих дворах чи дмухати на гостей під час пікніка, зненацька вискакуючи з-за скелі. Ні, єдине, про що він мріяв, — це відкрити свій ресторан. Але його батько був невблаганний: «Де це бачено, щоб морський змій відкривав ресторани?» Тож Освальду довелось-таки долучитися до родинного бізнесу, а кухарство опановувати як хобі.

— Бідолашний Освальд, — зітхнула Пенелопа.

— Так, це принизливо, — погодився Пітер. — Мабуть, дуже складно виходити на люди й позувати перед фотоапаратами, коли ти такий сором’язливий.

— Еге ж, особливо, якщо ти справжній кухар, — додав Саймон.

— Найкращий серед найкращих, — підтвердив Папуга. — І до того ж він ніколи не використовує місячної моркви. Завжди знаходить лише свіжі продукти. Освальд надзвичайно вибагливий до їжі.

Небо засвітилося глибоким золотаво-зеленим сяйвом, і тепер подорожні могли милуватися заходом чотирьох сонць. На обрії з’явився Острів вовкулак — малесенька плямка, яка щораз більшала, розросталася, промальовувалася чіткіше.

— Мабуть, ми таки не встигнемо припливти на острів до того, як споночіє, — сказав Папуга, зиркнувши спершу на годинник, а потім на небо. — Нам доведеться зійти на берег у темряві, але відчалити від острова ми неодмінно мусимо, поки не зійде місяць — хоч би що сталось. Який же я дурень! Чому не подумав про це раніше? Можна ж було попросити Г. Г. два дні не відпускати сонце з неба. Але, як завжди, я згадую про це тоді, коли вже нічого не вдієш.

Що ближче було до острова, то лиховіснішим він здавався: химерні скелі, покручені кущі. Острів був моторошний і похмурий, Пенелопу аж пересмикнуло, коли вона уявила, хто тут живе.

— Я попросив Освальда пристати до берега з південного боку, — пояснив Папуга, — тому що Мандрагоровий ліс лежить на північному сході острова, а лігвисько вовкулак — на північному заході. Якщо нам пощастить перейти ліс і не розбудити мандрагор, а вовкулаки нас не занюхають, ми назбираємо рути і мерщій накиваємо п’ятами.

— А як же блимавки? — поцікавився Пітер.

— Ну, вони не такі вже й небезпечні, просто трохи грайливі. Але довіряти їм не можна, — застеріг Папуга.

Освальд пригальмував недалеко від острова і завернув у невеличку бухту. Човен причалив, друзі витягли його на піщаний берег — червоні й чорні піщинки лиховісно виблискували в призахідному промінні.

— Запам’ятай, — звернувся Папуга до Пенелопи, — ти залишаєшся тут разом із Етельредом і Освальдом. Коли відчуєш якусь загрозу — мерщій тікайте звідси.

— А як же ви? — засмутилася Пенелопа.

— За нас не турбуйся, — самовпевнено заявив Папуга, — ми не пропадемо.

— Па-па, Пенелопо… — прошепотів Пітер. — Пам’ятай, найменша загроза — і вас тут нема!

— Так, — додав Саймон, — краще не ризикувати.

— Щасти вам. Будьте дуже обачні. Бережіть себе, — сказала на прощання Пенелопа.

Пітер і Саймон навшпиньки, з мішками і серпами в руках, зникли в чагарниках, а з ними і Папуга. Етельред із Пенелопою сіли на березі, а Освальд ліг на мілині.

— Не хвилюйтеся, панночко, — примовляв Етельред. — Вони пройдуть Мандрагоровий ліс і нарвуть рути так швидко, що ви й незчуєтесь.

Освальд дуже уважно прислухався до розмови, ні на мить не відставляючи слухової трубки від вуха.

— Поясніть мені врешті, — попросив він, — навіщо їм та рута?

— Навіщо? Аби віддати її горностаям, — відповів Етельред.

— Горностаям? Ага, зрозуміло, як я сам не здогадався! — пирхнув Освальд. — Але НАВІЩО?

— От біда! То ти нічого не знаєш? — вигукнув Етельред. — Навіть про василісків не знаєш? І ні про що інше?

— Ні, на жаль… — знічено пробурмотів Освальд. — Розумієш, я був у відрядженні у справах і зовсім недавно повернувся.

Тоді, щоби не нудьгувати, Пенелопа та Етельред вирішили розповісти Освальду все про василісків і свої неймовірні пригоди.

— Підлі тварюки! — обурився Освальд, дослухавши до кінця. — Так вчинити з Г. Г.! Найдобрішою у світі людиною! Це ж він відкрив мені рецепт приготування найсмачнішого пирога з малиною! Як же йому пощастило мати таких друзів!

— Тепер ти знаєш, навіщо нам рута. Лише з нею ми маємо шанс усе врятувати, — сказала Пенелопа насамкінець.

— Так, тепер я розумію, чому вона вам необхідна, — погодився Освальд. — Це все одно, що остання дрібочка перцю, останній кристалик солі, шматочок цибульки, чистесенька, запашнесенька, така собі малесенька-премалесенька травиночка, вирішальна для перемоги чи поразки якогось рецепта.

— Саме так! — погодилася Пенелопа. — Як ти гарно сказав!

— А я, друже, ні слова не второпав, — зізнався Етельред.

— Я тут подумав, — сказав Освальд, — може, мені варто підпливти до острова з північного сходу, щоби бути напохваті в разі чого?

— Ой, молодець! — зраділа Пенелопа. — Дякую, так буде значно спокійніше.

— Що ж, тоді я поплив, — Освальд трохи відійшов від берега, занурився під воду і зник з очей швидко і безгучно, мов дрібна рибка.

Пенелопа з Етельредом уже кілька годин (принаймні їм так здавалось) мовчки сиділи біля човна.

— Який жаль, панночко, що ми мусимо сидіти мовчки… — нарешті прошепотів Етельред. — Мені так кортить заспівати вам пісеньку. Ми, жаби, славимося своїми голосами, і я такі чудові пісеньки знаю! Повірте, я б заспівав…

— Це дуже мило з твого боку, — шепнула Пенелопа, — а я б залюбки послухала.

— А якби я не забув спорядження, то міг би показати вам кілька гарних фокусів, — він озирнувся. — Я ж до того, як стати шпигуном, був штукарем! Я вмію тритона з циліндра витягати! Ще й так вправно — всі тільки потилиці чухають.

— Я просто вражена! — відповіла Пенелопа.

Знову запанувала тиша, і Пенелопа почала уявляти всілякі лиха, що могли трапитися з Пітером, Саймоном і Папугою.

— Знаєте, панночко, — не витримав Етельред, — погляньте, там, у кінці затоки, є пагорб. Я би застрибнув туди, звідти краще видно. Може, побачив би наших? Як вони ту руту несуть? Можна мені туди? Панночко, будь ласка!

— Добре, — сказала Пенелопа, — думаю, так буде навіть краще. А я залишуся тут, біля човна.

— Дякую, панночко, тоді я побіг, — прошепотів Етельред і пострибав геть.

Без Етельреда ніч стала для Пенелопи вдвічі моторошнішою і самотнішою. І щойно вона збагнула, що не варто було відпускати шпигуна, тут-таки не забарилися дві події, котрі остаточно її в цьому переконали. По-перше, над небокраєм Співучого моря з’явилася тоненька срібна підківка місяця. Вона швидко підіймалася вгору, і тільки-но цілком відірвалася від моря — місячне сяйво залило все довкола. І раптом Пенелопа почула довге тужливе виття, від якого холола кров у жилах. Воно раз у раз озивалось луною і котилося долом. Невдовзі все змовкло, але тиша тепер здавалася дівчинці ще жахливішою, бо тепер вона точно знала — вовкулаки прокинулись і шугають лісом.

Пенелопу мучило питання: чи варто зараз іти на пошуки Етельреда? Однак вона не могла ні на що зважитись. Зненацька почувся дивний голос. Спочатку він звучав як тихе і далеке зітхання, але коли наблизився, вона змогла розібрати слова.

— Рятуйте, — жалібно шелестів ніжний, мов пух чортополоху, голосок. — Будь ласка, допоможіть, будь ласка.

Пенелопа підхопилась і кинулася до чагарників, бо саме звідти, як їй здавалося, долинав голос. Спершу вона нічого не могла розгледіти в пітьмі, але раптом побачила світло, дивне світло, яке мінилось барвами веселки і чи то котилося, чи то переповзало від куща до куща в напрямку моря.

— Допоможіть, змилуйтеся, допоможіть, — повторював хтось тонесенько і жалібно. Пенелопі здалося, що це голос цього химерного світелка, яке рухалось їй назустріч. Бездумно, забувши про небезпеку, Пенелопа кинулась до нього крізь чагарники.

Опинившись поруч, вона побачила, що це сяйво завбільшки з тенісний м’ячик і складається ніби з язичків полум’я багатьох різнобарвних свічечок. Та коли придивилася ще уважніше, то розгледіла всередині маленьку пухкеньку пухнасту пташечку з качиним дзьобом, а замість пір’я вкриту тоненькими язичками полум’я. Вогники так тремтіли і бігали, що неможливо було розгледіти, яке ж воно, це пташеня. Зрозуміло було лише, що воно дуже налякане. Пенелопа присіла біля пташечки і хотіла взяти її на руки, але та хутко перекинулась на спину і щосили відштовхнула долоню Пенелопи своїми тендітними крихітними лапками.

— Не чіпай мене, — легенько зітхнула вона, — почекай трохи, я змінюся.

Пенелопа відсахнулась і почала спостерігати. На превеликий подив, істота змінилася з різнобарвної на молочно-жовту.

— Тепер я холодна, — сказала вона тихенько, — можеш взяти мене на руки.

Пенелопа підняла і заходилася пильно роздивлятися це диво, що тепер лежало в її долонях. Воно було легесеньке, як пух, і тремтіло, ніби справжня пташечка.

Пенелопа пішла до берега і човна, сіла на пісок, а істотку поклала собі на колінця. Пташеня з полегшенням там вмостилося.

— Ти, мабуть, Пенелопа, — сказало створіннячко, — гик.

— Так, — здивовано відповіла Пенелопа, — а ти звідки знаєш? І хто ти?

