Ева Фьолер — Тайният портал — книга 3 (Пътуване във времето)

На Лукас и Луиза

Дълго търсих, и знам едно сега,

с теб искам да прекарам времето

си на света.

„Време в бутилка“, Джим Крос

Първа част

Лондон, 1813 г

— Ето там е — каза Себастиано, след като слязохме от каретата на Харли Стрийт и повървяхме известно време по обгърнатата от нощния мрак улица.

— Имаш предвид къщата с каменните лъвове пред вратата ли?

— Това са сфинксове.

— Ясно. — Преструвах се на спокойна, въпреки че сърцето ми щеше да изскочи. — Тъкмо се чудех защо имат крила и човешки лица, които се хилят толкова зловещо.

Себастиано спря пред портата на внушителната сграда.

— Нека отново да преговорим плана — каза той, докато хващаше чукчето на вратата. — Просто за всеки случай.

— Е, добре — отвърнах аз. — Няма да го моля за автограф. Окей, не отричам, че много ми се иска да имам такъв, и съм сигурна, че той не би имал нищо против да ми даде, но осъзнавам, че това би усложнило нещата. Така че ще се въздържа. Не е нужно отново да го обсъждаме. — Заради вълнението ми говорех малко повечко. Това бе нещо като страничен ефект от пътуването във времето. Някак си беше странно за човек от 2013 година изведнъж да се разхожда в 1813-а. Но Себастиано бе самото въплъщение на спокойствието, една от многото причини да го обичам толкова силно.

— Нямах предвид, че ще му поискаш автограф — обясни той. — А последователността на действията ни.

— Аха. Е, сега ще почукаш с тази лъвска глава. След това ще почакаме, докато мистър Търнър ни отвори. Аз ще го разсея, а през това време ти ще влезеш вътре и ще провериш къде точно е избухнал пожарът. Веднага след това идва ред на втората част от плана.

Втората част предвиждаше да докараме каруцата, която чакаше зад близкия ъгъл, натоварена с каци с вода и няколко кофи, които щяхме да използваме за потушаването на огъня. Мисията ни тук щеше да е много по-лесна, ако през 1813 година вече бе създадена прилична пожарна служба, но всичко, с което в момента се разполагаше в това отношение, се нуждаеше от прекалено дълго време, за да се появи на местопроизшествието. Докато се съберяха достатъчно доброволци, цялата къща щеше да е изгоряла до основи, заедно със залепената за нея галерия и една камара прекрасни картини на стойност около милиард паунда в настоящето. Разбира се, тук и сега платната не бяха толкова скъпи, но в двайсети век щяха да бъдат, особено ако се добавят и множеството бъдещи шедьоври, които мистър Търнър, художникът, щеше да завърши през остатъка от живота си. Затова трябваше да се погрижим не само за досегашното му творчество, но и особено той самият да преживее невредим пожара.

Себастиано почука с чукчето на вратата.

— Най-добре остави говоренето на мен — предложи той.

— Защо? Да не би да се притесняваш, че все пак ще го помоля за автограф? Нямаш ли ми доверие, че ще се придържам към предварителната ни уговорка?

— Точно както миналата година във Флоренция, когато се закле, че ще стоиш настрана от Микеланджело, но все пак го попита дали не може да му позираш за една от неговите скици?

— Но Микеланджелоискашеда ме нарисува! Освен това ти нямаше абсолютно никаква причина да ревнуваш, тъй като този тип бе обратен!

— Да, и точно затова любовникът му се разсърди и разруши най-известната мраморна статуя в света.

— Изобщо не е казано, че е бил той. Всеки е можел да хвърли пейката от прозореца на двореца и да улучи с нея Давид — защитих се аз. — Освен това отдавна вече е реставриран.

Бях прекъсната от прозвучал наблизо звън на камбана и притаих дъх, докато ударите следваха с неумолима точност плътно един след друг. Дванайсет.

— Това е знакът — прошепнах. — Започва се.

Малко след полунощ, това бе определеният времеви интервал на мисията ни. Началото на пожара. Обърнах глава към вратата и задуших притеснено.

— Не мирише ли вече на дим? Да не би да сме закъснели?

— Тихо! — прошепна Себастиано. — Някой идва!

Той отстъпи назад и се скри зад един от дебелите крилати сфинксове.

Действително се чуха стъпки и вратата се отвори. Пред мен стоеше един сънен мъж с дълъг халат. Беше към края на трийсетте и имаше приятно слабо лице, което в момента изглеждаше доста сърдито.

— Кой нарушава спокойствието ми в този късен час? — В едната си ръка държеше газена лампа и на мъждукащата светлина забелязах петната от боя върху пръстите му.

— О! — прошепнах благоговейно. Това беше той. Уилям Търнър от плът и кръв. Най-големият английски представител на романтизма за всички времена. Трябваха ми няколко секунди, за да си припомня каква е задачата ми. — О! — повторих, но този път нарочно. — Чувствам се толкова… не знам… — Поставих ръка на челото си, завъртях се грациозно и се строполих в краката му.

— Мили боже! Госпожице, какво ви е?

Мистър Търнър реагира точно както очаквах. Приклекна до мен и потупа бузите ми. Може би малко по-силно, отколкото трябваше, но намеренията му бяха добри. Въздишайки, отворих очи.

— Какво се случи? Да не би да съм припаднала?

— Действително припаднахте — заекна художникът, докато ми помагаше да се надигна. — Как мога… Какво…?

— Една чаша с вода, моля — въздъхнах с отпаднал глас и мистър Търнър отново постъпи, както се очакваше от него.

Припряно скочи на крака и изчезна в къщата. Себастиано се показа иззад сфинкса и се шмугна след него.

Малко по-късно мистър Търнър се върна и ми подаде една чаша. Явно не беше забелязал проникването на Себастиано в къщата. Първата част от плана беше сполучила, или поне началото й.

— Как се чувствате, госпожице? — Художникът ме погледна неуверено. — Или сте госпожа?

— Госпожица. — Позволих му да ми помогне, отпих една глътка от водата и се престорих, че ужасно ми се вие свят, което накара мистър Търнър да ме подкрепи, за да не се строполя отново.

— Къде е…? Никой ли…? — Огледа се панически. — Да не би да нямате придружител?

— О, не. — Спомних си, че в това време бе напълно немислимо почтено момиче да се разхожда само. — Придружаваше ме моят… — Съпруг не ставаше, нали бях госпожица. — Моят брат. Но каретата ни бе принудително спряна от един… разбойник. Аз успях да избягам и ето ме тук сега.

— Мили боже! Мили боже! — Мистър Търнър повтори още няколко пъти изречението, кършейки ръце. — Нужна е намесата на полицията! Ще позвъня със звънчето на икономката да стане от сън и ще я изпратя на Боу Стрийт.

— О, това не е необходимо. — Подуших незабелязано, но все още не миришеше на пушек. Явно огънят все още не се беше разгорял. Дано Себастиано успееше веднага да открие огнището на пожара. Беше от жизненоважно значение да успеем навреме да го потушим. Най-вече за мистър Търнър, защото в противен случай утре щеше да е мъртъв. Едно отклонение в хода на времето, което непременно трябваше да предотвратим. — Може би е добре просто да постоите малко при мен, тук, на чист въздух — предложих на художника.

Докато беше навън, нямаше как да стане жертва на голям пожар.

— Но разбойникът… Трябва да уведомим властите…

Веднага се престорих, че отново изпадам в несвяст, което принуди мистър Търнър да остане до мен и да ме задържи.

Но изведнъж прозвуча неочакван шум от вътрешността на къщата. Приличаше на приглушен писък. Художникът ме пусна, ясно отзивчивостта му си имаше своите граници.

— Това беше баща ми!

Той грабна газената лампа и изчезна в къщата. Тъй като не исках да стоя и да бездействам, се втурнах след него и го последвах в преддверието, където десетки картини висяха на стените. Истински Търнър! Но нямах време да им се възхищавам. Насреща ми се зададе възрастен мъж, обгърнат от развяваща се нощна риза и с прекалено големи пантофи на краката.

— Крадци! Разбойници! Подпалвачи! — викаше той със силно развълнуван писклив глас.

Възрастният мъж беше плътно следван от Себастиано, който се опитваше да го успокои.

— Но, сър, моля ви, изслушайте ме…

Мистър Търнър, който стоеше точно пред мен, не само извика уплашено при вида на предполагаемия крадец, но и изпусна газената си лампа, която шумно се разби на земята и се разтече. Горящата течност се плъзна подобно на огнен език по пода и достигна дългата кадифена завеса на един от прозорците. Платът на мига се възпламени и за няколко секунди се разгоряха буйни пламъци, които, трептейки, се извисиха нагоре, чак до дървените греди на тавана. Кълба от дим се понесоха из преддверието и замъглиха зрението ни.

Сегаопределено миришеше на пушек!

Отне ми един миг, докато схвана какво всъщност се случваше в момента.Ниебяхме виновни за избухването на пожара! А дойдохме със задачата да го предотвратим! Загубила ума и дума, зяпах втренчено горящото перде.

Себастиано го дръпна от корниза и започна да го тъпче с крака, изпълнявайки върху него откачен степ танц, но пламъците се прехвърлиха на един от килимите и също го възпламениха.

— Крайно време е за втората част от плана. Ще докарам каруцата. — Себастиано се затича към входната врата. — Изведи Търнър навън! — извика ми през рамо, преди да изчезне в нощта.

— Мистър Търнър? — Търсейки го, се огледах наоколо, но виждах само огън и дим. — Сър? Сър, трябва да отидете на безопасно място!

— Татко! — чух го да вика от другия край на помещението. — Татко, къде си?

Закрих лице с дантеления ръкав на дрехата ми и се запрепъвах из преддверието, но при целия този дим почти нищо не се виждаше. След малко, сякаш от нищото, пред мен изникна Себастиано, в двете си ръце стискаше по една кофа с вода, които изля една след друга направо върху горящия килим. Пламъците изведнъж угаснаха. Слава богу! Бяхме успели!

Но явно бях сгрешила.

— Имаме нужда от още вода! — извика той. — Трябва да ми помогнеш в гасенето! На горния етаж!

И отново изчезна. Подхванах роклята си с две ръце и се затичах след него. Минах покрай мистър Търнър, който най-сетне бе открил баща си и го водеше към отворената входна врата, където и двамата се спряха, жадно вдишвайки чистия въздух.

— Кое е това русо момиче? — поиска да узнае възрастният мъж. — И защо тича из къщата ни? Да не би да е някоя твоя нова позната?

— Не бива да влизате вътре, особено да се качвате на горния етаж! — казах, едва поемайки си дъх. — Защото там също има пожар!

— Наистина, какво мило създание! — чух да казва старецът. — Но изглежда, бърза за някъде.

Каруцата се появи, трополейки, иззад ъгъла. Себастиано спря коня точно пред къщата и скочи от капрата. Хосе стоеше до една от каците и пълнеше кофи с вода. Връчи две на Себастиано, а трета подаде на мен. Слабото му сбръчкано лице беше безизразно, също като единственото му око, с което следеше случващото се. Другото, както винаги, бе скрито под черна превръзка, която му придаваше вид на стар, но все още готов за бой пират.

Себастиано се затича с двете пълни догоре кофи към къщата и аз го последвах с моята, която преливаше, но значително по-бавно. Това бе един от онези моменти, в които трябваше да призная, че когато ставаше дума за нещо подобно, бях едва наполовина толкова ефективна, колкото бе той. Себастиано можеше да носи две пълни ведра с вода, докато аз само едно. И освен това изкачи стълбите на бегом двойно по-бързо от мен. Разбира се, донякъде това се дължеше на факта, че аз постоянно се препъвах в подгъва на роклята ми. Макар че дрехата ми изглеждаше страхотно, най-вече красивата дантела на ръкавите и деколтето, за рискована пожарогасителна операция определено бе прекалено дълга.

Запъхтяна, стигнах горния етаж, където понесох кофата през застлан с персийски килим коридор, докато ненадейно не бях изпреварена от мистър Търнър, който също се бе снабдил с две пълни ведра от Хосе. От една от стаите в края на коридора излизаха кълба дим. Художникът се втурна в стаята, препъвайки се, и аз го последвах без никакво колебание, въпреки че едва си поемах въздух.

В изпълнената с пушек стая смътно различих силуетите на Себастиано и мистър Търнър, а между тях — трептящите пламъци. Изведнъж се чу съскане: художникът бе излял водата със замах, след което Себастиано взе ведрото от ръката ми и последва примера му, а после се втурна към прозореца и го отвори със замах.

— Успяхме! — извика той достатъчно силно, че долу на улицата Хосе да го чуе.

Пожарът бе потушен.

— Ела тук! — заповяда ми Себастиано. — На чист въздух. Недей да вдишваш дима, чуваш ли!

Кимнах, кашляйки, и залитайки, се отправих към него, за да си поема дълбоко въздух. В стаята беше тъмно, като се изключи отблясъкът на една улична лампа, която се намираше недалеч от къщата.

— Мили боже! — кашляйки, рече мистър Търнър, докато се присъединяваше към нас и жадно поглъщаше мекия нощен въздух. Посочи останките на едно голямо легло с балдахин, което само допреди малко бе обхванато от пламъци и от което все още се издигаха тънки струйки дим. — Баща ми можеше да умре! — Гласът му трепереше от ужас. — Това е неговата стая! — Изглежда, едва успяваше да осмисли случилото се, а после с бързи стъпки напусна стаята. — О, госпожо Такъри, вие сте будна! — чух го да казва в коридора. — Няма повод за притеснение, пожарът е изгасен, имахме смели помагачи. Но трябва да се погрижите за баща ми. Той сигурно е напълно съсипан.

Една жена — вероятно икономката — му отговори с развълнуван глас, но не можах да разбера какво казва, тъй като двамата се отдалечиха.

Себастиано постави ръка върху рамото ми и ме погледна настойчиво.

— Всичко наред ли е?

Кимнах безмълвно. В момента все още бях под въздействието на адреналина, но след няколко минути вероятно щях да изпадна в истеричен рев. Както и при някои предишни пазителски мисии, имах чувството, че напълно се бях провалила. При това този път бях направила всичко както трябва! Е, почти. Макар че бях замъкнала тъпата кофа горе, някак си бях забравила да изсипя водата в огъня. И Себастиано трябваше да го стори вместо мен. А и преди мисията трябваше да си дам повече труд с косата си. Плитката ми, преди малко все още прилично сплетена, се бе разпаднала на непокорни кичури, които ужасно воняха на пушек, както и всичко останало по мен. Но изглежда, това не притесняваше Себастиано. Той се наведе и ме целуна нежно.