— Я вогняночка, — прошепотіла маленька істота, — тобто… гик! — я поки що пташеня, маленький вогняник. Тільки тиждень тому вилупилась… гик. Звати мене Фенелла.

— А що з тобою трапилося? — запитала Пенелопа.

— Я можу коротко розповісти, — сказала задихана Фенелла, — бо часу майже не лишилося. Сьогодні ввечері я вчилася літати. Але сонце… гик… заховалося, і я ненароком звалилася на кущі. Я ще слабенько літаю… гик… Усі мої вогники погасли, і я знепритомніла. А коли отямилась… гик… то побачила, що навколо того куща кружляють блимавки… гик… Вони змовлялися. Ти не уявляєш, які вони підступні змовники. Ця їхня змова була справді підла. Вони говорили, що двоє людей… гик… і пан Папуга зараз на острові, а жабу і Пенелопу — це ж ти? — залишили чатувати біля човна. Вони говорили… гик… що розкажуть вовкулакам, де зараз пан Папуга і всі інші, а потім зберуться всі разом і розбудять… гик… розбудять мандрагор…

— Та невже? Он як? — обурено скрикнула Пенелопа. — Огидні змовники! А що було далі?

— А далі на мене напала… гикавка, — винувато відповіла Фенелла, — і всі вони на мене накинулися… гик… І взялися мене лупцювати. Я впала з куща, зламала крило… гик… А вони налякалися і втекли. А я вирішила прийти… гик… і застерегти тебе. Я добре зробила?

— Дуже добре! — Пенелопу так обурили блимавки, їхня змова і те, як вони повелися з Фенеллою, що її голос аж тремтів від гніву. — Дякую тобі. А тепер слухай, що ми зробимо. Я надійно заховаю тебе в човні, де ти маєш дочекатися жабу на ім’я Етельред. Коли він прийде, розповіси йому все те, що й мені, і скажеш, що я пішла попередити пана Папугу про небезпеку. Запам’ятала?

— Так-так, — кивнула Фенелла, — в мене дуже-дуже гарна… гик… пам’ять. Я тільки літаю кепсько.

— Коли я повернуся, вилікуємо твоє крило, — посміхнулася Пенелопа.

— Будь дуже обачна, — попередила Фенелла, — не довіряй … гик… блимавкам, повір мені на слово.

— Не переживай за мене, — відповіла Пенелопа, обережно опускаючи Фенеллу на дно човника. — Тобі там зручно?

— Так, дякую… гик… дуже зручно.

— Не відходь звідси ні на крок, сиди тут і чекай на Етельреда, — Пенелопа взяла ліхтарик і хутко збігла до чагарників.

Між кущами звивалася вузенька нерівна стежечка, якою, очевидно, перед тим ішли хлопчики. Пенелопа продерлася крізь зарості й опинилася на порослому сухою жорсткою травою полі, за яким виднівся ліс. «Мабуть, це і є Мандрагоровий ліс», — подумала вона, розуміючи, що потурбувати їхній сон зараз було б найприкрішою помилкою.

Пенелопа дійшла навшпиньки до узлісся, зупинилась і на мить увімкнула ліхтарик, бо дуже їй кортіло побачити мандрагор на власні очі. Та коли побачила — мало не розреготалася. Мандрагори були схожі на великодні крашанки з великими, наразі заплющеними очиськами, лапатими вухами, горбатими носами і скривленими ротами. По обидва боки від тулуба у них стирчало по дві короткі гілляки, що закінчувалися листочками, — ймовірно, вони слугували мандрагорам замість рук і пальців. А голови їхні були ніби в перуках — порослі дрібненькими гілочками з рясним зеленим листячком.

Усі мандрагори міцно спали і хропли так голосно, що в лісі аж гуло. Пенелопа загасила ліхтарик, проминула кілька перших мандрагор і рушила вглиб лісу. Йшла обережно, тихо, боячись ненароком наступити на мандрагору чи звичайну гілочку, намагаючись нікого не розбудити, і тільки місяць осявав їй шлях. І так крок за кроком Пенелопа просувалася лісом поміж мандрагор, які безтурботно хропли, все глибше і глибше в хащі.

Невдовзі вона вийшла на залиту сріблом місяця галявину, від якої в різні боки розбігалися шість стежинок. І раптом навколо галявини з’явилося кілька синьо-зелених вогників. Вони мерехтіли, але не рухались — ніби спостерігали за нею. Це були блимавки, Пенелопа навіть почула їхні притишені глузливі розмови. Вони перегукувались.

— Це вона, це вона! — хихотів один.

— Так, так, так, так! — раділи решта.

— Вона не знає дор-о-о-о-ги! — зневажливо і глумливо прошепотів перший.

— Не знає, не знає, заблукала, заблукала, — підхопили інші.

— Її скоро зжеруть!

— Так, так, так, так!

— Зжеруть, зжеруть, зжеруть!

— Так. Так-так-так!

Пенелопа дуже розсердилася, не витримала і накричала на них, виказавши все, що думала, і зовсім забула, що ризикує розбудити мандрагор.

Вогники прослизнули поміж дерев і зникли, так само раптово, як і з’явилися. А Пенелопа й далі стояла посеред галявини, міркуючи, яку ж стежину краще вибрати. Вона дуже пожалкувала, що не взяла зі собою компас.

Дівчинка заплющила очі, сподіваючись подумки відтворити карту острова, щоб хоч приблизно зорієнтуватися, де росте рута. А коли розплющила їх, то на кожній стежині вже стояли вовкулаки. Вони були схожі на великих волохатих вівчарок, але ходили на задніх лапах, а передніми орудували спритно, наче мавпочки. Вовкулаки важко дихали, язики звисали з їхніх пащек, очі світилися зеленим блиском, а в пащі виднілися білі гострі зуби. Пенелопа не встигла кліпнути, як вовки оточили її, накинули на голову мішок, схопили грубими волохатими лапами і кудись понесли. Дівчинка нічого не бачила, тільки чула їхні хрипкі голоси.

Невдовзі вони прибули на місце. Пенелопу опустили на землю і прив’язали до стовбура, зняли з голови великий мішок, і вона побачила простору напівтемну печеру, яку освітлювало тільки велике іскристе вогнище. Пенелопа була прив’язана до вертикально вкопаного в землю стовбура, а навпроти стояло ще два стовбури — з прив’язаними Пітером і Саймоном.

— Пенелопо! — вигукнув Пітер. — Що ти тут робиш?

— Чому ти не з Освальдом? — закричав Саймон.

Поки вовкулаків не було в печері, Пенелопа розказала хлопцям про маленького вогняника і про те, як її захопили вовкулаки.

— Ну, а ми, — сказав Пітер, — ми успішно пройшли Мандрагоровий ліс і відшукали руту. Вона росте просто на березі моря, недалечко звідси.

— Нарвали повні мішки рути, — продовжував Саймон, — і тоді прилетів Освальд, сказав, що ти прислала його. А ми відповіли йому, щоб він повернувся і привіз тебе й Етельреда на човні.

— Папуга полетів із ним, — підхопив Пітер, — і ми чекали вас, аж раптом з’явилась ціла зграя цих потвор і почувся крик: «Вони тут, вони тут!» Ми й озирнутися не встигли, як вовкулаки напали на нас. Це сталося півгодини тому.

— Що вони збираються з нами вчинити? — запитала Пенелопа.

— Перетворити на вовкулаків, — похмуро відповів Пітер, — щоб поповнити свої ряди.

— Ти що, здурів? Це неможливо! — нажахано скрикнула Пенелопа.

— Можливо, — заперечив Саймон. — Якщо вони нас вкусять, ми перетворимося на вовкулак. Нам вартовий розказав. У них для цього є навіть спеціальний обряд. Коли місяць сховається, вони кожного з нас вкусять — і все.

Пенелопа мовчала, думаючи про страшну долю, що їх очікувала.

— Звільнитися не вдасться, ми вже пробували, — сказав Пітер. — Вони нас надійно зв’язали.

— У мене в кишені є ніж, але я не можу його дістати, — зітхнув Саймон.

Раптом до печери увійшов вовкулака. У мерехтливому світлі багаття він видався Пенелопі ще злішим й страшнішим, ніж у місячному світлі.

— Не розмовляти! — голосно і злісно гаркнув він. — Я вас попередив!

— А щоб ти обсмалив собі гризло, — задерикувато огризнувcя Пітер.

— Атож, — підтримав його Саймон, — ми маємо повне право говорити, хіба ні?

— Ні. Такий закон, — буркнув вовкулака і влігся біля вогнища.

— Звідки взявся такий закон, якщо ми ваші перші в’язні? — обурено запитала Пенелопа. — Не будьте ідіотами.

Вовкулака прищулив вуха й заричав на неї:

— Ми не ідіоти! Ми вас усіх взяли в полон і зробили це дуже навіть розумно, тому сидіть тихо.

Усі замовкли. Було лише чутно, як потріскує вогнище. Зненацька вовкулака, який дрімав, поклавши голову на лапи, нашорошив вуха. А тоді сів і втупився на вхід у печеру. Діти побачили дуже дивне створіння, яке повзло до них. Воно було схоже на довгу білу гусінь. Бранці і вовкулака спостерігали, як воно повільно підповзало дедалі ближче до вогню. Вовкулака зірвався з місця, шерсть його настовбурчилась, він дико загарчав на дивну істоту:

— Стій, ти хто?

— Р-р-р, — відповіла гусінь, — р-р-р, друг.

— Який іще друг? — занепокоєно допитувався вовкулака.

— Я жаболака, — відповів знайомий голос. — Я жаболака, мене прислали до вас, я приніс дуже важливий і цінний подарунок для головного вовкулаки.

Дивне створіння підповзло до вогнища, і діти побачили, що це Етельред, замаскований великим рулоном вати, розмотаним і припасованим уздовж спини.

— Який ще жаболака? Що за один? — запитав ошелешений вовкулака.

— Ти хочеш сказати, що ніколи не чув про жаболаків? — зневажливо кинув Етельред. — Значить, погано тебе вчили.

— Я дуже добре освічений, — обурився вовкулака.

— Ти? Добре освічений? І ніколи не чув про жаболаків? — глузував Етельред. — Дорогенький, на твоєму місці мені було б соромно зізнатися, що я не чув, хто такі жаболаки.