— Добре се справи — прошепна ми.

Поклатих глава и забелязах, че започвам да треперя.

— Трябва повече да тренирам за сила. Едва качих по стълбите онази тъпа кофа.

— Все пак беше много голяма.

— Въпреки това.

— Но все пак успя. При това, без да разлееш водата. Беше точното количество, което липсваше за изгасяването на огъня. Честно, справи се наистина блестящо!

Откъм вратата нахлу светлина. Мистър Търнър се беше погрижил за осветлението, като пристъпи с един петораменен свещник в стаята… и се спъна. Свещите се килнаха и за миг се изплаших, че се задава поредният пожар, но художникът стисна здраво свещника. После се наведе и вдигна предмета, заради който едва не падна.

— Така и подозирах. Татко отново е пушил в леглото. Колко пъти съм му казвал, че един ден това ще го убие! — Въздишайки, той гледаше вещественото доказателство — дървена, все още димяща лула.

След което огледа първо Себастиано, а после и мен. Свещникът в ръката му потрепваше леко, а очите му все още бяха широко отворени заради преживения шок, но с изключение на това, се контролираше учудващо добре.

— Кои сте вие? — попита най-безцеремонно.

Това бе един напълно основателен въпрос. Но на който не можехме да отговорим откровено, защото би прозвучало доста откачено, например: „Мистър Търнър, ние сме пътуващи във времето, или по-точно казано, от бъдещето, от 2013 година. Дойдохме със задачата да предотвратим този пожар, който за нула време щеше да се превърне в ужасна огнена стихия и за съжаление, да отнеме живота ви, ако не се бяхме появили навреме“.

Въпреки че беше вярно, никой човек не би ни повярвал. А и бариерата и без това щеше да ни попречи да го изречем. Бариерата представляваше нещо като автоматична спирачка, която прекъсваше всякаква информация, с която дори само откъслечно бихме загатнали кои сме и какво правим. Ако все пак направехме опит, просто си стояхме с отворена уста, без да можем да издадем и звук. Затова в подобни ситуации помагаше само едно: добро оправдание. Или спечелването на малко време, докато успеем да се изпарим.

Себастиано се поклони леко.

— Казвам се Себастиан Фоскари. — Това дори не беше лъжа, или поне не точно. В действителност се казваше Себастиано Фоскари, защото бе истински италианец, родом от Венеция, но и английският вариант на името му звучеше много приятно.

— И вероятно тази млада дама е ваша сестра?

— Точно така — включих се бързо, преди Себастиано да успее да го поправи. — Аз съм негова сестра и докато пътувахме с каретата ни, бяхме нападнати от бандит, но за щастие, успях да избягам и така се озовахме тук при вас, мистър Търнър…

Искаше ми се да доукрася разказа си още малко, за да прозвучи още по-достоверно, но само с един поглед Себастиано ме накара да замълча и веднага ми се изясни защо.

— Знаете името ми, въпреки че никога не сме били представяни един на друг? — попита мистър Търнър с нотка на подозрение в гласа.

За щастие, Себастиано веднага заглади гафа ми.

— Познахме картините ви в преддверието. Вашата слава се носи навред, едва ли има човек в Лондон, който да не се възхищава на изкуството ви. Да се видят наведнъж толкова много ваши произведения само в една-единствена нощ, е рядка привилегия. Дори тук, над леглото, виси ваше платно. — Той посочи картина, изобразяваща бурно море, която ми се стори позната. Дори реших, че вече съм я виждала на една изложба след двеста години.

Може би Себастиано беше попреувеличил, за да разсее подозренията на мистър Търнър, но на практика всяка негова дума беше вярна. Този художник бе гений. И точно заради това бе всичко друго, но не и глупав. Съвсем ясно усети, че цялата история бъкаше от странности.

— Струва ми се изключително учудващо, че тази нощ се появихте в къщата ми точно по време на пожара. А че на всичкото отгоре в този миг сякаш от нищото изникна и натоварена с вода каруца, е направо изумително. Строго погледнато, е почти напълно изключено това да се дължи на съвпадение. — Очите на мистър Търнър придобиха заплашително изражение. — Силно се надявам, че имате логично обяснение, сър!

— Разбира се, че имам такова — отвърна невъзмутимо Себастиано.

Погледнах го с възхищение и отново си дадох сметка колко много причини имаше, поради които да го обичам. Рядко се замислях по въпроса, просто го правех (да го обичам), но понякога имаше моменти като този, в които с кристална яснота осъзнавах какъв невероятен човек бе той и какъв късмет имах да съм с него. Не само че изглеждаше страхотно, но бе и изключително интелигентен и разумен. Това си пролича от факта как набързо измисли логично обяснение за мистър Търнър. Аз никога не бих успяла!

— Но се страхувам, че нямам време да го споделя с вас — продължи Себастиано със съжаление в гласа.

После ме хвана за ръката и ме съпроводи до вратата, сякаш съм спешен случай за „Бърза помощ“. — Сестра ми е напълно изтощена от случилото се. Спешно се нуждае от почивка. Сам виждате колко зле се чувства. Димът е засегнал дробовете й.

Е, добре,таковаобяснение може би също бих могла да измисля. Преодолях изумлението си и бързо се разкашлях, за да подчертая трагичното състояние на дробовете ми.

— За съжаление, моят брат има право — промълвих с подобаващо пресипнал глас, като дори не беше нужно да се преструвам.

Усещах гърлото си разранено, а очите ми направо пареха. И както току-що установих, ми беше малко лошо. Явно действително бях вдишала прекалено много дим. А това, че се нуждаех от почивка, бе дори меко казано, тъй като изведнъж се почувствах толкова изтощена, като след двойна тренировка при господин Шинделмайер. Въпреки че преди две години бях приключила с училището (и за мое щастие, за всички времена, с часовете по физическо при господин Шинделмайер), в момента всички мускули ме боляха като едно време.

— Наистина бих искала да си почина малко — рекох.

— Но разбира се — съгласи се мистър Търнър изплашено. — Ако… Да ви… — Безпомощно махна с ръка. — Да ви донеса чаша вода? — предложи той.

— Не е необходимо, благодаря — отвърна Себастиано. — Просто ни повярвайте, че ви желаем само доброто, дори и обстоятелствата да ви се струват малко странни.

— Вярвам ви! — Отговорът на художника бе спонтанен, но ясно личеше, че не е доволен от това, как бе протекъл разговорът. Изглеждаше като една голяма въпросителна.

Себастиано ме поведе надолу по стъпалата и се зарадвах, че мога да се облегна на ръката му.

Навсякъде миришеше силно на пушек, но мисис Такъри, решителна личност с наподобяваща огромна палатка нощна роба, бе разтворила широко всички врати и прозорци и бе извлякла отвън на тротоара овъглените останки от завесата и килима. Освен това бе наметнала бащата на мистър Търнър с халат и бе надянала на главата му смачкана нощна шапчица. Сега той се бе настанил в стол с облегалка в преддверието и изглеждаше малко отнесен, докато през това време мисис Такъри замиташе с енергични движения саждите.

— Ето го отново и русото момиче — рече той, когато Себастиано ме поведе покрай него. — А този млад мъж също го видях преди малко. Не е ли той подпалвачът? — Размишлявайки, възрастният човек се взря в пантофите си, сякаш те знаеха отговора. — Хм, мисля, че не се случи точно така. Стана ми топло, защото леглото ми гореше, и изведнъж той се появи в стаята ми, издърпа ме навън и ме свали долу. А после и тук се разгоря. Много, много странно. Почти толкова странно, колкото и виденията ти, Уил. Трябва да нарисуваш картина за това. Или вече си направил такава? Нямаше ли видение и за този пожар? И за русото момиче? О, между другото, аз също сънувах нещо. Беше много цветно. За индийския слон. Нали си спомняш, онзи в менажерията в Екситър Чейндж[1]. За съжаление, забравих името му. — Той замълча и потъна в дълбок размисъл, който след няколко секунди премина в тихо похъркване.

Мистър Търнър се прокашля и се накани да направи коментар, вероятно за да обясни обърканите думи на баща си, но Себастиано не му даде възможност за това.

— Сбогом, мистър Търнър.

— Но моля ви, преди да тръгнете, поне ми съобщете адреса си! Имам желание да ви се отблагодаря за помощта!

С най-голямо удоволствие бих му предложила просто да ни даде една от картините си — една съвсем мъничка щеше да ми е достатъчна! — но Себастиано сякаш се досети, затова ме изпревари с отговора си.

— Това, че сте невредим, е достатъчна отплата за нас. Нямаме адрес в Лондон, защото сме само на посещение в града.

— Ние сме обикновени пътници — додадох аз.

Ако трябва да сме точни, казахтуристи, но междугалактическият преводач бе променил думата. Разбира се,междугалактически преводачне беше официалното название. Просто аз го наричах така, защото все още не бях открила как е истинското му название. Но затова пък отлично знаех как функционираше: точно като вграден преводач. Той превръщаше всичко, което казвахме, в подходящия за съответната епоха местен език. Можех жизнерадостно да си бъбря на немски, а Себастиано на италиански — за хората, с които разговаряхме в момента, звучеше като перфектен английски. Съвременните думи се напасваха според обстоятелствата и историческата обстановка —туристите се превръщаха в пътници, колите в каруци,асутиените в корсети.

Докато пътувахме в миналото, нямаше опасност неволно да се изпуснем: бариерата ни спираше да издадем на хората от миналото неща от бъдещето, а преводачът се грижеше да можем да общуваме, без да будим подозрение. Всъщност две много практични въведения, макар и понякога водещи до забавни трансформации на думите.

Една двуместна карета се приближи по улицата и спря зад каруцата. Върху капрата седеше младо момче, което слезе, свали шапката от главата си и се поклони пред Хосе. Дори на сумрачната светлина от уличните лампи се виждаше, че има яркочервена коса. Хосе размени тихо няколко думи с него, след което ни помаха нетърпеливо да отидем.

— Странно, този едноок мъж — чух мистър Търнър да казва, докато двамата със Себастиано вървяхме към каретата. — Изобщовсичкое много странно.

— Просто нарисувайте една картина на всичко това — предложи мисис Такъри. — И без това винаги го правите.

Себастиано ми помогна да се кача в каретата, а после и той ме последва. Хосе се покатери на капрата, а момчето пое каруцата и я подкара. Вероятно беше пратеник — така наричахме помощниците на пазителите на времето в съответната епоха. Те до голяма степен бяха посветени в мисиите ни и знаеха, че си имат работа с пътуващи във времето, макар бариерата да не позволяваше да се споделят събития от бъдещето с тях.

Каретата ни потегли рязко. През спуснатата само наполовина завеса на вратичката видях мистър Търнър да стои пред къщата си, заобиколен от двата загадъчно ухилени сфинкса. Ненадейно си припомних какво бе казал възрастният мъж за виденията и изведнъж ме обхвана предчувствието, че не за последен път съм тук.

* * *

Известно време каретата трополеше из нощния Уестминстър. Себастиано бе обгърнал с ръка раменете ми и на всеки две минути ме питаше как се чувствам, и всеки път го уверявах, че съм супер. Което той не ми вярваше. Аз самата не си вярвах, особено след като спряхме, за да повърна.

— Имаме две възможности. — Хосе бе слязъл от капрата и ме гледаше изучаващо с едното си око. — Можем да изчакаме в квартирата петте дни до новолуние и тогава да използваме главния портал на Трафалгар Скуеър. Или още тази нощ да използваме обикновен прозорец във времето. Има един в Спиталфилдс.

— Отиваме в Спиталфилдс — отсече Себастиано.

— Но нали искахме да си прекараме тук още няколко хубави дни — запротестирах аз.

— И дума да не става. Искам да отидеш на лекар. И то приистинскилекар.

— Нищо ми няма — изтъкнах, въпреки че все още ми се гадеше и ми се виеше свят.

А и главата беше започнала да ме боли.

— Това лекарят ще прецени — реши Себастиано.

— По-добре да заложим на сигурното — съгласи се с него и Хосе. — Вероятно имаш само леко натравяне от дима, но с правилното лечение за нула време отново ще си на крака.

Ето че бях изгубила битката и се отказах да упорствам, все пак беше за мое добро. В момента чувствах остра нужда от аспирин, но той щеше да бъде открит едва след стотина години или нещо такова.

Напредвахме бързо, а аз с печал си мислех за всичко онова, което щяхме да пропуснем. Бях си представяла много живописно петте дни, които трябваше да изчакаме тук, в миналото, до следващата смяна на фазата на луната — разглеждане на забележителностите през 1813 година. Можехме да посетим някой от легендарните балове на „Алмакс“, най-модерния клуб за времето си. Или известния парк „Воксхол“, където вечер половин Лондон се събираше да празнува. А може би щях да си купя и една от онези сладки шапчици със сатенени панделки, каквито носеха жените през тази епоха. Обикновено не се съобразявах много с модата, но пък тези шапчици изглеждаха сладурски.

Но най-якото от всичко щяха да са допълнителните дни, които щяхме да спечелим в настоящето през 2013 година. Ако се върнем при следващата смяна на лунната фаза, щяхме да се озовем в настоящето в същата секунда, в която и бяхме потеглили. Сякаш никога не сме пътували. Това бе страхотен страничен ефект при тези мисии: времето, прекарано в миналото, се явяваше като бонус при връщането ни в настоящето. Но това се получаваше само ако човек се върнеше през някой от главните портали по време на пълнолуние или новолуние. Използваше ли се обикновен портал, времето в настоящето продължаваше да тече — в нашия случай цели два дни. По този начин ни оставаше само още един ден до завръщането ни във Венеция. С други думи, щяхме да пропуснем цялата си почивка в настоящето през 2013 година. Goodbye, Лондон…

— След няколко месеца пак ще се върнем тук — рече Себастиано, сякаш бе прочел мислите ми (понякога си мисля, че наистина го може!). — Тогава ще си осигурим достатъчно време за Лондон. Какво ще кажеш?

— Добър план — промърморих, затиснала устата си с ръка, защото отново ми се повдигаше. — А сега може ли отново да отбием вдясно?

* * *

Спиталфилдс в лондонския Ийст Енд, изглежда, бе място, имащо лоша слава. След всичко, което бях прочела, едно време е бил — тоест сега — най-гадният квартал в града. Джак Изкормвача бе безчинствал тук в края на XIX век и най-бедните от бедните обитавали мизерни жилища.

Трябваше да намалим темпото, защото улиците станаха значително по-лоши. Навсякъде имаше дупки, а на някои места настилката напълно липсваше. Къщите бяха криви и порутени, а на някои ъгли дебнеха съмнителни фигури, но със сигурност никоя от тях не би посмяла да ни спре с лоши намерения. След последното ни спиране Себастиано се беше настанил на капрата до Хосе и бе препасал колана с оръжията си, на който видимо за всички висяха смъртоносни пистолет и шпага.

Винаги се плашех мъничко, когато се окичеше с всички тези опасни джаджи, но в същото време бе и някак си успокояващо, защото знаех, че в случай на опасност можеше да ни спаси живота. Няколко пъти на Себастиано му се бе налагало да докаже бойните си умения, макар обикновено да носеше оръжията само за да всява респект.

Накрая каретата спря. Трепкащата светлина на фенера й освети една малка черква. Себастиано ми отвори вратичката, помогна ми да сляза и заедно последвахме Хосе, който извади ключ и отключи една скрита странична врата. Не ме учудваше, че прозорецът във времето, който след малко щяхме да използваме, се намираше в божи дом. Във Венеция също имаше такъв, в „Санто Стефано“. Но тези обикновени прозорци във времето можеха да се използват само ако никой страничен човек не гледаше — в момента, в който се съберяха непосветени хора, преставаха да функционират. Затова тези проходи във времето обикновено се намираха на уединени места, извън града или както в случая, в черква. Защото, когато не се провеждаше литургия, обикновено храмовете бяха пусти — като се изключеше някой и друг свещеник, но Хосе си имаше свои методи, да предотвратява внезапните им появи, например чрез щедри волни пожертвувания.

Миришеше на тамян и влажни, стари зидове. Подът беше покрит с груби мраморни плочи, а местата за сядане се състояха от няколко проядени от червеи пейки. В нишите на страничните олтари бяха разположени няколко зловещо изглеждащи саркофага, рамкирани от почернели от сажди свещи, които в момента не горяха. Единственият ни източник на светлина беше фенерът, който Хосе бе взел със себе си.

Старият мъж заобиколи една колона, настани се на една от пейките и погледна със свъсено изражение към главния олтар, над който висеше в естествен размер дървена фигура на Христос, разпънат на кръст, с широко разтворени очи. По гърба ми полазиха тръпки, защото изглеждаше толкова зловещо. Ако зависеше от мен, можеше веднага да се разкараме от тук.

— Защо седна? — Себастиано пристъпи до Хосе и го погледна въпросително. — Какво чакаме?

— Пратеникът Джереми. Повиках го.

— Червенокосото момче? Каква работа има тук? Да вземе каретата и конете?

— Не, трябва да ги пази, докато се върна.

— Смяташ отново да се върнеш тук?

— Да. Имам да свърша още някои неща.

При тези думи на Хосе в мен се прокрадна неприятно чувство. Бях предположила, че в настоящето щеше да се върне заедно с нас във Венеция, в крайна сметка работеше там. Беше ръководител на историческия архив в университета и като се изключеха малките му временни екскурзии в миналото, там беше постоянното му местоживеене. Обикновено всички наши мисии като пазители се извършваха във Венеция, освен ако някъде другаде не се нуждаеха от заместници — както сега в Лондон. Или поне Хосе беше казал, че става дума за заместване.

Двамата със Себастиано си разменихме погледи. Нещо тук изобщо не беше наред. Изтощена, аз също се отпуснах на една пейка.

— И какво по-точно имаш още да свършиш тук? — попита Себастиано.

Хосе само повдигна рамене. Беше толкова типично за него да не издава и една сричка в повече. Въпреки че го познавах, откакто се познавах и със Себастиано, все още не можех да го разгадая. Като един от старите, притежаваше сили, за които нямахме и представа със Себастиано. Дори не можехме да допуснем за съществуването им.

Понятиетостарв никакъв случай не се отнасяше само до прорязаното от бръчки лице на Хосе и изпосталяло му тяло, въпреки че и двете лесно можеха да създадат грешното впечатление, че става дума за един вече треперлив пенсионер. Старите бяханаистинастари, може би по-стари от самото време. Хосе винаги запазваше мълчание, когато директно бъдеше попитан за това, и до този момент не бяхме успели по заобиколен път да разберем повече по въпроса. Освен факта, че от неговия вид имаше още няколко, с които се бяхме запознали — между тях двама или трима, от които човек истински трябваше да се страхува.

Старите, наричани ощезакрилници, пътуваха през порталите от една епоха в друга и изпълняваха най-различни тайнствени задачи. Понякога вкарваха в действие и пазачите на времето, тоест хора като Себастиано и мен, наричани ощепазители. Но с определени неща предпочитаха да се заемат лично, без да издават защо или за кого го правеха.

Те притежаваха странни, магически огледала, в които виждаха погрешните развои във времето, и където им се стореше необходимо, предотвратяваха с наша помощ, на пазителите, нежеланите събития, за да не настъпят видените от тях в огледалото отклонения.

В повечето случаи причината за подобни отклонения в развоя на събитията бяха тайни манипулации. Вече множество пъти лично бях свидетел как други стари стоят зад това. Изглежда, някои от тях искаха да променят времето така, както им изнася. Досега двамата със Себастиано винаги мълчаливо бяхме изхождали от факта, че в това отношение Хосе бе последна и надеждна инстанция и че всички други, които преследваха собствените си планове, искаха с нечестни намерения да повлияят на хода на времето. Било то защото на всяка цена копнееха да завладеят света или искаха да си отмъстят на някого. Или пък смятаха да докажат, че струват повече от другите. До този момент не бях успяла да установя мотивите им, защото от Хосе не можеше да се измъкне информация и за останалите стари. Не знаехме откъде идват, къде отиват или чий приятел или враг са те.

Каквато и да бе причината, изобщо не ми прозвуча добре това, че Хосеимаше да свърши още някои нещатук. Звучеше като тъмни съзаклятия и грозящи опасности.

Явно и Себастиано почувства същото, защото се подготви за следващ въпрос, но в този момент вратата на черквата се отвори, проскърцвайки, и червенокосото момче се появи.

— Дойдох възможно най-бързо. — Със срамежлив поглед към мен, той смъкна шапката от стърчащите му във всички посоки къдрици. — Милейди — каза и се поклони непохватно.

— Просто Ана — отвърнах аз.

Въпреки оскъдното осветление, видях, че почервеня. Кимна засрамено и запристъпя от крак на крак. — Аз съм Джереми. Можете да ме наричате Джери.

Джери носеше груби, но чисти панталони до коляното, един малко големичък жакет от син вълнен плат и бяло, доста артистично завързано шалче на врата. Явно шалчето му бе прекалено стегнато, защото той го подръпваше с не особено доволно изражение на лицето.

Хосе се надигна.

— Можеш да изчакаш отвън при каретата. След около пет минути ще съм готов.

Джери задърпа по-енергично шалчето си.

— Предпочитам да ви изчакам тук вътре.

— Защо?

— Отвън има една жена, която мирише на ракия и се представи като Моли. Според нея имам адски елегантно шалче и изглеждам като истински джентълмен.

Себастиано веднага направи правилното заключение от това панически звучащо изказване.

— Предполагам, че не е искала да свие шалчето от врата ти, а само няколко шилинга от портмонето ти.

— Знам, сър. Но предпочитам да не излизам навън, докато тя е там.

— Не е нужно да го правиш — рекох аз.

Трябваше да прозвучи успокояващо, но по-скоро се получи нещо като лай, защото отново се разкашлях. Болката в главата ми също се засили.

Себастиано се обърна нетърпеливо към Хосе.

— Ана трябва да отиде на лекар. Давай да се махаме от тук. Щом Джери е пратеник, значи, може да наблюдава скока във времето.

— О, да! Моля ви, искам да присъствам и да наблюдавам! — Очите на момчето светеха от любопитство.

Хосе поклати глава.

— Може би няма да успея да отворя прозореца, ако гледаш, Джери. Не е особено стабилен. Така че преодолей неудобството си и излез отвън. Дай на дамата един шилинг и й кажи да се разкара.

Момчето кимна съкрушено и се отправи, влачейки крака, към изхода. Изглеждаше така, сякаш трябваше да се изправи срещу смъртоносно чудовище.

В същия момент вратата се отвори широко и в облак от алкохолни изпарения се появи набита, силно гримирана жена. Това трябваше да е Моли. Носеше крещящо жълта рокля, беше около трийсетгодишна и имаше недвусмислени намерения.

— Ето го и моя очарователен млад джентълмен! Приключи ли с молитвите? Какво ще кажеш за едно кратко сладко рандеву?

При тази жизнерадостна, произнесена леко завалено покана, Джери сведе глава, след което се обърна бавно към нас.Виждате ли?! — сякаш казваха обвинително очите му.

Отново се разкашлях, този път по-силно, с което привлякох вниманието на Моли. Тя бързо подмина Джери и се отправи към мен.

— О, какво бедно създание! Изглеждаш ужасно! Толкова мръсна и занемарена! А си и болна, така ли? Туберкулозата ли те е сграбчила в лапите си? Затова ли търсиш божията милост нощем? — Тя хвърли поглед към гледащия втренчено Исус над олтара и мимоходом се прекръсти. — Господи, моля те, излекувай това момиче от туберкулозата! — каза и ме изгледа изучаващо. — Хубавка си. И не си чак толкова изпосталяла, колкото ми се стори на пръв поглед. — Тя хвана покрития ми с пепел ръкав и потърка дантелата между пръстите си. — Някога това е била хубава рокля. Кой ти я подари? — И чак тогава забеляза Хосе и Себастиано. — Кои са тези типове? — Тя присви очи. Изведнъж ръката й се скри между гънките на роклята й и се появи отново, стиснала пистолет. — Вие, мошеници такива, какво сте намислили да правите с това бедно, изтормозено дете? — (Всъщност тя не казамошеници, а нещо много неприлично, което не бива да се повтаря и което накара дори Себастиано да трепне.)

Тя размаха дулото на пистолета, който изглеждаше доста голям и застрашителен.

— По-добре свали ръката си от колана с оръжията, приятелче, иначе ще ти пръсна черепа.

Себастиано послушно отпусна ръка.

Недоверието на Моли ясно се усещаше, когато огледа преценяващо Хосе.

— Кой си ти? Приличаш на проклет испански пират. Да не би вие двамата да се канехте да отвлечете бедното девойче на някой кораб и да го продадете скъпо на някой от онези перверзни ориенталски господари на хареми?

— Жено, имате богата фантазия.

— Всичко е наред — рекох аз. — Това са добри мои приятели. Просто искахме заедно да се… помолим.

— Разбирам — каза Моли, но не звучеше убедена.

Не свали пистолета и на сантиметър.

— Какво ще кажете да ви предложа две лири за една малка услуга? — попита я Хосе.

— Каква услуга?

— Да си тръгнете.

— Толкова много? — нададе възмутен вик Джери.

Моли се обърна заедно с пистолета към него.

— Да не би да смяташ, че една услуга от мен не струва толкова?

— Ъъъ… не — побърза да я увери той.

Но недоволството му ясно си личеше, когато Хосе го призова да придружи Моли навън и да й даде уговорената сума.

Тя прибра пистолета си и изгледа Хосе с пробудила се благосклонност.

— Изглеждаш, сякаш последното ти пътуване е било адски дълго и самотно, стари моряко. Бих могла да съм малко мила с теб.

— Много благодаря, но не.

— Ами ти, момче? — попита тя Себастиано.

Имах чувството, че в очите й блестеше заинтересувана искра.

— Не, в никакъв случай — отвърнах аз.

Моли не изглеждаше особено изненадана.

— Добре, тогава ще ви оставя на вашите молитви, красавци такива. — Тя ми се ухили. — Грижи се за себе си, дете. И за него също. — Посочи Себастиано. — Често мъжете изчезват по-бързо, отколкото можеш да произнесешджин. — И сякаш с тази дума сама си даде знак, защото извади от друг джоб на роклята си едно шише, махна запушалката му и се почерпи с няколко прилични глътки. Леко оригвайки се, отново прибра бутилката. — Ако пак ви потрябва услуга, елате на Брик Лейн при Моли Фландърс! Вратата ми винаги ще е отворена за вас! Хайде сега, хитрецо, имаме сделка за уреждане с теб. — С енергичен жест хвана Джери под ръка, преди той да е успял да отстъпи, и заедно с него се отправи навън.

— Най-накрая. — Себастиано се приближи до мен, обгърна ме с ръка и ме отведе при колоната, където Хосе ни очакваше.

— Можем ли да започваме? — Здравото око на възрастния мъж ме погледна въпросително.

Кимнах и потиснах още една кашлица, докато Себастиано ме притискаше силно в прегръдките си. Облегнах се на него и вдишах познатия му, успокояващ аромат — на вълна, кожа и сандалово дърво. И на него самия. Е, и на пушек, но при тези обстоятелства не можеше да се очаква друго. Около нас започна да се усеща трептене, първоначално се образува тънка линия от светлина, която бързо се разрасна и накрая потопи всичко в заслепяващ блясък. В същото време въздухът завибрира, земята сякаш се надигна и започна да се разпада под краката ми. Вкопчих се в Себастиано и стиснах очи, защото от това, което следваше, изпитвах най-голям страх: оглушителният трясък, който ни захвърляше в безкрайността на времето.

Лондон, 2013 г.

Дойдох на себе си в странна, поклащаща се нагоре-надолу обкръжаваща среда — неонова светлина, мръсни и изрисувани каменни плочи. Себастиано ме държеше на ръце, видях загриженото му лице надвесено над мен. Носеше ме през нещо като тунел.

— Пусни ме долу, лошо ми е — успях да кажа, давейки се.

Остави ме да стъпя на крака тъкмо навреме. Изпразних стомаха си от съдържанието му (за щастие, не беше останало много), след което, простенвайки, се опитах да се ориентирам. Примигах невярващо, когато осъзнах, че не сме сами. В продължение на около десет метра лежаха почти толкова човешки тела на земята, загърнати в спални чували или мръсни одеяла. На безмилостно ярката светлина видях проскубани коси и тук-там някое бледо лице.

— Къде се намираме? — попитах ужасено.

— В подлез.