— То хто ж це такі? — розсердився вовкулака.

— Вони такі самі, як вовкулаки, — відповів Етельред, — тільки ще небезпечніші, ще лютіші і ще хитріші.

— Ти не можеш бути небезпечніший, лютіший і хитріший за нас, — обурився вовкулака. — Я тобі не вірю.

— Ти що, звинувачуєш мене в брехні? — перепитав Етельред. — Для тебе це добром не скінчиться. Ми, жаболаки, буваємо дуже небезпечні, якщо нас розлютити.

— Я не казав, що ти брешеш, — взявся виправдовуватись вовкулака. — Я тільки сказав, що не вірю тобі.

— Ну, це вже краще, — нібито подобрішав Етельред. — То де ваш головний? Мені треба передати йому подарунок.

— А який подарунок? — підозріливо поцікавився вовкулака.

— Це для головного, а не для тебе, ясно? — відрубав Етельред. — Це спеціальне чарівне зілля, яке робить усіх вовкулак, жаболак і так далі вдвічі небезпечнішими, лютішими й хитрішими.

— Удвічі? — перепитав вовкулака. — Удвічі небезпечнішими, лютішими й хитрішими?

— Так, так, так, — відповів Етельред і дістав маленьку пляшечку. — Просто втираєш це зілля в хвіст — і не встигнеш сказати «філе з жаб’ячих ніжок», як зробишся одним із найстрашніших вовкулак.

— Тобто якби в мене було це зілля… Це, звичайно, тільки припущення… То я б міг із вартового перетворитися, наприклад, на ватажка зграї? — вовкулака облизнувся.

— Авжеж, — підтвердив Етельред, — поза всякими сумнівами. Не дивуйся, якщо ваш головний після того, як втре цю чарівну субстанцію собі у хвіст, оголосить себе королем вовкулаків.

— Тут… ну… в пляшці його досить багато, — замислено пробурмотів вовкулака.

— Так, — погодився Етельред, — навіть забагато для одного.

— Слухай-но, а може, ти дозволив би мені трішки капнути цього й собі на хвіст? — попросив вовкулака. — Тобто одну малесеньку краплинку, таку малесеньку, що головний і не помітить.

— Ну, не знаю, не знаю, — засумнівався Етельред. — Усе-таки це подарунок, я не маю права.

— Ну, будь ласка, — жалібно канючив вовкулака. — Тільки одну краплиночку! Він ніколи в житті не дізнається, а я буду вдячний тобі до кінця днів.

— Ну, — знехотя протяг Етельред, — тільки одну краплинку, обіцяєш?

— Так, так, так, звичайно, обіцяю, — закивав вовкулака. — Тільки одну краплинку.

Етельред простягнув йому пляшечку, а той вихопив її, відкоркував і вилив увесь вміст собі на хвіст. Діти відчули сильний гострий запах медичного спирту з їхньої аптечки, який вони взяли, щоб дезінфікувати подряпини й синці.

— Ага! — тріумфально вигукнув вовкулака. — Я тебе обдурив і вилив усе. Тепер я стану королем вовкулаків. Тепер я найнебезпечніший, найлютіший і найстрашніший. І почну я з того, що з’їм тебе, жалюгідного жаболаку.

— Ну, це ми ще побачимо, — сказав Етельред, вихопив із вогнища жарину і кинув її на хвіст вовкулаці.

Спирт спалахнув, хвіст вовкулаки охопило полум’я.

— Гар-р-р, — загарчав вовкулака, — мій хвіст, о мій хвіст!

— Це називається лікування вогнем, — гукнув Етельред.

— У-у-у! — завив вовкулака і забігав довкола вогнища. — Мій хвіст! Мій хвіст!

— На твоєму місці я побіг би і занурив його у воду, — порадив Етельред.

Виючи від болю, вовкулака послухався поради, вибіг із печери і стрімголов кинувся до моря. Його хвіст палав, наче смолоскип.

— Хай трохи побігає, — Етельред зірвав маскувальну вату. — А тепер будемо вас звільняти.

— Етельреде, ти був неперевершений, — сказала Пенелопа.

— Це неймовірно! — продовжив Пітер.

— Чудово! — додав Саймон.

— Так, — сказав Етельред і зашарівся, — я гарно його розіграв, але ж саме цього і вчать асів-шпигунів. Проте мені здається, що я не зможу розв’язати ці вузли.

— У мене в кишені є складаний ніж, — нагадав Саймон.

— Як ти нас знайшов? — запитала Пенелопа.

Етельред розклав ніж і заходився розрізувати мотузки.

— Ну, — сказав він, — коли я прийшов до човна і побачив, що вас нема, то в мене мало не стався серцевий напад. Але дурненька пташечка-гикавка розповіла мені, що сказала Пенелопі і що Пенелопа вирішила робити. І тоді в мене знову мало не стався серцевий напад.

Звільнившись, Пенелопа почала розминати зап’ястя там, де найглибше врізалась мотузка. А Етельред взявся за Пітера.

— І тоді, панночко, — вів далі він, — я пострибав слідом за вами так швидко, як ще ніколи не стрибав, але ви, мушу визнати, теж ішли скоренько. Коротше кажучи, я наздогнав вас тільки в Мандрагоровому лісі, на галявині, де всі стежки розходяться. Я вже хотів озватися, але саме в цей момент на вас напали потвори.

Він перерізав мотузки на руках у Пітера і перейшов до Саймона.

— Ну, скажу вам, як є, — говорив далі Етельред, — перемогти всіх їх я б не зміг. Ще по одному — можна було б спробувати, але вони ніколи не виходять один на один. Тому я просто пішов за вовкулаками назирці, і коли вони подалися готуватись до «великого кусання», як вони це називають, і залишили на чатах тільки цього дурня, я сказав собі: «Етельреде, хлопче, зараз знадобиться твоє мистецтво маскування». І враз я згадав, що в мене немає маскувального одягу, а єдине, що є, — це аптечка, в якій залишилася тільки вата і ця смердюча рідина. Тож я зробив усе, що зміг.

— Ти дуже сміливий і хитрий, — похвалила Пенелопа.

— І надзвичайно розумний, — підтримав Пітер.

— І неймовірно винахідливий, — додав Саймон.

— Ой, досить, — зашарівся Етельред, — ви знову хочете мене засоромити?

— Тікаймо звідси, — сказав Пітер, — поки ці жадібні тварюки не повернулися.

Вони крадькома вийшли з печери і помчали Мандрагоровим лісом, а далі через галявину рути до моря. Було чутно, як десь вдалині виють вовкулаки, і Пенелопа аж тремтіла від страху. Нарешті діти добігли до моря і пішли вздовж берега. Пітер і Саймон намагалися знайти орієнтир, біля якого домовлялись зустрітися з Папугою.

Раптом Пенелопа озирнулася назад і з жахом видихнула:

— Дивіться! Вовкулаки!

З протилежного краю берега на них насувалась, як грізна хмара, зграя вовкулак. Очі у них блищали, язики теліпалися, мов лиховісні стяги, ікла виблискували проти місяця і здавались величезними, як печериці. Вони нюшили землю, ішли по сліду.

— Втікаймо за мис, до іншої бухти, — розпачливо крикнув Пітер. — Ми зі Саймоном будемо відганяти їх камінням, а ви з Етельредом тим часом шукайте човен.

Вони добігли до мису і подерлися на скелю. Пітер вилазив першим — аж раптом зупинився:

— Т-с-с-с, — прошепотів він. — Там, по той бік скелі, хтось є. Може, вовкулаки хотіли відрізати нам шлях до втечі і прислали сюди іншу зграю?

Усі завмерли. Їхні серця шалено стугоніли. Прислухались. Якусь хвильку було тихо, а далі почувся голос:

— Щоби зробити справді смачну запіканку, я завжди додаю дрібку розмарину і чебрецю, трішки полину і цибулі, а потім ще доливаю найкращої мадери.

— Ти кудись поспішаєш? — запитав інший голос.

— Це Освальд! — закричала Пенелопа. — Освальд і Фенелла!

Вони видряпались на скелю і побачили перед собою човен із Папугою і Фенеллою на борту, а збоку, на мілині, лежав Освальд. Ззаду вже долинало сопіння і гарчання вовкулак та гуркіт каміння, що осипалося з-під їхніх лап. Діти з Етельредом швиденько зістрибнули зі скелі в бухту і щодуху побігли до човна.

— Папуго! Папуго! Допоможи! — кричала Пенелопа. — За нами женуться вовкулаки!

— Ах, вовкулаки! — вигукнув Освальд. — Зараз подивимось.

Він підплив до бухти, вислизнув на берег і своїм великим синім тілом заступив дорогу вовкулакам. Тоді набрав повен ротисько морської води і виплюнув її просто на хижу зграю, ніби з пожежного шланга.

Потужний струмінь води вдарив у перших вовкулак, і ті позадкували зі скавулінням і тихим гарчанням.

— Лихі невиховані потвори, ще й камінням кидаються, — мовив Освальд, знову набрав повну пащеку води і випустив на вовкулак, які тепер чимдуж кинулися навтьоки.

Тим часом Папуга перелетів на плече до Пенелопи і цьомкнув її у вушко.

— Моя люба, найдорожча Пенелопо, — сказав він, — я такий радий, що ти жива-здорова. Нумо швидше всі у човен.

Вони сіли в човен, відштовхнулись від берега, відпливли далеченько і тоді покликали Освальда, який все ще бешкетував на березі: ганяв вовкулак то туди, то сюди, поливаючи водою, і сміявся. Почувши, що його кличуть, він відразу покинув ту мокру справу і поплив до своїх друзів, а втомлена і розлючена зграя залишилася ні з чим.

— Буде їм наука, — задоволено промовив він. — Будуть знати, як жбурляти камінням в іноземців.

— Що ж, — засміявся Папуга, коли хлопці накинули петлю на шию Освальду, — присягаюся Юпітером, ми це зробили. Всі живі-здорові, маємо чотири мішки рути. Хіба це не добра робота?

— Дорогою ще треба заїхати по лаванду, — нагадав Пітер. — І тоді — стережіться, василіски!

— Так, — підхопив Саймон, — ми їм покажемо!

— Освальде, ти будеш нас тягти всю дорогу? — запитала Пенелопа.