— Какво правят тези типове тук?

— Пренощуват. — Себастиано понечи отново да ме вдигне, но аз отказах.

— Мога да вървя. Къде е Хосе?

— Върна се обратно. — Себастиано изглеждаше загрижен. — Сигурна ли си, че можеш да вървиш сама?

— Напълно.

Но все пак чувствах краката си нестабилни и той трябваше да ме подкрепя, докато вървях. Внимателно се придвижвахме покрай редицата спящи бездомници. Когато почти бяхме достигнали края на подлеза, един от мъжете се събуди и ни изгледа с мътни очи.

— Имате ли нещо за пиене? — изфъфли той. — Или нек’ви пари?

— За съжаление, нямаме, приятел — отговори му Себастиано.

— Окей, хубафф ден.

Бездомникът се обърна на другата страна и отново заспа. Изглежда, старовремското ни облекло не го впечатли. Също както и шофьора на таксито, в което малко след това се качихме. Не бяхме удостоени с повече от един бегъл поглед. Намирахме се в Лондон. Тук се разхождаха прекалено много хора с необичайни дрехи, за да може облеклото ни да смути някого.

Пътувахме през центъра към Уестминстър, където бе нашият хотел. Аз изчаках в таксито, докато Себастиано набързо се качи до стаята ни и взе пари, за да платим на шофьора, който веднага след това ни откара до най-близката клиника. Там след кратко обяснение един преуморен от работа лекар ме върза към кислородна маска и ми включи система. Налагаше се да остана легнала на легло и да си почивам.

— Толкова съм уморена — измърморих, но тъй като имах маска върху лицето, никой не разбра.

Докато се унасях, чух Себастиано да разказва на сестрата някаква история за парти с костюми и пожар в кухнята, която ми прозвуча толкова правдоподобно, че замалко и аз да повярвам.

Когато отново се събудих, беше посред бял ден и се чувствах значително по-добре. Кашлицата почти си бе отишла, гаденето бе изчезнало, а главоболието се изчерпваше до леко опъване в областта на слепоочията. Каквото и да имаше в системата, много ми бе помогнало. Лекарят ме прегледа набързо и после подписа документите за изписването ми. Определено се чувствах много по-добре. Но Себастиано изглеждаше отпаднал и недоспал. С часове бе седял до леглото ми и бе бдял над съня ми.

Върнахме се обратно в хотела, изхвърлихме в кофата мръсните ни и опушени старовремски дрехи, взехме си продължителен душ и поспахме още няколко часа. След това се чувствах като новородена и гладна като вълк. Облякохме си чисти дрехи и отидохме в заведението за бързо хранене зад ъгъла. Поръчахме си салата и сандвичи, а за десерт си взех едно вкусно брауни, което си топвах в топло кафе с мляко.

— Жалко, че още утре трябва да отпътуваме за вкъщи — въздъхнах с уста, пълна със сладкиш.

— Малка промяна в плана. Ще останем още няколко дни.

— Но нашият полет е утре сутринта!

Себастиано поклати глава.

— Именно в това се състои промяната в плана. Точно преди да се върне обратно, Хосе каза да го изчакаме. Трябва да изпълним една задача.

— Каква?

— Не уточни. Но звучеше… спешно. — Докато го казваше, Себастиано изглеждаше сериозен.

Мислено вече бях направила някои предположения на какво би могло да се дължи потайността на Хосе, но не ми бяха хрумнали смислени идеи. Явно и при Себастиано положението беше същото.

— Наистина нямам и бегла представа какво се случва там, но съм убеден, че става дума за нещо голямо.

— Той каза ли кога ще се върне? — попитах аз.

— Спомена, че след два-три дни.

— Хм. Ама че новини. — Които след по-внимателно обмисляне не ми се сториха чак толкова лоши. Разбира се, малко се притеснявах каква ли ще е следващата задача, която ще ни натресе Хосе, но виждах и положителната страна на ситуацията: можехме да си изкараме няколко прекрасни дни тук!

— Не трябва ли да предупредиш в работата ти, че ще отсъстваш? — попитах Себастиано.

— Вече го направих.

— И какво им каза?

— Истината. Че си получила натравяне от дим и затова се налага да поостанем тук. Малко попреувеличих нещата — добави той. — Не бяха очаровани, но какво могат да сторят?

След като завърши университета, миналата година започна работа в администрацията на Венецианското биенале. През есента отново щеше да има изложение, което означаваше и много работа по подготовката, но със сигурност щяха да издържат няколко дни без него.

Аз самата не изпусках нищо, що се отнася до работата. Това бе предимството да си студент. В момента нямахме лекции, само трябваше до края на месеца да напиша курсова работа на тема „Джакомо Казанова“ — с когото случайно лично се запознах по време на една мисия през 1756 година и затова можех да включа няколко интересни допълнителни перспективи. Разбира се, така, че никой да не заподозре нещо.

Харесвах специалността си. Взех правилното решение, когато се записах да следвам „Италианска литература“ във Венеция. Не само защото така можех да живея заедно със Себастиано, а и защото намирах специалността ми за забавна и с удоволствие учех. А и разполагах с достатъчно свобода, за да пътувам във времето със Себастиано и Хосе. Всичко на всичко водех един разнообразен и вълнуващ живот, при това с мъжа, когото обичах. А сега бяхме заедно в един от най-красивите градове на Европа. Предстояха ни прекрасни дни, точно както си бях пожелала. Всъщност трябваше да се чувствам щастлива, но нещо ме притесняваше. Но не можех конкретно да определя какво, бе прекалено мъгляво и неуловимо. Решително потиснах странното и неприятно чувство.

— Нека предприемем нещо интересно!

— Какво предлагаш?

Това бе добър въпрос. Извадих пътеводителя от чантата ми и го разтворих.

— Да видим какво има наоколо. — Почти веднага открих нещо подходящо и посочих с пръст избраната от мен цел. — Сега с удоволствие бих отишла ето тук.

* * *

Още в началото на разходката ни имах лошо предчувствие. А всичко започна толкова безобидно. Хванати за ръка, се разхождахме бавно в парка „Сейнт Джеймс“ по посока на Бъкингамския дворец. Беше приятно топло, небето — безоблачно синьо. Лятото се показваше от най-хубавата си страна. Лебеди се носеха по езерото, което се намираше на пътя ни. На брега се поклащаха няколко пеликана и се караха за храна с кълвящи наоколо гълъби. Между огромните дървета се стрелкаха катерички, също в търсене на храна. Много от най-известните забележителности на града бяха на една ръка разстояние: Уестминсгьрското абатство, гигантското виенско колело „Лондонското око“, Бъкингамският дворец. Върху тревата се припичаха влюбени двойки, на пейките си почиваха пенсионери, а непрестанно ни задминаваха тичащи за здраве хора. Разбира се, освен тях цели тълпи от туристи населяваха околността, особено района пред двореца, който вече бяхме достигнали. Но идиличната красота наоколо не можеше да бъде засенчена дори от безбройните посетители. Направих снимки на златната, блестяща на слънцето богиня на победата върху мемориала „Виктория“ и продължихме със Себастиано към оградата пред двореца, защото непременно исках да видя шотландските гвардейци.

— А сега какво ще правим? — попита Себастиано, след като направих няколко снимки на стоически гледащите пазители на двореца и вече се бях примирила с факта, че за съжаление, скоро не се очакваше да се появи нито принц Уилям, нито Кейт или пък който и да е друг от кралското семейство.

—Не знам — казах разсеяно, тъй като неприятното чувство бе започнало да се засилва.

И точно в този момент почувствах сърбежа. Разтърках врата си, тъй като първоначално реших, че яката на тениската жули кожата на тила ми. Но още докато го правех, осъзнах, че е точно това, което открай време ме ужасяваше: сърбежът на врата бе нещо като свръхестествена дарба, която отдавна притежавах и която се задействаше, когато ме застрашаваше опасност. Старите ме бяха сдобили с тази необикновена способност, когато бях още много малка. На няколко пъти сърбежът ме бе предпазвал от големи неприятности, но понякога се появяваше чак в последния момент, така че забелязвах критичната ситуация едва когато бях насред нея.

Себастиано забеляза, че се почесвам.

— Ана?

Той рязко спря на място, хвана ме за раменете и ме погледна втренчено.

В следващия момент покрай нас профуча колоездач, толкова близо, че замалко да ни прегази. Което всъщност щеше и да направи, ако не се бяхме спрели. Себастиано извика след типа една обидна дума на италиански, след което срещна настойчиво погледа ми.

— Това ли беше? — попита напрегнато. — Опасността премина ли?

Отпуснах ръка и мълчаливо кимнах. Действително сърбежът беше престанал.

Въпреки това в мен остана чувство на леко безпокойство. Нещо като смътно предчувствие, че сърбежът искаше да ме предупреди за нещо повече от просто един фучащ колоездач. Отне известно време, докато успея да определя това неприятно чувство.

Чувството, че някой те следи.

* * *

Не казах на Себастиано за това, защото през останалата част от деня чувството изчезна, докато накрая не бях убедена, че е страничен ефект от всичкия стрес през изминалата нощ. Обиколихме пеша още няколко туристически забележителности в района — Уестминстърското абатство, Даунинг Стрийт 10, Конната гвардия и площад „Трафалгар“. Площадът ми беше познат, защото там, точно до паметника „Колоната на Нелсън“, се намираше най-големият портал за пътуване във времето, през който преди няколко дни бяхме преминали в 1813 година, за да спасим мистър Търнър и картините му. Естествено, по онова време Колоната на победата все още я нямаше, въпреки че няколко години по-рано адмирал Нелсън вече е бил спечелил величествената морска битка срещу французите.

Купихме си сладолед, седнахме на ограждението на фонтана и известно време гледахме пъстроцветното оживление на площада. Безразсъдно смел тип с карирани бермуди се покатери върху единия от огромните бронзови лъвове в основата на паметника и позира на приятелката си, която го снима от всички възможни ъгли. В далечината минаваха червените двуетажни автобуси, символът на Лондон, които бяха част от облика на града също като безкрайния, никога не секващ поток от туристи. Фонтанът бе обкръжен от хора, както и представлението малко по-надолу, което улични артисти изнасяха върху огромни велосипеди с едно колело. Навсякъде гъмжеше от хора, както бе в слънчев ден на площада „Сан Марко“ във Венеция.

Само на няколко крачки от нас се намираше порталът. Докато се взирах в мястото, сякаш усетих да ме полазва лека тръпка. Все пак докато някой от старите не го отвореше, порталът все едно не съществуваше. Но дори и когато работеше, не можеше да бъде забелязан от околните. Именно в това се състоеше уникалността на главните портали. Човек можеше — при условие че някой от старите присъстваше — посред бял ден и пред очите на всички да премине през него. Хората наоколо виждаха как изчезваш или се появяваш, но по никакъв начин не им се струваше странно, просто веднага забравяха за това.

В момента един тип с расти и сънлив вид стоеше точно на мястото, където се намираше порталът, и разлистваше начумерено пътеводителя си, което ми напомни, че на двама ни със Себастиано ни предстоеше мащабна програма за разглеждане на забележителности.

Тъй като и без това вече бяхме тук, бе удачно да посетим Националната галерия в съседство, където освен всичко останало можеха да бъдат разгледани картини на господин Търнър. Но бях прекалено скапана за поход през обширния музей, затова веднага се съгласих, когато Себастиано предложи да се върнем в хотела. Все пак и утре бе ден.

За вечеря ядохме в един индийски ресторант най-вкусното пиле с къри на всички времена. След това отскочихме до един пъб на брега на Темза. Седяхме на маса до прозореца, пиехме наливен „Гинес“ и разговаряхме. И през цялото време си мислех колко е странно — познавахме се вече от почти четири години и понякога ми се струваше, че е достатъчно само да се погледнем, за да знаем какво си мисли другият. Въпреки това темите ни за разговор никога не се изчерпваха. Също така можехме просто да седим заедно, без да си разменим и дума, и мълчанието нямаше да ни притесни. Чувството беше хубаво. Задушевно и приятно.

Но тази вечер разговаряхме. Например за Ванеса, която още от основното училище бе най-добрата ми приятелка. Не само че рождените ни дни бяха през два дена, но имахме и още много други общи неща, например и двете бяхме ужасно зле по математика и затова се наложи да повторим един клас. За съжаление, откакто живеех във Венеция, не се виждахме толкова често, защото след гимназията Ванеса бе останала да живее в родния ни град Франкфурт. Тя следваше там право и бе ужасно нещастна, най-вече откакто бе срещнала в университета онзи тип Мануел.

В пъба имаше безплатен интернет достъп и откакто бяхме дошли, ми бе изпратила най-малко десет съобщения, изливайки разочарованието от връзката си.

— Защо не му бие дузпата на този тип, щом като така я обижда? — попита Себастиано.

— Ванеса не се чувства обидена, а смята, че той просто е казал истината.

— Казал й е, че е дебела!

— Е, да, но тя самата смята, че е дебела.

— Напълняла ли е, откакто я видяхме последния път?

— Доколкото знам, не е.

— Какъв размер дрехи носи? Четиридесет и четири?

— Точно така — потвърдих.

— Ето, значи, не е по-дебела от теб.

Зяпнах го.

— Какво точно имаш предвид? Моят номер е четиридесет и две!

Той ме изгледа стреснато.

— Нямам предвид, че ти…

— Пошегувах се — ухилих се насреща му.

Отвърна на усмивката ми по своя си неустоим маниер на латино ловър.

— Ако питаш мен, женските извивки никога не са в повече, гълъбче. Спокойно можеш да качиш някой и друг килограм.

Продължихме да се шегуваме, докато поредното съобщение от Ванеса не се появи на айфона ми.

Иска ми се да съм при вас и да се включа в следващата ви мисия. Не можеш ли да питаш онзи едноок тип, дали случайно не предлагат временна работа за през ваканцията?

— Определено беше грешка, че й разказа — каза Себастиано, който седеше до мен и също прочете съобщението.

— Тя е най-добрата ми приятелка, и без това нямаше да мога вечно да крия от нея. А и все нещо трябваше да й кажа след историята с диамантеното колие. Тя ме познава много добре, в никакъв случай нямаше да се хване на някоя лъжа.