— Так, — відповів Освальд, — вам дуже пощастило, що в мене зараз нічого не готується в печі, й один день я радий вам присвятити.

— Це прекрасно, — сказала Пенелопа. — До того ж я ще хотіла дати тобі один рецепт.

— О, яка ж ти добра і щедра дівчинка, — Освальд був зворушений.

— Уперед! — скомандував Папуга.

І Освальд поплив уперед, до сонця, яке саме вставало з-за моря, і тягнув за собою човен із друзями — назустріч завершальному етапові їхньої незвичайної пригоди.

Розділ VІІІ. Битва за Замок василісків

Брава команда повернулася в Кришталеві печери з дорогоцінною ношею — мішками, повними лаванди і рути, — і закипіла робота. В Етельреда, Пітера і Саймона з’явилися блискучі стратегічні ідеї.

Ідея Етельреда полягала в тому, щоб завербувати Освальда з русалками і доручити їм витягти той здоровенний корок, який закриває отвір у рові з водою навколо Замку василісків. Коли вода стече, запевняв він, оголяться великі труби, що ведуть у темницю, де василіски тримають три великі книги. Усі побоювались, що коли почнеться атака на замок, василіски спересердя можуть спалити книги, а без них Г. Г. як без рук. Тож, за планом Етельреда, необхідно було зібрати спецзагін, який би проник трубами до темниці, знешкодив василісків і став на варті при великих книгах, допоки замок не перейде в їхні руки. Усі дружно визнали, що це чудовий план, і Освальда відіслали з візитом до міс Вільямсон Сміт-Сміт-Браун, щоб він їй усе детально роз’яснив і залучив разом із подругами до спільної справи.

У Пітера і Саймона народилась ідея, коли вони спостерігали за Фенеллою. За допомогою сургучу, шнурка і полум’я свічки хлопці підлатали крило вогняночки, і воно навдивовижу швидко загоїлось. Пітер і Саймон саме обговорювали, як найкраще взяти в облогу Замок василісків, і побачили, як Фенелла стрибає зі спинки стільця і літає по кімнаті.

— Ось що нам потрібно — літаки! З них ми могли б скинути частину військ на внутрішню територію Замку василісків, — сказав Пітер.

— Може, повітряні кулі? — припустив Саймон.

— Повітряні кулі? — перепитав Пітер. — Де ми їх візьмемо?

— Зробимо. Вичаруємо з місячного желе.

— А як вони зможуть літати? — поцікавився Пітер.

— Ну, — відповів Саймон, — ти ж знаєш, що гаряче повітря піднімається вгору. Треба буде наповнити повітряні кулі гарячим повітрям.

— Але як? — здивувався Пітер.

— Вогняники, — пояснив Саймон. — Ти ж знаєш, яка Фенелла гаряча. Якщо посадити в повітряну кулю зо двадцять вогняників, то куля здійметься вгору, а потім вогняники зможуть, махаючи крилами, керувати нею в потрібному напрямку.

Хлопці страшенно захопилися цією ідеєю, а Фенелла зраділа, що зможе бути потрібною в такій важливій справі, тож було вирішено не гаяти ані хвилини і тут-таки вичарувати маленьку експериментальну повітряну кулю для Фенелли. На втіху Саймонові, все спрацювало ідеально. Фенелла все кружляла й кружляла кімнатою, як хотіла. Вона так тішилась своїм успіхом, що на бідолашну знову напала гикавка.

— Я зуміла — гик! — правда, Саймоне, гик? — весело сказала вона. — Ти бачиш, Пітере, гик, я повертаю, гик, у цей бік?

— Ти була прекрасна! — запевнив її Пітер.

— Тепер питання тільки в тому, скільки буде вогняників, — сказав Саймон.

— О, сотні, гик! — відповіла Фенелла. — Як мінімум, гик, двісті, а то й більше.

— А ти можеш переконати їх приєднатися до нас? — запитав Саймон.

— Звичайно, можу, гик, — запевнила Фенелла. — Я розповім їм, гик, які ви чемні, гик, були зі мною і яка це, гик, добра справа.

— Гаразд, а ти могла б зараз полетіти до них і попросити їх завітати до нас у Кришталеві печери? — поцікавився Саймон. — Скажи їм, що це буде наш штаб і що звідси ми будемо керувати штурмом.

Фенелла, щаслива, що їй дали таке надзвичайно важливе доручення, полетіла разом зі своєю невідступною гикавкою вербувати вогняників.

А тим часом Папуга і діти здійснили ще один візит — до Горностайства, де їх тепло зустрів Венслідейл. Герцог із герцогинею Вініфред саме пили чай на газоні для гри в крокет.

— Ви дістали її, дістали? — пропищав горностай, підстрибуючи від нетерплячки. — О, я так хвилююся! Як би я хотів, щоб мій радикуліт не завадив мені піти з вами!

— У нас ціла гора рути, — відповів Папуга, — але Г. Г. тримає її під замком. Ми не хочемо, щоб ви, горностаї, відбилися від рук, як василіски. Тому Г. Г. приготував лише одну велику пляшку соку.

— Ду-ри-ло, — сказав Венслідейл. — Щоб ми та й відбилися від рук? Ти ж сам знаєш, які ми, горностаї, тихі й миролюбні створіння.

— Це про всяк випадок, щоб зайвий раз не ризикувати, — заспокоїв його Папуга. — Оце сік рути. Хто готовий скуштувати? Ти?

— Узагалі-то я б залюбки, — сказав Венслідейл, — але, ой-ой-ой, мене досі мучить радикуліт, о-о-о! Боюсь, це може мені зашкодити. Краще випробувати руту на молодшому садівникові. Він хороший хлопець, але дуже кепський садівник, і якби сік виявився — ну, як би це сказати, е-е… — якоюсь мірою отруйним, що ж, така його доля.

— Він не отруйний, ти, плаксію, — сказав Папуга. — Ти думаєш, що Г. Г. не перевірив його?

— Байдуже, — рознервувався Венслідейл, — хай краще скуштує молодший садівник. Він так цього чекав, що я не хочу його розчаровувати.

Нема ради — покликали молодшого садівника на ім’я Вілберфорс. Його привели і поставили посеред галявини, щоби провести експеримент.

— Слухай, Вілберфорсе, — сказав Папуга, — ця рідина зовсім не шкідлива, але прошу тебе уважно прислухатись до себе і детально розповісти мені про будь-які зміни, які ти відчуєш, коли її вип’єш. Зрозумів?

— Так, сер, — відповів Вілберфорс.

На ньому була кругла шапочка, великі окуляри в роговій оправі, зуби стирчали вперед, а з носа безперестанку текло.

— Ви маєте випити цю рідину, а я вам маю сказати, чи почуваєтеся ви краще. Дякую, сер.

— Тепер ти розумієш, що я мав на увазі, — приречено промовив Венслідейл. — Нещодавно він викопав дорогоцінні цибулинки моїх нарцисів і приніс їх на кухню, бо подумав, що це картопля.

— Ні, ти не зовсім правильно мене зрозумів, — провадив Папуга. — Ти, Вілберфорсе, вип’єш оце, а тоді, знову ж таки ти, Вілберфорсе, скажеш мені, чи почуваєшся краще. Тепер зрозумів?

— О, так, сер, — сказав Вілберфорс, взяв пляшку і зробив великий ковток.

— Яке дивне ім’я — Вілберфорс! — шепнув Пітер Саймонові.

— Справді, дуже дивне, — погодився Саймон.

Тим часом Вілберфорс стояв і кліпав, а всі присутні уважно дивилися на нього. Минуло вже п’ять хвилин, а він залишався таким, як і був. Серця гостей завмерли: вони так старалися, ризикували власним життям — і все даремно?!

— Ну, що, як почуваєшся? — обережно запитав Папуга.

Вілберфорс зиркнув на нього.

— Кгм, я питаю, як ти почуваєшся? — голосно повторив Папуга.

— Ти чо кричиш? Я всьо чую, не глухий! — гаркнув Вілберфорс. — Тебе шо, обходить, як я почуваюся, га? Не твоя куряча справа! Краще про себе подумай, бо зараз як дам в дзьоб!

— О Боже! — вигукнув Пітер.

— А ви двоє шо — теж нариваєтесь? — Вілберфорс стрімко метнувся до хлопців і визвірився на них: — Вам шо — моє ім’я не подобається?! Ану, опустили рила, подивимось, які ви красені, коли я вам довбешки задом наперед вправлю!

— Матінко! Це фантастика! — вигукнув Венслідейл. — Ніколи в житті нічого такого не чув! Ніколи такого не бачив!

І тут Вілберфорс розвернувся і, перш ніж хтось зрозумів, що він збирається робити, схопив Венслідейла за мереживну краватку і почав несамовито торсати.

— А ти! — горлав Вілберфорс. — Мене вже нудить від тебе, мене вже від тебе верне, мене вже твої блювотні заморочки дістали! Давно пора тобі наклепати по повній!

З цими словами Вілберфорс дав в око Венслідейлу, герцогу Горностайському, та так добряче, що той відлетів і впав на чайний столик. Діти вражено витріщилися на Венслідейла, який лежав на землі; на ньому красувалися бутерброди і меренга, а навколо войовничо витанцьовував Вілберфорс.

— Давай, вставай, ти, нюне! — кричав садівник. — Ти, безхребетний альбіносе, вставай, я порву тебе, як шмату, побачиш! Я відріжу тобі вуха, я тобі всі зуби повибиваю!

Скінчилося тим, що шестеро горностайських садівників цілий день ганялися за Вілберфорсом, поки врешті спіймали його і замкнули в повітці.

— Я думаю, — сказав Папуга, почувши стогони Венслідейла, коли того несли по сходах, — думаю, цей експеримент можна назвати абсолютно, глобально, цілковито вдалим, правда ж?

Діти від щирого серця погодилися з ним.

Коли Венслідейлові стало трохи краще (хоч око в нього все-таки підпухло), він пообіцяв, що горностаї, всі як один, допоможуть їм у битві проти василісків, тож посланці повернулися в Кришталеві печери з успіхом.

У Кришталевих печерах тим часом панувала метушня і шум — робота кипіла. Грифони загнали отару місячних телят у бічний тунель, де вони готували місячне желе, пластина за пластиною, а Пенелопа, Дульчібелла і Г. Г. вичаровували з нього повітряні кулі та інші потрібні речі. За стінами печер, на лану місячної моркви, Пітер, який тепер почувався у своїй стихії, тренував батальйон кавалерії єдинорогів. Навчав їх бігати риссю, галопом і синхронно розвертатись. Єдинороги вчилися дуже швидко, і невдовзі Пітер міг пишатися їхньою старанністю і вправністю.

Упродовж цих кількох днів Етельред час від часу надовго кудись зникав, і хоча всі це помітили, ніхто не надав цьому значення, оскільки у кожного було дуже багато роботи. І ось коли втомлена Пенелопа вичарувала з цілої гори місячного желе сімсот вогнетривких костюмів для горностаїв, з’явився Етельред. Він страшенно здивував дівчину тим, що прийшов у трикутному капелюсі та елегантній уніформі із золотими еполетами і цілою колекцією найрізноманітніших стрічок на рукавах. Мундир був темно-зеленого кольору, а штани — білі. При боці красувалася довга шаблюка в срібних піхвах.

— О, Етельреде, ти неперевершений, — сказала Пенелопа.

— Ой, невже вам справді подобається? — зашарівся Етельред. — Це мій однострій головнокомандувача.

— Справді? — здивувалась Пенелопа. — А чий ти головнокомандувач?

— Ходімо зі мною, покажу, — загадково сказав Етельред і повів її одним із бічних тунелів.

І коли дівчинка побачила, що підготував Етельред, вона спершу не повірила своїм очам, а потім дуже зраділа: перед нею напоготові стояло близько п’ятдесяти жаб. Усі в гарних яскраво-червоних уніформах із мідними ґудзиками, півкруглих шапочках, прикрашених великими чорними перами, озброєні гострими списами, луками і стрілами. Побачивши Пенелопу, усі як один виструнчились.

— Звідки вони взялися? — здивувалась Пенелопа.

— Із Замку василісків, — пояснив Етельред. — Мені не хотілося бути єдиною жабою, яка прийде вам на допомогу, тому я прослизнув у замок, замаскований під грека, якому треба найняти команду для своїх сорока двох кораблів, і завербував усіх своїх родичів.

— Це чудово, — Пенелопа була зворушена. — Гадаю, Г. Г. зрадіє так само, як я.

Етельред зняв капелюх і поважно прокашлявся.

— З вашого дозволу, панночко, я хотів би назвати цей підрозділ, м-м-м… Хочу, щоб він називався… «бригада смертельно страшних жаб панни Пенелопи».

— Звичайно, будь ласка, мені дуже приємно, — зворушилась Пенелопа.

— Дякую, — Етельред був неймовірно задоволений. — Я саме веду їх на невеличке тренування в стрільбі з лука, тож чи не були б ви такі ласкаві й чи не погодились би, ну, привітати їх чи щось таке?

— Так-так, охоче! — відповіла Пенелопа.

— Загін, рівняйсь! Струнко! — закричав Етельред, і всі жаби в червоних одностроях ще більше виструнчилися. — Право-руч! Кроком руш!

Підрозділ рушив, і коли вояки крокували повз Пенелопу, Етельред крикнув:

— Стій, раз-два! Право-руч!

Пенелопа стала струнко і військовим жестом привітала вояків.

— Дякую вам, панночко, — сказав Етельред, коли полк помарширував далі. — Зараз я проведу тренування зі стрільби з лука. Дехто з них вже непогано стріляє. Вчора один мало не поцілив у мій капелюх.

Пітер і Саймон провели багато часу за книгами у великій бібліотеці Г. Г. Читали про найкращі методи нападу на фортеці, а в одній книжці побачили зображення машини, яка, на їхній погляд, могла б їм знадобитись. Вона була схожа на величезну катапульту з довгим важелем, ніби гігантська ложка. Треба було потягти за важіль, покласти в заглиблення тієї подоби ложки снаряд і відпустити. Хлопці, між іншим, вичарували з місячного желе одну таку експериментальну катапульту, і вона діяла справно. Питання було лише в тому, чим же стріляти, але його вирішили грифони. Вони сказали, що можуть відлити золоті ядра. А успіх був ще й у тому, що, як виявилось, вони до того ж чудові стрільці.

За цей час Фенелла повернулася з Острова вовкулак зі всіма своїми родичами і друзями. Пенелопа і її брати спостерігали за їхнім польотом у темряві і в один голос визнали, що це найпрекрасніше видовище, яке їм пощастило побачити в Міфології: вогняники пролітали над морем у сяйві місяця різнобарвною світляною стрічкою. Ця казкова стрічка легко погойдувалась у повітрі, наче жива веселка. Тільки-но вогняники прилетіли в Кришталеві печери, Саймон почав експерименти з повітряними кулями. Він вирахував: щоби підняти кошик із тридцятьма горностаями у повній амуніції, треба посадити в кулю сорок вогняників. Тож їхній повітряний флот мав налічувати п’ятнадцять куль. Кулі літали успішно, і вогняники страшенно пишалися тим, що навчились маневрувати в небі.

Приготування йшли повним ходом: коридори кишіли муштрованими жабами і горностаями; грифони з Табітою до сьомого поту відливали із золота сотні ядер, а Пенелопа годинами прив’язувала кошики до повітряних куль надміцними шовковими шнурами, які спеціально для цього сплела Дульчібелла.

Напередодні штурму Саймон вирішив пояснити кожному його завдання і показати на великій моделі Замку василісків з околицями, яку він змайстрував власноруч, коли саме, хто саме й що саме мусить робити під час штурму. Але треба було знайти приміщення, де всі могли б зібратися разом.

— О, це не проблема, — сказав Г. Г., коли Саймон розповів йому про свій план. — Збери всіх у банкетній залі.

— Я навіть не знав, що тут така є.

— Є, — сказав чарівник. — Ходімо покажу.

І він провів його кількома коридорами, через великі подвійні відчинені двері, за якими була величезна зала з прекрасною блискучою кришталевою підлогою, освітлена сотнями вишуканих грибних світильників.

— О, це ідеальне місце! — радісно вигукнув Саймон. — Тут поміститься навіть Освальд.

— Дуже добре, що ця зала для чогось знадобиться, — сказав Г. Г. — Колись я побудував її, щоб влаштовувати бали і банкети в дощову погоду, бо чомусь зовсім забув, що в Міфології я керую погодою, і якщо захочу, аби дощу не було, то його й не буде. І вийшло так, що ми цю залу ніколи ще не використовували. Дуже шкода.

— Зате тепер вона нам просто необхідна, — підбадьорив його Саймон.

Перед великим штурмом усі його учасники зібралися в прекрасній банкетній залі. Там стояли одна за одною шеренги доблесних горностаїв і жаб, великий і гамірний табун єдинорогів, які жваво кивали головами, згуртована зграя грифонів у шкіряних фартушках, які виблискували краплями розплавленого золота. Була там ціла юрба метушливих вогняників, схожа на велику рухому клумбу, була тут і панна Вільямсон Сміт-Сміт-Браун зі своїми чарівними панянками (вони прибули сюди на спині Освальда і були в захваті від знайомства з королем єдинорогів і герцогом Венслідейлом), був тут і Освальд власною персоною, синій, немов павичеве перо, і зі слуховою трубкою напоготові, а також Табіта, яка від хвилювання порожевіла ще дужче. За великим банкетним столом сиділи ті, кого Саймон називав головним командуванням. Це були: Г. Г., Папуга і Дульчібелла, Етельред, Пенелопа, Саймон і Пітер. Перед ними на столі стояла модель Замку василісків. Коли всі зібралися, Саймон, якого обрали для виступу з промовою, підвівся і постукав довгою палицею по столу, вимагаючи тиші. Поступово у залі перестали пищати, шепотітися і шурхотіти. Запанувала тиша.

— Вельмишановні пані й панове, — почав Саймон, — я попросив Г. Г. покликати вас сюди, і всі ви знаєте навіщо. Наша мета — захопити Замок василісків, провчити їх, але найголовніше — врятувати наші великі книги.

Після цих слів почулися схвальні вигуки, стукіт копит, лопотіння крил і гучні оплески.

— А сенс нашої зустрічі ось у чому. У нас залишився єдиний шанс врятувати країну, тому ми не маємо права на помилку, і зібралися тут усі разом для того, щоб кожен добре зрозумів і запам’ятав, що, де і коли йому належить робити. Перш за все, ми нізащо не можемо дозволити василіскам спалити чи знищити спересердя великі книги, а вони на це, як нам відомо, цілком здатні. Тому, згідно з нашим планом, ми маємо завдати їм стільки клопоту, щоб вони не встигли навіть подумати про це. Ми вже маємо уявлення про те, на що здатні василіски, завдяки двом нашим хоробрим друзям: жабі Етельреду, присутньому тут, який із неймовірною відвагою і професійною майстерністю замаскувався під індійського заклинателя змій і прокрався в їхній замок.

Почулося захоплене багатоголосе «О-о-о!» і вибух оплесків, Етельред аж зашарівся.

— Скориставшись допомогою свого товариша вужа, він продемонстрував василіскам кілька магічних трюків із заклинання змій і довідався, що василіски не знають, що саме ми готуємо, але знають, що ми щось готуємо, і це страшенно їх нервує. А потім Етельред запустив феєрверк і розповідав, що вони почали бігати по колу, збиваючи один одного з ніг.

Зала вибухнула сміхом і оплесками.

— Сьогодні рано-вранці, — й собі посміхнувся Саймон, — наш єдиний і неповторний, непереможний і безстрашний добродій Папуга виказав неабияку відвагу, здійснивши повітряну розвідку над замком.

Почулись вигуки «Браво!», «Хай живе Папуга!» і гучні оплески. Папуга чемно вклонився присутнім.

— Він пролетів низько над стіною з бійницями і побачив, що василіски встановили кілька гармат і казанів із гарячою олією. Це, очевидно, будуть головні засоби їхньої оборони. Поза тим вони покладаються тільки на захист рову і великої брами. Можу додати, що добродій Папуга пролетів просто над головами вартових і закричав: «Пильнуйте, пильнуйте, ваш кінець уже близько!» І мені дуже приємно повідомити, що після цих слів двоє з них так перелякалися, що звалилися в рів.