Себастиано бе взел колието след едно забележително приключение в Париж през 1625 година. Не можех да го нося, защото бе прекалено ценно и впечатляващо, затова го бях скрила много добре. Или поне така си мислех, докато Ванеса не бе отворила фризера, за да вземе лед за голямото ни парти, което двете бяхме организирали миналата година по случай двайсетия ни рожден ден. Блестящото великолепие се бе озовало в ръцете й и принудена от обстоятелствата, трябваше да й дам едно-две обяснения.

— Може би наистина трябва да попитам Хосе дали не може да се включи — казах аз. — В крайна сметка навремето и ти си попаднал на работата като пазител на времето чрез приятел.

Пенг. Още едно съобщение от Ванеса.

Но всъщност нямам никакво време, защото Maнyел иска да отпътува за Ибиса вдругиден. Родителите му имат вила там. Ако не го придружа, отново няма да ми говори цяла седмица. А и без това съм напълно съсипана. Казах ли ти, че ме скъсаха на семестриалния изпит?

— С това въпросът е решен — каза Себастиано.

Написах на Ванеса нещо мило и я успокоих заради проваления изпит. За щастие, можеше да се яви пак. Ако изобщо го искаше. Вече на няколко пъти бе намеквала, че май е сбъркала с правото и евентуално би искала да се прехвърли на нещо, свързано с изкуство или мода.

Келнерът донесе по още една бира „Гинес“, но след половин чаша капитулирах и не можех да спра да се прозявам. Себастиано плати сметката и в лятната нощ тръгнахме пеша към хотела. Навсякъде фучаха превозни средства, беше почти толкова натоварено, колкото и през деня. Трябваше адски да внимаваме, защото всички коли прииждаха отдясно, вместо отляво. Огромни нарисувани стрелки върху платната — вероятно специално направени за туристите — обозначаваха накъде трябва да се погледне, преди да се пресече.

Вървяхме плътно прегърнати и по-късно заспахме по същия начин. Бях положила глава върху гърдите на Себастиано, заслушана в биенето на сърцето му. В този миг бях безкрайно щастлива.

* * *

В съня ми пропадах в дълбините на тъмна шахта. Не бързо, подобно на камък, а бавно като реещо се листо, подхвърляно насам-натам от въздушни течения, които не можех да контролирам. Знаех, че това не е реално, но въпреки това усещах студа, който ме обгръщаше от всички страни, както и плашещата безкрайност, към която се устремявах. Донякъде беше като пропадането на Алиса в Страната на чудесата, само дето там долу не ме очакваше приказен свят, а нещо много лошо. Нещо тъмно и зло, без тяло от плът и кръв, но въпреки това имащо нокти и рога, и остри зъби, и плющяща опашка. Не че можех да го видя. Но бях изпълнена с нещо като интуитивно знание, че подобно същество живееше в дълбините на времето, и ако пропадах достатъчно дълго, щях да го срещна.

Вече го приближавах, усещах това, без да мога да определя защо. Завладя ме ужасяващ страх и притисна гръдния ми кош, вече не можех да дишам. Събудих се, задъхана, копнееща за глътка въздух като някоя удавница. Себастиано ме прегърна.

— Ана?

— Всичко е наред — избълвах, сякаш за да успокоя и самата себе си.

— Мили боже, та ти трепериш!

— Гаден кошмар.

— Какво сънува?

— Не знам. Нещо зло от „Алиса в Страната на чудесата“.

— Царицата на сърцата?

— Не, по-скоро нещо като Джаберуоки.

— Страховитото чудовище? В съня си ли го видя?

— Не точно, по-скоро го почувствах.

— Със сигурност щеше да му дадеш да се разбере на чудовището — рече Себастиано леко закачливо.

— Определено.

Притиснах се в него, топлото му тяло бе силно и успокояващо, но сърцето ми продължаваше да бие като лудо. Отне доста време, докато отново успея да заспя.

На другата сутрин, веднага след закуската, се отправихме навън, за да можем да видим възможно най-много от Лондон, преди Хосе да се е върнал. Следващите два дни бяха изпълнени с мероприятия, но аз се наслаждавах на всяка една минута.

От сутрин до здрач бяхме навън. Понякога вървяхме пеша, друг път ползвахме метрото или пък пътувахме с червените двуетажни автобуси. Биг Бен, „Тауър“, „Пикадили Съркъс“, „Ковънт Гардън“, „Хародс“ (невероятно колко много луксозни стоки, струващи над десет хиляди лири, може да бъдат събрани в един-единствен универсален магазин!). Разбира се, разходихме се и до Лондонското око, откъдето се насладихме на спираща дъха гледка, която въпреки прекомерно високата такса си струваше. Спестихме си „Мадам Тюсо“, но затова пък си позволихме посещение на „Лондонската тъмница“, неповторимо място на ужасите, което пресъздаваше миналото на Лондон с пожарите, плъховете и изглеждащите като истински болни от чума.

Когато вечерта на втория ден се прибрахме в хотела след разходка по Портобело Роуд, вече ни очакваха. Хосе се беше върнал.

* * *

Той имаше изтощен и напрегнат вид и изглеждаше някак си странно умислен. Без излишно увъртане, тикна в ръцете ни камара старинни дрехи и обясни, че мисията ни започва утре сутринта.

— Ще се срещнем утре в девет на Трафалгар Скуеър до Колоната на Нелсън с мистър Стивънсън. Бъдете точни.

— Кой е мистър Стивънсън? — попитах аз.

— Един инженер — отвърна Хосе кратко, както винаги.

Не изглеждаше така, сякаш гореше от желание да ни разкаже подробностите.

— Добре ли си? — поинтересува се Себастиано, когато Хосе се накани да отиде в стаята си, без да ни даде каквито и да е други обяснения. — Нещо особено ли се е случило? Изглеждаш направо капнал от умора.

— Наистина съмкапнал. И затова сега спешно се нуждая от сън. Ще се видим утре в девет при Колоната на Нелсън. — С тези думи Хосе ни обърна гръб.

На следващата сутрин станахме рано, набързо закусихме и се преоблякохме за пътуването. Дрехите, които Хосе ни беше дал, бяха отново от 1813 година, точно както и тези от предишната ни задача. С тази разлика, че роклята, която носех по време на мисията при мистър Търнър, в сравнение с тази, която сега бях получила, бе като евтин парцал.

Този път Хосе ми бе донесъл нежнолилава рокля в стил ампир с бродирани бухнали ръкави и леко гълъбовосиньо манто с големи ревери — и двете невероятно елегантни и многократно по-скъпи от всичко, което до този момент бях получавала при пътуванията си във времето. Тоалетът ми се допълваше от шапчица със сатенени цветчета, чиито панделки се завързваха под брадичката, както и от ботушки от приказно мека кожа. Хосе бе помислил дори за аксесоари: страхотна малка кесийка, която изпълняваше ролята на дамска чанта, цветово съчетана със сатенените цветчета на шапката, и чадърче за слънце с къдрички по ръба. Роклята, мантото и ботушките ми пасваха като излети — Хосе притежаваше списък с точните ми размери. След като два-три пъти ми се наложи да пътувам в миналото с прекалено къси, тесни, дълги или големи дрехи, бях настояла за облекло по поръчка за следващите мисии, каквото винаги получаваше и Себастиано.

Въртях се на всички страни пред огледалото в хотелската стая и имах чувството, че съм главна героиня от някой роман на Джейн Остин.

— Този път Хосе показа истински вкус — казах на Себастиано, който в този момент излизаше от банята.

— Определено — съгласи се той и застана до мен, така че да мога да го видя в огледалото.

Долната ми челюст увисна.

— Леле!

Не можех да откъсна поглед от отражението му в огледалото. Себастиано носеше плътно прилепнал светъл панталон, който бе прикрепен с гамаши за лъснатите обувки, както и нещо като фрак от мек тютюневокафяв плат. Между реверите му се подаваше риза с висока яка и снежнобяло шалче.

Себастиано изтупа една невидима прашинка от безупречния плат на ръкава си, след което закопча жакета си и си нахлупи истински, блестящ черен цилиндър.

— Леле! — повторих аз. — Невероятно! Изглеждаш като истински мистър Дарси!

Той въздъхна.

— Какво ли не правя за тази работа!

Преди да потеглим, освободихме стаята. Ценните си вещи оставихме на съхранение в сейфа на хотела, а останалия багаж депозирахме в шкафче на гарата. От там си взехме такси до Трафалгар Скуеър. Въпреки ранния час там вече цареше обичайното оживление. Със старовремските ни костюми почти не се откроявахме, тъй като просторният площад бе предпочитана сцена за всевъзможни артисти и мимове. Човек постоянно се натъкваше на някой предрешен, който изнасяше представление на безбройните туристи.

Както бе уговорено, чакахме до колоната, на мястото където се намираше времевият портал. Себастиано свали цилиндъра и прокара пръсти през косата си, след което извади тежък златен джобен часовник и отвори капачето му.

— Почти девет — каза той.

Погледнах часовника.

— Много яка джаджа. Изглежда скъп. Някога при предишните си мисии получавал ли си такова нещо?

— Не.

— Странно. Имам предвид, че всичко… — посочих с ръка тоалетите ни —.. е толкова скъпо.

— Без съмнение. — Себастиано изглеждаше също толкова загрижен, колкото се чувствах и аз. — Нещо в тази мисия определено е по-различно от другите.

Двойка туристи минаха покрай нас и хвърлиха монета в цилиндъра на Себастиано.

— Прекрасни костюми — похвали ни жената. — Невероятно автентични. И толкова висококачествени!

Дори на напълно непознати хора им правеше впечатление. Вече беше станало ясно, че предстоящата мисия бе нещо повече от обикновено придружаване, тъй като за целта не беше нужно чак толкова да се изтупваме.

Тези придружавания — доста разкрасено определение за нещо, което в действителност представляваше отвличане — бяха част от пътуванията във времето, която изобщо не харесвах. С удоволствие се скатавах от тях и обикновено оставях Себастиано да се погрижи за тези случаи, тъй като ми се струваше депресиращо да завличам нищо неподозиращи хора във вече отминали столетия. При това те дори не разбираха, че биват отвлечени. Само в началото някои от тях бяха леко дезориентирани. За подобни случаи някой от нас, пазителите на времето, стоеше в очакване да ги придружи до новия им дом, който сякаш по магичен път изникваше в миналото, с всичко към него, както си му е редът — семейство, приятели, познати и дори домашни любимци. Сякаш винаги са принадлежали на това място, досегашният им живот биваше изцяло заличен от паметта им. Както и от паметта на всички, които ги познаваха.

Именно това най-много ме тормозеше в цялата история. Въпреки че никой не изпитваше загуба при изчезването на тези хора, те все пак имаха приятели и родители, които са ги обичали цял живот. И изведнъж те вече и не подозираха за съществуването им.

— Ето ги, идват насам — рече Себастиано.

Погледнах с любопитство към мъжа, който придружаваше Хосе. Значи, това беше мистър Стивънсън. Също като Хосе, и той носеше старомодни дрехи от началото на XIX век, но значително по-малко елегантни от моите и на Себастиано. Изглеждаше симпатичен, малко приличаше на Джордж Клуни, но доста по-млад от него и някак си унил, сякаш в последно време не му е било лесно. Според мен бе около трийсетгодишен. Имаше рунтави вежди, а косата му изглеждаше така, сякаш отдавна не е бил на фризьор.

Хосе беше споменал, че е инженер, и това в никакъв случай не беше случайно. Повечето хора, които закарвахме в миналото, бяха учени, преместени в по-ранна епоха, защото трябваше да изпълнят важна задача там. Обикновено правеха революционни открития или поставяха основите за нововъведение, което по някакъв начин беше от изключителна важност за прогреса. Това можеше да бъдат открития в областта на медицината, но също така и технически изследвания.

Каква ли задача очакваше мистър Стивънсън през 1813 година?

— Пристигнахме — обърна се Хосе към него. — Можете да спрете.

Мистър Стивънсън кимна механично.

— Разбира се.

Побиха ме тръпки. Хосе вече го бе обработил с пълна доза манипулация. Горкият човек. Бяха настъпили последните му минути в настоящето, съвсем скоро щеше да изчезне завинаги от тук. Със сигурност имаше семейство, което го обича. Преглътнах, защото приемах всичко прекалено навътре.

Хосе ме наблюдаваше.

— Разведен е. Няма деца. Родителите му са починали преди години. Той живее само за работата си.

— Обичам работата си повече от всичко — потвърди мистър Стивънсън, но изглеждаше леко замаян. — Тя е целият ми живот, тъй като нямам нищо друго.

— Да действаме. — Хосе се огледа зорко на всички страни.

Усетих гъделичкане на тила ми. Дали бе началото на предупредителен сърбеж, или само обикновено притеснение, беше трудно да се определи. Но и без това нямах време за размисъл, защото Хосе вдигна ръка. Отстрани изглеждаше така, сякаш докосва скрит шалтер. Въздухът около нас започна да трепти и вибрира, както винаги когато се отваряше портал във времето. Хората на площада сякаш се движеха по-бавно, но аз знаех, че това е само оптическа измама. Те продължаваха да вършат онова, което през цялото време правеха, и никой от тях не забеляза какво се случва.

— Какво е това? — попита мистър Стивънсън.

— Всичко е наред — успокои го Хосе.

Но това не беше вярно. Дори напротив, бях сигурна, че изобщо нищо не е наред. Изведнъж бе като в моя кошмар. Нещо зло бе там навън и ни очакваше.

Треперейки, се притиснах към Себастиано. Той ме обгърна с двете си ръце и ме прегърна силно.

— Спокойно — прошепна. — Нали съм до теб.

Трептенето се разпространи неудържимо и се превърна в заслепяваща стена от светлина, а вибрирането в оглушителен тътен. Затворих очи и затаих дъх, докато водовъртежът на миналото ни повличаше със себе си. Светът наоколо изчезна с гигантска експлозия в безкрайната спирала на времето.

Лондон, 1813 г.

Загубих съзнание, но само за кратко, което познах по това, че все още стоях на краката си, когато се свестих, подкрепяна от Себастиано. Той притискаше бузата си към моята.

— Всичко наред ли е?

— Хм, не знам — измърморих. Обикновено пътуванията в миналото предизвикваха при мен главоболие, но този път беше поносимо. — Наред е — добавих.

Беше нощ. Вече не се намирахме на Трафалгар Скуеър, а на една безлюдна странична уличка, вероятно съвсем близо до площада. Понякога човек се приземяваше малко встрани от порталите, на място, където нямаше нежелани свидетели. Като се изключеше мъждукащият фенер на близкия ъгъл, беше тъмно. Улицата бе осеяна с къщи, но навсякъде капаците на прозорците бяха затворени.