Зала знову вибухнула сміхом і оплесками — ще гучнішими, ніж перед тим.

— Однак, — вів далі Саймон, — сміх сміхом, але ми не повинні недооцінювати наших супротивників. Вони підступні, жорстокі і небезпечні, але щоби ще раз довести вам, наскільки важлива наша перемога, я попрошу Етельреда зачитати пункт за пунктом нові розпорядження, які василіски мають намір впровадити в життя, коли візьмуться до керування країною.

Саймон сів, а Етельред підвівся, розгорнув пергамент і почав:

— Пункт перший: усі фенікси мають бути вислані з Міфології, а разом із ними і всі морські змії завдовжки понад п’ять футів.

— Яке зухвальство! — проревів Освальд.

— Пункт другий: усі дракони повинні бути використані для перевезення вантажів, зокрема будівельних матеріалів для василісків.

— Нахаби! — вигукнула Табіта, червона від гніву.

— Пункт третій: усім єдинорогам належить обрубати ріг, після чого їх будуть використовувати як гужовий транспорт і тяглову силу для карет василісків.

Ці слова викликали в єдинорогів обурене іржання, гримання рогів і тупіт копит.

— Пункт четвертий: усіх жаб належить використовувати для висиджування яєць василісків, натирання підлоги і сервірування столів у замку.

Жаби аж очі вирячили від жаху.

— Пункт п’ятий: усіх русалок належить використовувати як тяглову силу для перевезення суден і плотів василісків, а також — тричі на тиждень — для очищення рову довкола замку.

— Яка неповага! Яке приниження! Очищувати якийсь рів — мені, з моїм шляхетним родоводом! — запротестувала Дездемона.

— Пункт шостий: усіх горностаїв належить використовувати як няньок, кухарів, лакеїв, садівників тощо у Замку василісків.

— Себто мене? Герцога Горностайського? Як василіскову няньку? — з жахом вигукнув Венслідейл. — Мене — лакеєм у василісків?!

— Пункт сьомий: змусити Г. Г. погодитись працювати на василісків і допомагати їм із заклинаннями.

— Нізащо! — скрикнув Г. Г. — Ніколи, ніколи, ніколи!

Його слова привітали оплесками і схвальними вигуками.

— Пункт восьмий: речі, які належить заохочувати: безмежне зростання чисельності василісків, оскільки вони мають керувати країною; неухильне зростання чисельності мандрагор, вовкулак та інших розумних, інтелігентних і приємних у спілкуванні членів суспільства.

Тут здійнявся такий лютий рев, такий гамір і крик, ніби вдарили громи небесні. Венслідейл настільки розхвилювався, що ненароком ударив Вініфред по голові своєю палицею із золотим окуттям. Жаби розмахували піками з таким запалом, що кілька горностаїв отримали синці під очі, а четверо найвразливіших вогняників знепритомніли. Минуло добрих п’ять хвилин, перш ніж відновився порядок і Саймон знову зміг взяти слово.

— Тепер, — сказав він, — ви розумієте, чому нам так важливо перемогти?

— Так! Розуміємо! — закричали всі в один голос.

— Дуже добре, — сказав Саймон. — А зараз, сподіваюся, всі ви уважно вислухаєте, як ми збираємося провести атаку і що саме кожен із вас повинен робити.

Присутні зацікавлено спостерігали, як Саймон ставить посеред столу модель Замку василісків, щоб усім було якнайкраще видно.

— Отже, ось вона, модель замку, — Саймон узяв указку. — Як ви бачите, він має форму весільного торта з порожниною всередині і чотирма вежами. Центральна порожнина — велике внутрішнє подвір’я. Ось тут, довкола, бачимо рів, а тут — підйомний міст і замкові ворота. Всім зрозуміло?

— Так, так! — хором відгукнулися присутні.

— А тепер розглянемо детальний план штурму, — провадив Саймон. — Ліворуч і праворуч від замку будуть напоготові два підрозділи грифонів, озброєних катапультами, — по п’ять на кожен підрозділ. Табіта буде розжарювати золоті ядра перед пострілом, щоб вони підпалювали все, у що влучать, і завдавали василіскам якнайбільше руйнувань. Далі, тільки-но грифони дадуть перший залп, чудово натренований двоюрідний брат Етельреда на ім’я Егберт (він, до речі, на той час уже буде в замку) переріже канати, на яких тримається підйомний міст. На жаль, він сам не зможе відчинити ворота, але щойно міст опуститься, відразу славна кавалерія єдинорогів під проводом мого брата Пітера розтрощить ворота і рознесе їх на друзки. Коли ж усе це вдасться, негайно треба переходити до таких дій:

Спершу панна Вільямсон Сміт-Сміт-Браун із русалками в супроводі нашого доброго друга Освальда проникне у рів і витягне корок. Рівень води почне падати.

Тим часом я на чолі флотилії повітряних куль, наповнених вогняниками і з горностаями на борту, здіймуся в повітря. Наш десант пролетить над замком, опуститься на внутрішньому подвір’ї і захопить оборонні мури. Кожен горностай буде забезпечений вогнетривким одягом і водяним пістолем із лавандовою водою. Їхнє завдання — відволікати на себе увагу василісків і боротися з ними, скільки стане сил. Тільки-но рівень води в рові впаде до нуля й оголяться труби, Егберт відразу позначить дві-три з них червоними прапорцями. Це будуть, власне, ті труби, що ведуть до темниці, де зберігаються наші великі книги. І тоді великий загін горностаїв разом із бригадою смертельно страшних жаб панни Пенелопи пробереться трубами, вони знешкодять василісків і самі стануть на варті великих книг, аж поки замок не перейде в наші руки. Ну, що скажете? Усе зрозуміло?

Всі погодились, що все ясно як божий день.

— Добре, — сказав Саймон, — у такому разі прошу вас, друзі, щоб завтра вранці о шостій усі були на своїх позиціях, бо рівно о шостій тридцять грифони дадуть перший залп. На цьому крапка. Дякую всім. Бажаю успіху.

Коли всі вийшли з великої банкетної зали, Пенелопа перестріла Етельреда.

— Етельреде, знай, ти здійснив надзвичайно мужній вчинок, коли проник у Замок василісків і так чудово все організував.

— Та що ви, панночко, — відповів на це Етельред, — я ж вам казав: мистецтво маскування — це мій коник.

— Ти проявив справжню військову хитрість і відвагу, — сказала Пенелопа. — І я маю до тебе особисте прохання.

— Будь ласка, просіть, що забажаєте, панночко, — палко запевнив Етельред. — Ви тільки скажіть — і я все зроблю.

— Обіцяєш?

— Аякже, панночко, навіть не сумнівайтесь, — підтвердив Етельред.

— Тоді, — вела далі Пенелопа, — ти зі своєю бригадою смертельно страшних жаб маєш проникнути в замок по водогінній трубі, так?

— Саме так, панночко. Я, можна сказати, йду на чолі бригади.

— Я хочу піти разом із вами.

— Що?! Ні-ні, панночко, хвилинку, — розхвилювався Етельред. — Так негарно, я не можу взяти вас, слово честі. Коли щось станеться з вами, я собі цього не пробачу, і ніхто ніколи мені цього не пробачить.

— Але ж ти обіцяв? Обіцяв! — сказала Пенелопа. — Я не збираюся сидіти тут без діла, коли інші воюють. Ну, будь ласка, Етельредику, хороший, я мушу піти з тобою. Я надягну вашу симпатичну червону уніформу, коси заховаю під шапочку так, щоб ніхто й не здогадався. Я обіцяю робити тільки те, що ти скажеш, а ти завжди зумієш мене захистити, якщо знадобиться.

— Хай йому грець, панночко, — пригнічено пробурмотів Етельред. — Якщо хтось почує про це, з мене здеруть шкіру, слово честі, здеруть.

— Але ти допоможеш мені? — вигукнула Пенелопа.

— Ну, я ж обіцяв, нічого не вдієш, — зітхнув Етельред. — Отже, доведеться дотримати слова. Про одне лише прошу, панночко: будьте дуже обережні, бо на нас чекає страшенно небезпечна справа.

— Так, я буду дуже обережна, — пообіцяла Пенелопа.

Папуга обрав собі роль генерального наглядача за всією битвою, а відтак мусив кружляти довкола замку, спостерігати за військовими діями і звертатися з отриманою інформацією до Г. Г., який мав перебувати в персональній повітряній кулі, прив’язаній у зручному і безпечному місці, звідки добре видно поле бою.

Отже, наступного ранку, за десять шоста, повітряна куля Г. Г. поволі знялася в небо на довгій шовковій стрічці, яку сплела Дульчібелла. Г. Г. мав при собі водяний пістоль із лавандовою водою про всяк випадок, великий пакунок із бутербродами, пляшкою місячноморквяного інжирного пива і підзорною трубою Папуги. А Папуга примостився на краєчку кошика, готовий злетіти, щойно почнеться битва. Із цього спостережного пункту — кошика, завислого в повітрі, — Г. Г. бачив під собою Замок василісків і спостерігав за пересуваннями їхніх бойових загонів.

Рівно о шостій грифони вивели свої катапульти на бойові позиції і біля кожної батальйон горностаїв ретельно поскладав гарматні ядра акуратними стосами. Табіта бігала від одного стосу до іншого, дихаючи вогнем на ядра, аж поки вони не розжарювалися до багряного світіння і мало не плавились.

Тим часом горностаї, жаби, русалки й Освальд переховувались у Корковому лісі поблизу замкового рову. За невеличкою смугою пагорбів, якраз навпроти підйомного мосту, Пітер виставив свою кавалерію, а Саймон там само прив’язав усі повітряні кулі.

Тепер усе було напоготові, всі трималися мужньо, хоч і з деяким острахом, і терпляче очікували сигналу від Г. Г. Рівно о пів на сьому Г. Г. вихилився з кошика і замахав великим зеленим стягом із золотими смугами — прапором країни Міфології. І битва за Замок василісків почалася.

Вісім грифонів, користуючись своїми довгими черпаками, якими в мирний час розмішували розплавлене золото в казанах, заклали розжарені ядра в катапульти. Ще вісім грифонів за сигналом командира натиснули на важелі, катапульти вистрілили, посилаючи золоті блискучі і гарячі ядра просто на зубчасті мури замку. Ядра гримнули, зробили пробоїни в мурах і залишились там, повільно розгоряючись, а василіски кинулись носити воду відрами й гасити їх. Після трьох залпів верхня частина мурів була майже зруйнована, то тут, то там замок палав, і василіски так розгубилися, що було очевидно: їх застали зненацька. Однак вони все-таки перетягнули кілька гармат на нові позиції і зробили п’ять пострілів по грифонах, проте влучність їхня, на відміну від супротивників, була нікудишня.

Зненацька величезний підйомний міст із жахливим гуркотом, схожим на грім канонади, впав додолу — і всі зрозуміли, що це відважний Егберт успішно перерізав канати. Тут же, не зволікаючи, Пітер у своєму блакитно-золотому однострої, що його Пенелопа пошила спеціально для цього, просурмив атаку. Сто п’ятдесят єдинорогів у лавандових і білих попонах пліч-о-пліч виступили з-за пагорбів. Спершу вони ішли риссю, згодом, із наближенням до мосту, за командою Пітера вишикувались у колону по чотири. Наступна команда — і вони перейшли в легкий галоп, а потім помчали щодуху. Ніздрі в них надималися, золоті роги сяяли в променях світанкового сонця.

Перша хвиля єдинорогів влетіла на міст, копита прогриміли по дерев’яній кладці, а далі почувся страшенний хрускіт дерева — то вони з розгону ввігнали роги у величезні замкові ворота.

Єдинороги наступали хвиля за хвилею, гуркотіли копитами по мосту й били рогами в брами, аж поки ті, повільно і невідворотно, почали піддаватися, тріщати й розпадатися під цією навалою. Василіски у відчаї принесли кілька величезних казанів із киплячою олією до мурів над ворітьми і вилили її вниз. Але Папуга, кружляючи поблизу, прокричав тривогу, єдинороги встигли відскочити вбік, і олія, паруючи і булькаючи, вихлюпнулась на міст. Тоді передовий загін горностаїв із відрами вибіг на міст і посипав олію піском і гравієм, щоб єдинорогам не було ковзко.

У ту саму хвилину, коли перша хвиля єдинорогів накотилася на підйомний міст, Освальд із Дездемоною та іншими русалками, що сиділи в нього на спині верхи, звісивши хвости на один бік, наче в дамському сідлі, подолав шлях від Коркового лісу і спустився в рів. Він виявився зручною мішенню, тож василіски вирішили повправлятися в гарматній стрільбі по ньому. Ядра падали на землю довкола Освальда, розтинаючи повітря і розорюючи пурпуровий схил, але, як не дивно, жодне ядро не вцілило ані в змія, ані в Дездемону, ані в жодну іншу русалку. Тож вони живі-здорові дочвалали до рову і пірнули під воду.

І тоді Саймон із-за пагорбів розгорнув повітряну атаку. Прозорі повітряні кулі з вогняниками всередині, виблискуючи всіма барвами веселки, одна за одною злітали в небо. До кожної кулі було припасовано кошик, а в кожному з них сиділо повно розлючених горностаїв. Горностаї, щиро кажучи, вихлебтали стільки рути, що Саймон насилу стримав їх від братерської бійки, поки вони чекали початку штурму. Повітряні кулі піднялися над мурами замку, ошелешені василіски пробували плювати в них потужними струменями полум’я, але не змогли дістати. Натомість горностаї відповідали пострілами з пістолів, заряджених лавандовою водою, і невдовзі дійшло до того, що василіски на замкових мурах почали задихатися, кашляти і крутитися дзиґою, сліпнучи від сліз. Один із них, ніде правди діти, так тяжко чхав, що аж звалився в казан із гарячою олією й отримав сильні опіки. А повітряні кулі з горностаями, які вже тріумфували на борту, перелетіли через мури і почали опускатися на велике внутрішнє подвір’я.

Тим часом Дездемона з дівчатами відшукала в рові здоровенний корок. Знайти його було нелегко, бо вони лише припускали, де він може бути, до того ж корок обріс намулом і слизом, тож його відшукали не одразу. Але врешті корок знайшли і причепили до кільця мотузку, вільний кінець якої не без труднощів прив’язали до Освальда. Річ у тім, що коли обмотували мотузку Освальдові довкола грудей, виявилось, що він страшенно боїться лоскоту — словом, Освальд від цього так розреготався, що мусив виринути на поверхню і відхекатися. Урешті-решт довелося прив’язати мотузку змієві на шию. І тоді всі разом — і Освальд, і русалки — потягнули-потягнули, та й витягнули корок. Вода скаламутилась і ніби спухла, Г. Г. побачив у підзорну трубу величезний вир, що утворився над отвором, почулося булькотіння і плюскіт, ніби випускали воду з гігантського басейну, і рівень стрімко почав падати.

Василіски, очманілі від безнастанних атак зі всіх боків, далі затято боронилися.

Ядра грифонів трощили фортечні стіни. Головні ворота замку розпадалися на шматки під натиском єдинорогів. Саймонові повітряні кулі приземлилися на головному подвір’ї — на василісків кинулися кровожерні горностаї з пістолями, зарядженими лавандовою водою.

Тим часом останні пригорщі води пробулькотіли в отворі рову і дно оголилось, порожнє і брудне. А в стінах замку відкрилися численні водостоки, такі, як той, що його досі використовували для проникнення всередину. Над двома цими отворами виднілися червоні прапорці. Це був той момент, якого так чекав головнокомандувач Етельред. Він вів за собою п’ять десятків суворих і агресивних жаб, тобто бригаду смертельно страшних жаб панни Пенелопи, та ще підрозділ кровожерних горностаїв із Коркового лісу. Усі вояки були озброєні вогнетривкими щитами і лавандовими пістолями. Пенелопа, напрочуд мила в червоному однострої і шапочці з пером, бігла поряд із Етельредом.

— Панночко, будь ласка, — захекано промовив Етельред, коли вони спустилися в замулений рів і потюпали по мулистому дну, — будь ласка, панночко, тримайтеся впритул до мене і не наражайтесь на небезпеку.

— Гаразд, обіцяю, — сказала Пенелопа, і щоки її палали від захвату. — Як же цікаво! От біда! — гарматне ядро хряснуло в болото зовсім поряд. — Ні, не так уже й цікаво, зате страшенно небезпечно.

Вони дісталися до позначених прапорцями отворів, і тут бойовий загін Етельреда розділився надвоє. Командир наказав усім зберігати абсолютну тишу, щоб застати зненацька ворожу варту, і скерував горностаїв в одну трубу, а сам із Пенелопою і смертельно страшними жабами рушив іншою. Пенелопа йшла в темряві слідом за Етельредом і їй здавалось, що ця труба ніколи не скінчиться. Аж раптом перед ними виросла загорожа із залізних ґрат, за нею виднівся коридор до темниці, де зберігались великі книги. Тишком-нишком жаби зняли ґрати і прокралися в коридор. Трохи далі так само зникли ще одні ґрати, звідти висипали горностаї. Вони знов об’єдналися і безшелесно просувалися далі під проводом Етельреда і Пенелопи.

Загін дійшов до повороту, і Пенелопа з Етельредом визирнули з-за рогу. Вони побачили з десяток василісків, яких, очевидно, поставили тут охороняти книги: вартові зібралися біля сходів і палко сперечалися. Мабуть, вони не сподівалися атаки з тилу, бо з’ясовували, чи варто їм вийти на поверхню і вступити в бій на великому подвір’ї замку, чи ні. Нарешті їхній головний постановив, що один василіск усе-таки залишиться на варті, щоб у разі потреби підпалити книги, а решта підуть нагору битися. Відтак двері в темницю, де зберігалися великі книги, відімкнули, і вартовий став напоготові, аби будь-якої миті їх підпалити. А його друзі протупотіли сходами нагору, на поле бою.

— Що робити? — прошепотіла Пенелопа. — Якщо ми підійдемо ближче, він нас побачить і підпалить книги.

— Отож-бо й воно, — прошепотів у відповідь Етельред. — Ану, допоможіть-но мені, панночко, скинути цей мундир, та покваптесь!

Пенелопа помогла йому скинути однострій, і перш ніж встигла спинити, він пострибав просто до темниці, стискаючи в лапі лавандовий пістолет.

— Агов! — гукнув він до вартового. — Агов, вояче, а чого це нікого не видно?

— Ані руш! — гаркнув василіск. — Ще крок — і я дихну на тебе вогнем!

— Що це з тобою, га? — здивувався Етельред. — Я просто прийшов передати тобі і твоєму шефові цікаву інформацію, яку випадково знайшов. Ану, поглянь-но сюди.

Етельред помахав вартовому пістолем із лавандовою водою.

— Що це? — недовірливо спитав вартовий.

— Я оце в трубі натрапив на одного горностая, — сказав Етельред, — та й уперіщив його каменюкою по голові. То він мав при собі ось що. Цією штукенцією горностаї там ваших гасять що є сили. Убивча річ. Тільки я не зовсім знаю, як воно працює.

Етельред зупинився якраз при дверях до темниці і крутив у лапах пістоль, ніби й справді не знав, як ним користуватися.

— Ану, дай сюди, я віднесу сержантові, — сказав василіск і ступив на крок за поріг. Етельред скористався моментом і випустив струмінь лавандової води просто йому в дзьоб.

Василіск відсахнувся, почав задихатися, кашляти і чхати, розбризкуючи довкола потоки полум’я. Пенелопа зрозуміла, що настала її пора. Вона обернулась до жаб і горностаїв, гукнула «Вперед!» — і побігла вниз коридором, а за нею ринула вся її жаб’ячо-горностаєва гвардія.

Василіск побачив юрбу ворогів, що мчала просто на нього, і хотів було втекти, як зненацька у нього вистрелили п’ятдесят струменів лавандової води з пістолів п’ятдесяти жаб, і ще п’ятдесят — від горностаїв. У василіска вирвався дивний крик, більше схожий на булькотіння, він закрутився на місці і непритомний впав на підлогу.

— А тепер — десятеро горностаїв і десятеро жаб — сюди, стерегти книги! — звелів Етельред.

Оскільки тут, у темниці, вони перебували у відносній безпеці, Етельред замкнув їх, а ключі доручив Пенелопі.