До нас върху паважа лежеше мистър Стивънсън. Заради скока във времето той бе изгубил съзнание и в момента идваше на себе си.

— Какво се е случило с мен?

Хосе му помогна да се изправи на крака.

— Получихте пристъп на слабост.

На мистър Стивънсън, изглежда, това му се стори напълно нормално.

— О, наистина ли? — Той разтърка слепоочието си. — Колко хубаво, че сте били наблизо, за да ми се притечете на помощ. Благодаря ви, сър.

— Най-добре веднага се приберете вкъщи — посъветва го Хосе. — Нали ви е известно, че живеете на Джеймс Стрийт?

— Разбира се — рече мистър Стивънсън уверено. — Живея там вече от много години.

— С удоволствие ще ви придружим, сър — предложи Себастиано любезно. — За всеки случай, ако все още се чувствате замаян.

Мистър Стивънсън го изгледа объркано.

— Как беше вашето име? — Сбърчи чело. — Струвате ми се познат, както и младата дама, но не си спомням при какви обстоятелства сме били представени един на друг.

Хосе ни представи с непоклатимо спокойствие.

— Младият господин е лорд Фоскари. Себастиан Фоскари. А младата дама е негова сестра, лейди Ан. Двамата живеят на Гросвенър Скуеър.

Ъъ? Лорд и лейди? Иживеехметук? Ченето ми увисна. Видимо Себастиано запази спокойствие, но усетих яростното му изумление.

Мистър Стивънсън ни удостои със слаба, тъжна усмивка.

— Приятно ми е. Джордж Стивънсън. Приемете благодарностите ми за предложението, но наистина не е нужно някой да ме придружава. В състояние съм да измина сам краткото разстояние до вкъщи. Освен това бързам. Работата ме чака. В момента се занимавам с важен физичен експеримент, който не търпи отлагане. До скоро, тогава. Милейди, милорд.

След кратък поклон към мен и Себастиано той се отдалечи забързано, без повече да се обърне. Той бе изпълнен от стремеж за действие и явно и без чужда помощ знаеше съвсем точно по кой път да тръгне. Бе подхванал втория си живот с изумяваща естественост и до смъртта си никога нямаше да заподозре, че идва от бъдещето.

— Готово — рече Хосе. Той изчака мистър Стивънсън да се отдалечи достатъчно, за да не може да ни чуе, и се обърна към нас. Черната превръзка на окото му сякаш поглъщаше слабата светлина наоколо. — Дължа ви обяснение.

— Определено — отвърна Себастиано.

Въпреки че гласът му звучеше овладяно, напрежението му бе очевидно.

— Вие двамата имате задача за изпълнение тук.

— Това вече ни бе ясно. Каква?

— Не мога да ви кажа.

О, по дяволите! Беше една отонезизадачи, при които не научаваш предварително за какво става въпрос, защото това е единствената възможност изобщо да бъде изпълнена. С други думи: нещо много неприятно щеше да се случи скоро тук и двамата със Себастиано трябваше да го предотвратим. В противен случай бъдещето безспорно щеше да се промени към лошо. В най-лошия случай целият град можеше да потъне в развалини, както замалко не се бе случило с Венеция и Париж, ако в точното време не бяхме предприели точните мерки.

За успеха и на двете мисии беше от съществено значение, че не знаехме какво е събитието, което трябваше да предотвратим. Изглежда, съществуваше взаимодействие между интуицията и вероятността, в резултат на което нещата се развиваха по-скоро към лошо, когато човек знаеше прекалено много за причинителя на събитието. Веднъж Себастиано се бе опитал да ми обясни този принцип, но тъй като използва думи катодетерминизъм, предопределение и самосбъдващо се предсказание, не успях да проследя мисълта му.

— Колко лошо е положението? — попита Себастиано.

— Много лошо. Трябва да действаме на различни нива във времето, затова не мога да остана тук. До голяма степен вие двамата ще трябва да разчитате на себе си. Ще се върна възможно най-бързо, но на първо време ще се наложи да се справяте без мен.

— Някакъв съвет от къде да започнем?

— Разполагате с къща и подходяща самоличност. Кои и какви сте, вече знаете. Всичко е уредено.

— Може ли да си малко по-конкретен?

— Оставил съм ви кратки напътствия.

— Къде? И какво пише в тях? — попитах с надигаща се в мен паника.

— Сами трябва да разберете. Ако ви издам прекалено много, цялата мисия ще бъде застрашена. Това, което ще се случи, ще се случи и ако имаме късмет, ще си извадите правилните заключения.Надявам се, че ще го направите.

Явно нямаше да сподели с нас нищо повече от тези потайни загатвания. Той изсвири тихо с уста и иззад ъгъла веднага се появи една фигура, която се приближи и се оказа, че това е червенокосият пратеник Джери.

— Да започваме — рече момчето директно.

— С какво? — попитах, схващайки трудно.

— С пътуването — отвърна Джери. — С каретата. Намира се зад ъгъла. Ще ви откарам до Гросвенър Скуеър.

Разтревожена, погледнах към Хосе, но на мястото, на което стоеше допреди миг, нямаше никой. Нощта го бе погълнала като сянка.

* * *

Каретата беше различна от тази при последното ни идване. Беше лакирана в черно и към нея бяха впрегнати двойка породисти черни коне. Кичозен герб украсяваше външната стена и когато попитах Джери какво означава, той ми обясни, че това е семейният ни герб.

След което ни разказа, че Фоскари са стара уважавана аристократична фамилия от Лондон с плантация в Западните Индии.

— Западните Индии? — попитах изумено. — Защо пък точно там?

— Защото от там идва захарта. От плантациите. Двамата с брат ви идвате от точно такъв захарен остров.

— Явно с това иска да каже, че сме нещо като захарни барони — рече Себастиано.

Това ми се струваше прекалено измислено, но според Джери бе необходимо да сме подплатени с подходяща предистория, защото ще ни е от полза. За какво, той не знаеше, но сигурно скоро сами сме щели да открием.

Хосе бе съчинил доста пъстра история за нас (която вероятно бе разпространил из целия град чрез незнайните си магьоснически трикове) и сега Джери ни разказа подробностите.

— А няколко неща измислих лично аз — гордо ни обясни. — Например, че имате много черни роби, които трябва да се трепят за вас на полетата със захарна тръстика.

— Ненавиждам робството — възразих, но изглежда, това изобщо не притесни Джери.

— А защо сме се върнали в Англия? — попита Себастиано.

— Искате да омъжите сестра си. За някой тип, който е добре подплатен и има добро родословно дърво. А и вие самият искате да си намерите булка.

— Не съм сигурен, че това ми харесва — казах бавно. — И това ли беше твоя идея, Джери?

Той кимна с блеснали очи, след което отвори вратичката на каретата и ми подаде учтиво ръка, за да се кача.

— Заповядайте, милейди.

Качих се в каретата и Себастиано ме последва.

— Яко, нали? — казах, след като Джери затвори отвън вратичката. — Имаме сисемеен герб.

— Да не забравяме и къщата на Гросвенър Скуеър и плантацията на Антилите — допълни Себастиано, докато каретата рязко потегляше.

— Мислех, че плантацията е в Индия? — попитах аз.

— Не, в Западните Индии е. Или за да сме по-точни, на Антилските острови. А те не се намират в Индия, а в Атлантическия океан пред бреговете на Америка. Когато по време на експедицията си Колумб стигнал до тях, той си е мислел, че е открил пътя по море до Индия, и така погрешка е възникнало името Западни Индии. А всъщност е открил Карибите. Куба, Ямайка, Хаити и така нататък.

Аха. Ето че отново научих нещо ново.

— Вероятно ние сме от остров Барбадос — продължи Себастиано, — който от XVI век принадлежи към Британската общност. Ако някой те попита, живели сме на Барбадос.

Мен по-скоро ме вълнуваше един друг въпрос.

— Този Джери има богата фантазия. Много ми се иска да разбера откъде му е хрумнала идеята, че си търсиш съпруга.

— Можеш да го попиташ.

— Определено ще го направя.

Каретата трополеше през нощния Уестминстър към Мейфеър по широки, осветени от фенери улици, покрай изискани градски къщи и аристократични, обградени със зидове имения. Сцената ми се струваше някак си нереална, позната и в същото време съвсем различна. В крайна сметка Лондон отпреди двеста години доста се различаваше от модерния град, дори и само заради липсата на коли и автобуси, а шумът от трафика се ограничаваше единствено до потракването на няколко карети и каруци.

След кратко пътуване стигнахме до един голям площад. Жилищните сгради бяха групирани около наподобяващия парк кръгъл площад, отделен с ограда от ковано желязо. Опитах се да игнорирам слабия сърбеж, който се обаждаше на тила ми. Дали някой не се криеше там в храстите? Може би уличен разбойник, който ни наблюдава и преценява шансовете си за успех?

Каретата спря пред луксозно изглеждаща къща с изнесена напред козирка на покрива, подпряна с колони. Украсен със старинна арабеска фенер хвърляше слаба светлина върху фасадата. Джери отвори вратичката на каретата и ние слязохме. В същия момент някой отвори входната врата и на фона на жълтеникавата светлина от фенера се открои мъжка фигура. По всичко изглеждаше, че вече ни очакваха.

— Кой е това? — попитах шепнешком Себастиано.

— Нямам представа. Кой е това, Джери?

— Мистър Фицджон.

— А кой е мистър Фицджон?

— Ами икономът.

* * *

Икономът беше около четиридесетгодишен, облечен в достолепно черно. Тъмната му коса бе гладко сресана с помада. Имаше грижливо подстригани бакенбарди и тъжни очи. Изразът на лицето му, както и цялата му стойка излъчваха меланхолия. Щеше да е идеален за погребален агент.

— Позволете да ви приветствам за добре дошли във Фоскари Хаус. — Дори и намек за усмивка не се появи върху ъгълчетата на устата му, когато церемониално се поклони пред двама ни със Себастиано. С обиграно движение ми помогна да сваля мантото си и пое жакета на Себастиано.

Сърбежът престана, отново само фалшива аларма.

Впечатлена, се огледах наоколо. Фоскари Хаус. Невероятно! Притежавахме къща, кръстена на нас! (Е, всъщност само на Себастиано, но и без това да имаме еднаква фамилия бе само въпрос на време, все някога със сигурност щеше да ми направи предложение.)

— Ще откарам каретата под сайванта.

Мистър Фицджон му подхвърли една монета.

— За усилията ти.

— Благодаря ти, Джери — добавих аз.

Последвахме иконома в облицовано с висококачествено дърво фоайе. Много ми се искаше да разбера какво е сайвантът и също така живо ме интересуваше дали мистър Фицджон бе посветен в цялата история, но това бяха само два от около хилядата въпроса, за чиито отговори копнеех.

За щастие, Себастиано веднага зададе няколко от тях.

— Как точно получихте този пост, мистър Фицджон?

Икономът изглеждаше учуден.

— Бях назначен от вашия довереник господин Скот.

Аз се прокашлях и се престорих на глупава блондинка, което в случая не ме затрудни особено.

— Никога не си ми разказвал за мистър Скот — казах на Себастиано. — Кой е той и с какво се занимава?

Себастиано влезе в роля не по-зле от мен. Той се престори на отегчен и махна с ръка към мистър Фицджон.

— Вие й обяснете.

— Разбира се, милорд. — Икономът послушно се обърна към мен. — Господин Скот е дядото на Джери — осведоми ме той с такъв тон, сякаш разговаряше с малко дете. — Той притежава книжарница на Бонд Стрийт. Като довереник на негово благородие, мистър Скот се зае с всички приготовления, така че нищо да не ви липсва по време на вашия престой в Лондон. Това включваше назначаването на подходящ персонал и набавянето на всичко необходимо. — Устните на мистър Фицджон леко се разтеглиха, което явно трябваше да изобрази нещо като усмивка. — Позволете ми да изразя надежда, че ще заварите всичко в къщата точно според вашите представи. След досегашния ви живот в тропиците се надяваме, че тук няма да чувствате лишения от каквото и да било естество.

За лишения и дума не можеше да става, дори напротив. В многораменни свещници по стените горяха ароматни свещи и потапяха всичко наоколо в живописна светлина. Скъпи маслени картини в рамка, масивен стоящ часовник, тежки сатенени завеси, полиран мраморен под — чувствах се като в сериала „Имението Даунтън“, но сто години по-рано. Липсваше само прислужницата.

Точно в същия миг, в който си го помислих, една врата се отвори. Жената, която влезе, бе горе-долу на същата възраст като иконома и носеше колосана престилка над дълга до глезена сива рокля. Косата й бе силно опъната назад и покрита от също така колосано боне. С мършавата си фигура и измъчено лице изглеждаше така, сякаш в живота й нямаше много поводи за веселие.

— Това е съпругата ми — каза мистър Фицджон. — Тя ще ви служи като икономка. Пенелопи, моля, придружи господарите до покоите им на горния етаж.

Мисис Фицджон се поклони, което много ме притесни, тъй като бе два пъти по-възрастна от мен. Но тъй като, изглежда, за нея това бе съвсем нормално, предпочетох да си замълча. Тя взе един свещник от стената и ни поведе нагоре по стълбите към първия етаж, където по застлан с килим коридор имаше множество двойни врати.

— Господарската стая. — Тя отвори вратата към стая с камина, ориенталски килими и тапицирани с кожа кресла с висока облегалка. А след като запали лампите по стените наоколо, успяхме подобаващо да се възхитим на обстановката. Господарската стая, изглежда, бе нещо като кабинет, защото вътре имаше плашещо голямо махагоново бюро и огромна библиотека. Върху една помощна масичка се открояваше масивен глобус, а по стените висяха географски карти и медни гравюри.

След това отидохме в следващата стая.

— Утринната стая на милейди.

Яко. Изобщо не предполагах, че съществуваше такова нещо като утринна стая. Човек отиваше там, след като станеше от сън ли? Както и да е, беше много хубава, с тапети на сини и златни черти, изящни кресла и масички, както и писалище, което изглеждаше по-скоро декоративно, отколкото практично.

Докато придружавахме мисис Фицджон към спалните и стаите ни за обличане, разбрахме от нея, че естествено, на приземния етаж имаше представителен салон за приеми, в случай че искаме да приемем гости в по-широк кръг. Освен това имаше библиотека, зала за тържества, стая за закуска и салон за вечеря.