— Тепер так, панночко: ви стійте тут, — розпорядився він, — а ми побіжимо сходами нагору.

Із цими словами він очолив решту об’єднаного загону жаб і горностаїв і з ними пішов сходами на внутрішнє подвір’я. А тут битва вже майже закінчилася. Напівпритомних від лавандової води василісків, які до того ж безперестанку чхали, горностаї тріумфально зігнали в одну купу і зв’язували попарно. Переконавшись, що його допомога не конче потрібна, Етельред залишив жаб і горностаїв допомагати зв’язувати василісків, а сам знову спустився в підземелля. І внизу на сходах раптом завмер від жаху.

Пенелопа сумлінно вартувала біля дверей і не помітила, що знешкоджений ними василіск уже отямився і тепер підкрадається до неї, а очі його аж палають від люті. Етельред розпачливо роззирнувся довкола — він був без зброї. На щастя, під ногами валялася піка, яку покинув хтось із жаб. Етельред схопив її, ретельно прицілився і метнув у василіска саме тоді, коли той уже намірився спопелити Пенелопу своїм вогняним подихом. Піка влучила йому точнісінько межи очі, і він знову повалився на землю.

— Ой, Етельреде, ти врятував мені життя, — промовила Пенелопа і здригнулася, дивлячись на василіска: він лежав на землі, а з його ніздрів курів дим і часом виривався вогонь.

— Нічого особливого, панночко, — скромно відгукнувся Етельред. — Ви, до речі, теж врятували мені життя.

Раптом знадвору долинули гучні радісні вигуки, а на мосту з’явився Г. Г. верхи на королі єдинорогів. Він поважно проїхав під мурами замку, на яких виднілися шрами та рубці, що залишила грифонівська артилерія, повз обшарпані рештки воріт, які рознесли на друзки єдинороги, і в’їхав на подвір’я, де горностаї і жаби наглядали за купками жалюгідних зв’язаних василісків. Г. Г. зупинився посеред двору. І тут із підземелля вийшла процесія смертельно страшних жаб панни Пенелопи: вони несли три великі книги на золотих і срібних поставцях. І поява цих книг, цілих і неушкоджених, викликала таке голосне «Ура!», що його було чути по всій країні Міфології.

Тоді король єдинорогів і його вершник Г. Г. із Папугою на плечі рушили до Кришталевих печер, Пенелопа з бригадою смертельно страшних жаб ішли за ними, несучи великі книги, слідом виступали єдинороги, грифони, Освальд із русалками, гордо крокувала Табіта з кошиком своїх ріднесеньких яєць, бігли горностаї, стрибали жаби, а над усією грандіозною кавалькадою летіли вогняники на повітряних кулях. Так із тріумфальною процесією три великі книги повернулися додому, в Кришталеві печери, під надійну опіку Генджвіста Ганнібала Джанкетберрі.

Що ж, не так уже й багато залишилося розповісти. Г. Г. вислав василісків у вигнання на далекий острівець у Співучому морі доти, доки вони там не навчаться знову бути доброчесними створіннями. Замок василісків відремонтували і передали Освальдові під ресторан, від чого той був на сьомому небі від щастя. З усіх Табітиних яєць успішно вилупилися дракончики, а це давало певність, що дракони в Міфології не переведуться.

У день від’їзду дітей Г. Г. влаштував на їхню честь особливий і незабутній прощальний обід. На березі Співучого моря встановили з кількох менших величезний банкетний стіл: одним краєм він врізався у хвилі, як пірс, щоби морські створіння могли сидіти за столом у воді, а наземні — на березі. Це був чудовий банкет. Усі страви до нього готував сам Освальд, виголошувалося багато гарних слів і лунало безліч тостів. А на завершення взяв слово Г. Г.:

— Любі мої Пенелопо, Пітере і Саймоне, — почав він. — Це завдяки вашій доброті, вашому розумові і відвазі нашу країну Міфологію врятовано. Нам дуже шкода розлучатися з вами, але знайте, що тут вам завжди будуть раді, вас тут завжди гостинно зустрінуть — приїздіть, коли забажаєте.

Тут залунали схвальні вигуки: «Правда, правда!»

— А зараз, — вів далі Г. Г., — від усіх нас я хотів би вручити вам подарунок.

Він простягнув Пенелопі гарну різьблену скриньку, і коли дівчинка її відкрила, їй перехопило подих. У скриньці лежало три намиста для неї — перлове, рубінове і діамантове. Ще там були шпильки для краваток і запонки — також із перлів, рубінів і діамантів — для Пітера і Саймона. А поряд виблискували три нагороди — ордени перемоги над василісками. На кожному був зображений повалений василіск в оточенні щасливих жителів Міфології. Нагороди були щедро інкрустовані дрібними коштовними камінчиками й оздоблені золотою і срібною філігранню. Це була не скринька, а справжній скарб, і діти не могли отямитись від захвату. Усі присутні, помітивши їхнє зворушення, заспівали бадьору пісню на прощання. Пенелопі на очі навернулися сльози. Гості обнялися з усіма своїми друзями, а насамкінець — із Г. Г.

— Приїздіть до нас якнайшвидше, не зволікайте, — сказав він. — Ми на вас дуже-дуже чекатимемо.

— Ми приїдемо, — пообіцяли діти, — неодмінно.

Потім вони осідлали трьох єдинорогів, а Етельред із Папугою видерлися на четвертого, щоби провести їх, і вирушили в дорогу, залишивши всіх і далі щасливо святкувати перемогу на березі Співучого моря.

За годину невпинного галопу вони домчали до того самого входу, яким колись потрапили в Міфологію.

— Будь ласка, панночко, — прошепотів Етельред, коли вони зіскочили на землю. — Чи міг би я сказати вам кілька слів наодинці?

— Звичайно! — відповіла Пенелопа і пішла з ним за скелю.

— Я хотів запитати, панночко, чи ви б не погодились зробити дещо для мене, і всяке таке? — промовив він і зашарівся.

— Усе, що хочеш, Етельреде, ти ж знаєш, — відповіла Пенелопа.

— Ну, тоді, значить, так… — бурмотів Етельред і червонів дедалі більше. — Якось… ну, я читав одну історію про жабу — тобто це був він — і там була, ну… принцеса, розумієте, і вона, коротше, ну, ніби поцілувала жабу, і, уявіть собі, він перетворився на прекрасного принца.

— Тобто ти хочеш, щоб я тебе поцілувала? — спитала Пенелопа.

— Якщо вже ви не принцеса, то я просто не знаю… — переконано заявив Етельред. — Отже, якщо ви не проти, панночко… Я маю на увазі тільки один раз, задля експерименту.

— Звісно, будь ласка, — сказала Пенелопа.

Етельред міцно заплющив очі, а Пенелопа нахилилася і поцілувала його.

— Ого! — видихнув Етельред із заплющеними очима. — Ну, як, панночко, чи помітні якісь зміни?

— Боюся, що ні, — чесно сказала Пенелопа.

Дві великі сльози викотились із його очей і повільно сповзли по щоках.

— І це дуже добре, — сказала Пенелопа.

— Добре, панночко? Що ж тут доброго? — Етельред від подиву навіть очі розплющив.

— Я б нізащо не проміняла тебе на якогось там прекрасного принца, — пояснила Пенелопа. — Ти подобаєшся мені таким, який ти є, — симпатичним, відважним, розумним і добрим жабою Етельредом.

— Невже, панночко… невже це правда? — перепитав Етельред, і обличчя його проясніло. — Ви справді готові повторити це, поклавши руку на серце, і перехреститися, й поплювати в долоні, й заприсягтися життям?

— Слово честі, присягаюся! — сказала Пенелопа. І на підтвердження своїх слів поцілувала його ще раз.

— Пенні, ходімо, — загукав Пітер, — бо ми так ніколи не потрапимо додому!

Вони підійшли до входу в тунель. Хлопці потиснули Папузі лапу, а Пенелопа цьомкнула його в дзьобик з обох боків.

— Бувайте, мої добрі, відважні, дорогі друзі, — сказав Папуга. — Будь ласка, повертайтеся, не баріться.

— Щойно зможете — то і приїздіть, — додав Етельред.

— Ми постараємося навідатись до вас через рік, — сказала Пенелопа. — Обіцяємо. Ми надішлемо вам листа через мадам Гортензію.

Діти востаннє замилувалися казковими краєвидами країни Міфології: її прекрасними синюватими лісами коркових дерев і пурпуровими травами, далеким золотавим відблиском Співучого моря, нефритово-зеленим небом із караванами кольорових хмар… Вони ще раз глянули на своїх друзів — Папугу й Етельреда та на лавандових і білих єдинорогів, які стояли позаду і кивали на прощання. Тоді, востаннє помахавши всім на прощання, Пенелопа, Пітер і Саймон увійшли в тунель, який мав привести їх назад — у наш буденний світ.

Примітки

1

Миля — британська та американська міра довжини, що дорівнює 1609,344 м. (Тут і далі прим. ред.)

2

Ярд — британська та американська міра довжини, що дорівнює 91,44 см.

3

Фут — британська та американська міра довжини, що дорівнює 30,48 см.

4

Дюжина — дванадцять однакових чи однорідних предметів.

5

Гліссандо — музичний термін, походить від французького glissant, що означає «плавний» перехід від одного звука до іншого по черзі через усі можливі для відтворення на інструменті звуки, що лежать між ними.

6

Mon Dieu — французькою «Боже мій».

7

N’est-ce pas — французькою «чи не так?».

8

Mon brave — французькою «мій хоробрий».

9

Bonne chance — французькою «удачі».

10

Альков — заглиблення в стіні кімнати, ніша.

11

Фунт — одиниця ваги та маси, що дорівнює приблизно 0,45 кг.

12

Венслідейл — вишуканий традиційний твердий англійський сир.

13

Камамбер — французький м’який сир із білою пліснявою.

Content

Джеральд Даррелл
Балакучий пакунок

Розділ І. Балакучий пакунок

Розділ ІІ. Поїзд до країни Міфології

Розділ ІІІ. Місячні телята та єдинороги

Розділ ІV. Шпигуни і плани

Розділ V. Горностаї і грифони

Розділ VI. Співуче море

Розділ VІІ. Вовкулаки і вогняники

Розділ VІІІ. Битва за Замок василісків

Примітки