— Покоите на негово благородие — обяви мисис Фицджон при отварянето на следващата врата.

Стаята беше квадратна и просторна, с огромно легло с балдахин, параван в арабски стил, а в съседство имаше стая за преобличане, която преливаше от всякакви дрехи. На закачалките висяха жакети във всички възможни цветове, а по рафтовете на камари бяха подредени изгладени ризи и панталони, да не споменаваме множеството старателно подредени едни до други обувки и ботуши. В допълнение имаше голям избор от наметала, шалчета, шапки, ръкавици, колани, ешарпи, катарами и гамаши — всичко изключително модерно и скъпо. И най-вече чисто ново. Нищо не изглеждаше употребявано или носено. Тук бе събрано всичко, от което един светски мъж от 1813 година би имал нужда. Дори на стената бе монтирана малка етажерка с подбрани емайлирани табакери за емфие.

— Не мога да повярвам — промърмори Себастиано, но толкова тихо, че само аз можех да го чуя.

— Дано всичко е според изискванията на ваше благородие — рече мисис Фицджон притеснено.

Явно все пак беше дочула нещо.

Негово благородие побърза да я увери, че всичко е наред, вследствие на което тя отново се поклони — убийствена за нервите традиция, с която явно трябваше бързо да свикна, ако исках да приличам на истинска робовладелка.

След това бяхме заведени до банята — малка тъмна стаичка, облицована с дърво, която бе старомодно обзаведена, но въпреки това разполагаше с няколко изумителни и симпатични постижения на техниката. Имаше истински умивалник от порцелан и голяма цинкова вана, и ако не се лъжех, онова чугунено нещо до нея представляваше един вид самовар за баня, с който се нагряваше водата.

— Прекрасно — казах радостно.

Следващото място, което ни бе показано, беше спалнята на милейди — истинска мечта в бяло и златно. Лакирани мебели с извити крачета, копринени тапети на цветя, кристални свещници по стените — луксът бе зашеметяващ. След като се съвзех от гледката на розовото копринено покривало на леглото с балдахин, погледът ми попадна върху масичката за гримиране, която почти не се виждаше от всичките флакончета, пудриери и ковчежета за бижута върху нея.

— Мили боже — рекох изумено. — Да не би мистър Скот да е набавил и това?

Мисис Фицджон се усмихна леко сковано, сякаш бях изрекла някоя глупава шега.

— О, не, разбира се, че не. Лейди Уинтърботъм го направи.

Тъкмо се питах коя, по дяволите, е тази, когато мисис Фицджон продължи:

— По поръчение на мистър Скот тя набави цялото обзавеждане и всички аксесоари както за вас, така и за негово благородие. — Икономката направи подканящ жест със свещника по посока на една странична врата. — Ако милейди желае да погледне в стаята за обличане…

Разбира се, че милейди желаеше — и едва успя да затвори увисналата си челюст, след като мисис Фицджон отвори вратата към дрешника, който би накарал цели тълпи от пристрастени към дрехите момичета от тази епоха да крещят от възторг. Рокли връз рокли висяха на закачалките, минимум две дузини. Повечето бяха бели или в нежни пастелни цветове. Имаше и няколко солидни рокли в невзрачно кафяво и тъмнозелено, но те изглеждаха по-спортни и бяха от по-здрава материя, вероятно предназначени за лов или езда. По време на първия ни престой в миналото на Лондон преди няколко дни, бях видяла няколко жени в Хайд Парк, яздещи в дамски седла, да носят такива дрехи. Останалите рокли в дрешника бяха от по-ефирна материя, основно муселин и батиста, и обсипани с всевъзможни украси. Отвсякъде се подаваха подгъви, ръкави и деколтета, украсени с бродерия, перли или дантела. Сигурно цели батальони от шивачки си бяха боли до кръв ръцете, докато създадат това великолепие. Също така видях най-малко четири манта, едно ментовозелено, едно слънчевожълто, едно светлосиньо и едно прасковено.

— Сякаш е пролет! — възкликна Себастиано отчасти развеселен, отчасти недоумяващ.

— Да — отвърнах разсеяно, приковала поглед върху полица, пълна с кутии за шапки.

Бях готова да се хвана на бас, че цветово съдържанието на кутиите пасваше идеално на връхните дрехи. Върху една друга полица имаше обувки, при това много, за всеки повод по няколко чифта. Тънки светли сатенени обувчици, елегантни ботушки с връзки и малки кръгли токчета, както и равни сандали с дълги каишки за връзване, почти като при римските гладиатори. Но да не забравяме и чантичките. Не разбирах много от тези неща, но вероятно тук виждах всичките маркови чанти на тази епоха, взети заедно, само дето не бяха истински чанти, а торбички с връзки, които се носеха на китката и се наричахаретикюлилипомпадур. С бърз поглед обходих целия украсен с панделки, ресни, ширити и перли асортимент. След десетата бройка престанах да броя и се обърнах възхитена към мисис Фицджон, защото тя тъкмо казваше нещо.

— Съжалявам — рекох. — Не слушах внимателно.

— За съжаление, камериерката, която лейди Уинтърботъм назначи, ще пристигне чак утре — търпеливо повтори икономката. — Лейди Уинтърботъм пожела лично да ви я представи и да се увери, че с подбора на гардероба ви е улучила вкуса ви. Разбира се, до пристигането на камериерката по всяко време ще съм на разположение, за да ви прислужвам. — Тя посочи към един гардероб. — Вътре се намира бельото на милейди. — И с един кос, леко засрамен поглед към Себастиано добави: — Но със сигурност негово благородие няма да иска го види.

Аха. Значи, там се намираше финото дамско бельо. Неподходящо за взора на който и да било мъж. Особено пък за този на негово благородие, който трябваше да се съобразява с чувствителната си по-малка сестра.

— По-късно ще го разгледам — казах на икономката.

— Както милейди желае.

Себастиано извади джобния си часовник.

— Вече е почти един. С лейди Ан сме много уморени от пътуването. Смятаме още сега да се оттеглим за сън.

— Но разбира се. С удоволствие ще помогна на милейди при събличането…

Благодарейки, отказах, след което мисис Фицджон поиска да ни остави насаме.

— Къде са вашите и на съпруга ви спални помещения? — осведоми се Себастиано, когато тя бе вече на вратата.

— Два етажа по-нагоре. Разбира се, използваме стълбите за прислугата. И пристъпваме в стаите ви само ако желаете. — Икономката посочи към едно въженце с пискюл до вратата. — По всяко време можете да позвъните за нас.

— Някой друг живее ли в къщата?

Мисис Фицджон поклати глава.

— Готвачката и кухненските помощнички идват само за през деня, както и слугините и лакеите. Що се отнася до камериерката, вие трябва да решите тя къде ще се настани. Горе, в таванските помещения за прислугата, има няколко свободни стаи.

— Утре ще помислим по въпроса — реши Себастиано. — Лека нощ, госпожо Фицджон.

— Лека нощ, милорд. Милейди. — След един последен поклон, мисис Фицджон излезе от стаята.

С шумна въздишка се отпуснах върху леглото. Покривалото ухаеше леко на лавандула, а възглавниците и завивките бяха пълни с пух. Все едно се реех в облаците. Идеше ми на секундата да заспя.

Отнякъде проехтяха ударите на часовник и се почувствах ужасно уморена, въпреки че бях будна едва от няколко часа. След пътуване във времето, понякога човек се чувстваше като след дълъг полет. Протегнах се и се прозях шумно.

Себастиано седна до мен на леглото.

— Какво мислиш за всичко това?

— За стаята и всички онези дрехи? Прилича ми малко на къщата на Барби. Леглото с балдахин, шарените рокли. — Ухилих му се широко. — Но ти определено изглеждаш по-добре от Кен. Още като малко момиченце го намирах за смотан.

— Благодаря. Но всъщност имам предвид цялата тази господарска обстановка.

— Често сме играли роли, когато сме изпълнявали мисии в миналото.

— Да, но никога с такъв бомбастичен замах. Знаеш колко пестелив е винаги Хосе. Този път се е изръсил с цяло състояние. Иконом, икономка, цяло ято прислужници… и собствена къща. И ако правилно съм разбрал, имаме дори конюшня с коне и минимум една карета. Без съмнение, този път залогът е по-голям от обикновено.

— Всъщност Хосе разказа ли ти нещо за мистър Скот? — попитах го. — Или за въпросната лейди Уинтърботъм?

— За нито един от двамата. Този път разполагаме с минимална информация. Всъщност с никаква. И това доста ме притеснява.

Той изрази с думи онова, което през цялото време не ми даваше покой. Нещо в тази мисия бе напълно различно от всеки друг път, но заобикалящата ни обстановка бе само част от разликата.

Себастиано стана от леглото и се отправи към вратата.

— Мисля, че са в някоя от стаите ни.

— Кое?

— Напътствията на Хосе. Трябва да ги потърсим.

— Почакай. Идвам с теб. — Надигнах се и го последвах в утринната стая в съседство.

Той отвори чекмеджето на писалището и претърси множеството малки отделения.

— Намери ли нещо? — попитах, докато ровех в един тесен скрин на стената.

Освен свещи и купчинка фини бели кърпички с избродиран монограм —Аот Ан — не открих нищо друго.

— Ръчно произведена хартия — отвърна Себастиано. — Пера за писане, мастило и попивателна за мастило. Както и печат с герба ни.

Продължихме с търсенето в господарската стая.

Себастиано се зае с бюрото, а аз прегледах шкафовете с книги.

— Тук няма нищо — рече той изнервено. — Само неща за писане и една камара журнали за ездитни коне и кораби, и френска мода за мъже. — Отвори едно странично чекмедже. — Аа, и една гарафа с доста скъпо изглеждащо шери, заедно с чаши.

— А пък аз намерих пълен комплект издания на енциклопедия „Британика“ — Благоговейно взех един от дебелите томове и прокарах пръсти по корицата. — Със златни букви. — След това с любопитство разгледах останалите книги в рафтовете отдолу и извадих една.

— Невероятно! Само погледни! — Развълнувана, вдигнах разтворената книга. — Това епърво издание! Излязло е тази година! Не мога да повярвам! — Пламенно притиснах романа към гърдите си, след което го вдигнах към носа си и вдишах миризмата на хартията. Струваше ми се, че усещам дори мириса на мастилото, с което този ценен екземпляр бе увековечен. Очите ми се напълниха със сълзи, когато си помислих каква борба е струвало на авторката романът да се появи на пазара. Колко години е трябвало да чака, докато накрая бъде издаден, и това въпреки незабравимо красивата си история!

— Кой е авторът? — попита Себастиано, който ни бе налял две чаши с шери и ме наблюдаваше с изпълнено с любов снизхождение. — Чакай, не ми казвай, нека позная. Джейн Остин.

Кимнах въодушевено.

— „Гордост и предразсъдъци“. Няма какво друго да е, нали? — Започнах да прелиствам страниците, изпълнена с еуфория.

Той се приближи, постави чашата с шери в ръката ми, обхвана брадичката ми и ме целуна нежно.

— Казвал ли съм ти, че си уникална?

Внимателно отпих от шерито.

— Това да не е завоалиран начин да ми кажеш, че съм откачалка, защото си падам повече по стари книги, отколкото по дрехи и обувки?

— Не, искам да кажа, че ми иде да те схрускам, когато се радваш на някоя книга. Почти нищо не може да засенчи тази гледка, честно.

— Все още не си ме видял с бельото, което се намира в гардеробната ми.

— Веднага можем да поправим този пропуск — предложи той веднага.

— Не забравяй, че тук сме брат и сестра и че в къщата със сигурност има очи и уши навсякъде.

— Семейство Фицджон обитават таванските помещения и ще слязат само ако позвъним — напомни ми Себастиано. — А и използват стълбите за персонала. — Той притисна устни към едно чувствително местенце под дясното ми ухо. — Мога да проверя какво мъжко бельо има в моя дрешник. И после да си спретнем модно шоу на светлината на свещите.

— Хм — казах разсеяно. — Погледни само! — продължих възмутено. — На титулната страница не е изписано дори името й, а само „От автора наРазум и чувства“! Това е първата публикувана книга на Джейн Остин, но „Гордост и предразсъдъци“ е написана преди нея. Но е отпечатана едва след като „Разум и чувства“ е станала популярна.

— Да, животът понякога е несправедлив, дори и към известните автори. Но така или иначе, мистър Дарси е видял бял свят и вече в продължение на двеста години разтапя женските сърца. — Себастиано отново ме целуна, този път по-настойчиво. — Какво ще кажеш за предложението ми?

Той бе преминал на италиански, което никога не ме оставяше равнодушна. Когато разговаряхме, често превключвахме без прекъсване от немски на английски или италиански, в зависимост от това, къде се намирахме. Но за нежните и страстни моменти просто италианският беше най-подходящ.

— Нали трябваше да потърсим указанията — напомних му, но не прозвучах убедително.

Всъщност имахголяможелание за модно шоу на светлината на свещи.

— Мисля, че току-що ги намерихме. — Себастиано изглеждаше изумен. Той се наведе и вдигна един сгънат лист хартия, който явно бе изпаднал от „Гордост и предразсъдъци“, докато така пламенно разлиствах книгата.

Той разгъна листа.

— Хосе те познава доста добре. Явно не е имал никакви съмнения, че веднага ще се нахвърлиш на книгата.

— Ами веднъж му споделих, че съм почитателка на Джейн Остин. Какво пише той? — Надникнах над рамото му. — Олеле. Та това е направо оскъдно!

— И на всичкото отгоре доста кодирано.

Себастиано прегледа със сериозно изражение кратките и сякаш несвързани бележки, които Хосе ни бе оставил. Бързо ги прочетохме, въпреки катастрофално разкривения шрифт.

Да се държат под око: Мистър Стивънсън и мистър Търнър.

Важно: Мистър Скот.

Участие в празнични приеми — колкото е възможно повече.

Срещи с влиятелни хора и тълкуване на знаците.

— Просто чудесно — казах аз. — Това наистина супер много ни помага.

— Поне знаем с какво трябва да започнем — рече Себастиано.

— И това е? Да потърсим въпросния мистър Скот.

— Не, това ще направим утре. Имам предвид забавяйте мероприятия. С това веднага можем да започнем.

— Веднага? Посред нощ?

— О, предполагам, че и в тази епоха има една камара клубове, където и след полунощ купонът продължава да тече. Но в момента си мисля по-скоро за нещо от сорта на малко частно парти. В твоя дрешник. Какво ще кажеш, гълъбче? — Той ме целуна по върха на носа. — Ще вземем с нас и шерито и ще заключим вратата.

Не беше нужно да ме убеждава повече.

* * *

През нощта отново сънувах как пропадам в бездънна яма. Падах и падах, а далеч под мен дебнеше безименното зло, което се хранеше с времето. Поглъщаше минутите и часовете също толкова лакомо, както и дните и годините. Цели ери не му бяха достатъчни, то искаше всичко. Алчността му бе безгранична, неговата паст изсмукваше времето и постепенно заличаваше целия живот.

Странни картини пърхаха около мен, те разцъфтяваха подобно на цветя, но преди да успея да ги видя както трябва, отново изчезваха. Оставаха само чувства, интуитивни предчувствия и страхове, които бяха толкова далеч от сигурното знание, колкото Земята от центъра на Вселената.

— Виждаш ли сега срещу какво се борим? — прошепна ми някакъв глас от нищото. — Трябва да го спрем, преди да е погълнало всичко.

Дишайки тежко, се изправих в леглото и дезориентирано се втренчих в тъмнината, която ме заобикаляше. Изминаха няколко секунди, докато разбера къде се намирам. Бях сама в барби леглото ми с балдахин, в 1813 година. Себастиано бе отишъл в собствената си спалня. След малкото ни модно ревю взехме общото решение, че е по-сигурно да спим отделно, защото не можехме да рискуваме да бъдем разкрити.

През един процеп в завесите проникваше мъждива светлина. С мъка станах от леглото и прекосих стаята, за да хвърля един поглед през прозореца. Небето бе сиво, а площадът обгърнат от мъгла, но въпреки това долу на улицата вече цареше значително оживление. Видях множество прислужници с кошници, един ратай помъкнал тежък чувал на гръб, двама ездачи в униформа, каруца със сандъци и бъчви. Нямах представа колко е часът, но при всички положения не беше прекалено рано за ставане.

В дрешника си потърсих халата с бродерии, който още предната нощ ми бе направил впечатление. Използвах случая и да разчистя бельото, което бе пръснато навсякъде — все греховно прозрачни неща от фина батиста. Само корсетът бе от по-здрав плат, макар че не изглеждаше особено целомъдрен, когато вчера го пробвах с помощта на Себастиано. Пристягаше се откъм гърба и превръщаше тялото в нещо като пясъчен часовник, като силно притискаше гърдите нагоре. Себастиано отбеляза, че спокойно мога да нося такива неща и по-често, но аз със сигурност нямаше да му доставя това удоволствие, защото в това нещо не можех да дишам.

Прибрах корсета заедно с останалото бельо в гардероба и се зачудих коя ли бе лейди Уинтърботъм. Във всеки случай имаше добър вкус и изключително много се съобразяваше с модата. Но при избора на дрехите бе отдала по-скоро значение на дизайна, а не на здравината или удобната кройка.

Когато излязох в коридора, се ослушах за кратко. От долния етаж се чуваше шум — явно мисис Фицджон или някой друг тъкмо приготвяше закуската. И явно хората, които идваха през деня на работа в къщата, вече се бяха захванали със задълженията си. Къщата беше огромна, според мен досега не бяхме разгледали дори и една четвърт от нея.

Тихо и без да почукам, натиснах бравата към спалнята на Себастиано, но него го нямаше. Дори банята беше празна. За мое изумление, до умивалника имаше голяма кофа с топла вода, както и няколко кърпи. Имаше дори чаша с нова четка за зъби — старовремска джаджа с дръжка от слонова кост, както и малка кутийка с прах. Като се прибавеше към него вода, се получаваше донякъде сносна паста за зъби, макар че нещото имаше вкус по-скоро на тебешир, отколкото на „Колгейт“.

Бързо се освежих, след което се върнах в стаята си и облякох първата попаднала в ръцете ми разкроена небесносиня рокля, на която деколтето благоприлично бе покрито с дантела. За съжаление, дрехата приличаше на нощница, но това се отнасяше за всички тези тънки, вталени точно под гърдите рокли в стил ампир.

С гребена от тоалетната масичка разресах дългата си коса и си направих стандартната прическа, която ми бе вършила работа във всички възможни епохи — стегнато сплетена на тила плитка, която завързах с една от многото панделки с къдрички. Всъщност те бяха предвидени да се носят като украшение на врата, но според мен на косата изглеждаха много по-добре.

Докато се отправях надолу, часовникът отброи осем удара, с което въпросът за часа беше изяснен. Съвсем нормално време, за да започне човек деня си.

В просторния коридор се натъкнах на мистър Фицджон.

Той спря и се поклони с типичния за него, изпълнен с достойнство маниер. На дневна светлина лицето му изглеждаше също толкова меланхолично, както и през нощта, но косата му не беше така черна, както предполагах, а в нея се прокрадваха леки сиви нишки. Беше облечен с перфектно съчетани тъмен жакет, раирана жилетка и панталон до коленете.

— Добро утро, милейди.

Кимнах величествено, защото една богата робовладелка от Антилите не дрънкаше празни приказки с персонала. Естествено, като наследница на „Водопад на дъгите“ (бях решила, че това е суперготино име за плантация на Барбадос), от малка постоянно съм била заобиколена от прислуга, без да се броят всичките роби на полето. През нощта Себастиано изрично ми напомни в никакъв случай да не се държа приятелски, макар това да ми се стори леко преувеличено. А и неучтиво. Но независимо от това, беше доста трудно да се спазва, както сега успях да установя.

— Надявам се, че сте успели да си починете — рече господин Фицджон любезно.

— Благодаря — изтърсих аз. — Спах чудесно. Леглото е приказно удобно.

Дясното ъгълче на устата на иконома леко потрепна, но като се изключи това, лицето му остана безизразно.

— Това изключително много ме радва, милейди. Между другото, негово благородие стана рано и вече е в стаята за закуска. Моля, последвайте ме, ако обичате.

С удоволствие го направих, защото усетих изкусителния аромат на кафе.

Стаята за закуска бе обзаведена с тежки, тъмни мебели в колониален стил. В средата на помещението имаше маса, на която спокойно можеха да се настанят поне десет души. Себастиано седеше самотен в началото на масата зад разтворен вестник. Когато влязох, той го остави настрана и се изправи.

— Ето те и теб. Добре ли спа? — Той галантно издърпа стола ми.

Благодарих достолепно и се настаних на стола изискано, като истинска дама.

— Какво ще желае милейди? Кафе, какао или чай? — попита мистър Фицджон.

— Кафе, моля — отговорих, а от един ъгъл се втурна прислужница и ми наля от сребърна кана в порцеланова чашка, толкова прозрачна, че тъмното кафе прозираше през нея.

На заден план икономът стоеше в очакване.

— Какво да поръчам да ви донесат от кухнята, милейди?

— Не знам. А какво има?

— Можем да ви изпечем бифтек или шунка. Или пресни бъбречета.

— По-добре не — отвърнах, потръпвайки от ужас.

— Е, в такъв случай можем да ви предложим всичко, което е подредено на бюфета.

Той посочи дискретно към бюфета, претрупан с всевъзможни неща за закуска: сладкиши и хлебчета, масло, конфитюр, шунка, палачинки, студено печено месо — никой човек не можеше да изяде толкова много.

— Просто ще си взема от някои неща — казах аз.

Момичето, слаба и нисичка брюнетка, която мистър Фицджон ми представи като Джейни, стоеше с чинно сплетени ръце до бюфета. Бе свела поглед към бялата си колосана престилка, но видимо бе потресена, че сама щях да си сервирам. Явно изтънчените дами не правеха така.

— Винаги така съм правила и в плантацията ни „Водопад на дъгите“ — обясних, но не конкретно на някого. — Човек може и да прекали с експлоатацията на персонала си. Между другото, аз съм против робството. — А после решително добавих: — Планираме да освободим всички наши роби. Нали, Себастиан?

Всъщност бях казала Себастиано, но преводачът автоматично бе трансформирал името в английската му версия.

— Разбира се. — Той отпи от кафето си, но забелязах, че прикри усмивката си. — След като Английският парламент и без това вече забрани търговията с роби, със сигурност все някога ще приеме допълнителен закон, който ще забранява и собствеността върху роби. Ето защо е само въпрос на време, докато се наложи да се пренастроим. — Той се обърна към мистър Фицджон. — Бихте ли разпоредили каретата да ни очаква след половин час? Бих искал заедно с лейди Ан да отидем на Бонд Стрийт, за да се срещнем с мистър Скот.

— Разбира се, милорд. — Икономът се поклони кратко и излезе.

Момичето го последва със срамежливо сведена глава и затвори вратата след себе си.

Останахме сами. Себастиано взе ръката ми в своята и я целуна.

— Добро утро, красавице. Как спа?

— Супер — отвърнах. Не му разказах за ужасния сън. — Какво ще предприемем днес?

— Имаш предвид, като изключим посещението при мистериозния мистър Скот? — Той вдигна рамене и сипа и на двама ни допълнително кафе. — Според мистър Фицджон в Лондон има няколко клуба, където се събират наистина важните и могъщи мъже. „Уайтс“ и „Брукс“ са задължителни, каза той. Мисля, че това е добра възможност за запознанство с влиятелни хора. Точно както ни посъветва Хосе.

— Върхът. Тогава май е добре да наминем там.

— Допускат се само мъже.

Това малко ме ядоса, но такова бе положението в тези векове. Нямаше и следа от равенство между половете. В повечето случаи жените нямаха думата. Дори нямаха право да гласуват. Наистина много тъпо, че не можех да вляза в клубовете, защото с удоволствие бих ги разгледала.

Но изведнъж ми хрумна една идея.

— Бих могла да посетя мистър Стивънсън и мистър Търнър. Нали според Хосе трябва да ги държим под око. Най-добре направо да намина покрай тях и да проверя какво правят, докато ти се ослушваш в онези клубове.

— Но и аз искам да те придружа до Стивънсън и Търнър.

— Просто чудесно. Тогава аз какво да правя, докато ти си в клубовете? — Погледнах го с известно подозрение. — Всъщност какво точно правят всички онези типове там?

— Какво ли не. Играят карти и билярд, пият чай…

— Само чай?

— Е, сигурно и бренди, и шери. Все нещо трябва да правят по цял ден богатите благородници, повечето от които нямат истинска работа. Така че се срещат в клубове, каквито, изглежда, има една камара. Клубове по крикет, военноморски, конни, игрални. Има дори и един бифтек клуб. Но според Фицджон „Уайтс“, „Уотиерс“ и „Брукс“ са трите наистина важни сборни пункта, там се събират всички авторитетни хора.

При думитесборен пунктв съзнанието ми изплува картина, която даваше на понятиетомъжки клубсъвсем ново значение. Представих си бърлога на греха с червени плюшени завеси. Жени по жартиери и оскъдни корсажи се умилкват около контета, които седят на игралните маси и залагат, а пред тях е пълно с наполовина изпити шишета с уиски. Трябваше да премигна, защото картината наподобяваше на сцена от един уестърн — всички мъже носеха каубойски шапки, а на бара в дъното върху бар стол се мъдреше тип, приличащ на Кристоф Валц от „Джанго без окови“. Определено въображението ми бе тотално объркано, но картината просто не искаше да изчезне.

— При всички положения е напълно безобидно — рече Себастиано. — Както при нас голф- и яхтклубовете.

— Но аз нямам желание да вися тук бездейно, докато ти се запознаваш с влиятелни хора — изтъкнах аз.

Преди да е успял да ми отговори, на вратата се почука и мистър Фицджон подаде глава.

— Изпратих един от лакеите до конюшнята. След малко каретата ще ви чака отпред, милорд. — Той пристъпи до масата, носейки малък сребърен поднос в ръка, върху който имаше сгънат лист хартия. — Ако позволите, милорд. Току-що пристигнаха посетители. Лейди Ифигения Уинтърботъм и нейният братовчед лорд Реджиналд Касълторп биха искали да направят официална визита.

Себастиано ми хвърли въпросителен поглед и аз бързо кимнах. Лейди Ифигения! Това бе жената, отговорна за съдържанието на дрешника ми. Умирах от любопитство да се запозная с нея.

— Заведете посетителите в салона за приеми, мистър Фицджон — помоли Себастиано. — Ние веднага ще се присъединим.

Салонът за приеми представляваше голямо помещение, цялото в синьо и златно, с елегантни извити копринени фотьойли и внушителна мраморна камина. Три високи прозореца разкриваха гледка към една типична английска градина, наподобяваща парк, която все още не бях разгледала. Успях да й хвърля само един бегъл поглед, тъй като посетителите ни погълнаха цялото ми внимание. Лейди Ифигения бе направо изумително красива с гъстите си мигли, виолетовосините си очи и гарвановочерните къдрици, които бяха оформени в модерна къса прическа и по такъв елегантно разрошен начин извираха изпод закрепената й на една страна шапчица, че бе невъзможно да се дължи на вятъра. Усмивката й бе широка и така блестяща, че човек несъзнателно й отвръщаше. Слабото й, но на правилните места закръглено тяло бе облечено с чудно хубава лавандуловосиня дневна рокля с перлени копчета. Също така носеше и ръкавици в същата тоналност, които тъкмо сваляше.

Лорд Касълторп бе висок и рус джентълмен, който приличаше на млад бог, току-що слязъл от екрана на някой холивудски филм. Онемяла, се взрях първо в забележителното му, загоряло от слънцето лице, но засрамено сведох поглед към безукорно седящия му жакет с изискана блестяща пейсли шарка. Като през цялото време се питах на кой ли филмов актьор ми напомня. Трябва да беше някой много известен, тъй като ми се струваше страшно познат.

Докато трескаво разсъждавах по въпроса, той пое задачата да представи себе си и братовчедка си с безукорна учтивост.

— Моля да ни извините, че се появяваме без предизвестие — рече лейди Уинтърботъм след това с кристален смях, от който върху бузите й се образуваха сладки трапчинки. — Още повече че камериерката, която искам да ви представя, ще пристигне от Дартфорд едва днес следобед. Но простотрябвашеда се запозная с вас още сега, така че принудих добрия стар Реджи да ме придружи.

Добрият стар Реджи също се засмя и аз установих, че зъбите му са точно толкова бели и перфектни, като тези на Себастиано. Продължавах да си блъскам главата, на кого ли ми приличаше.

— Недей така, Ифи — каза той весело. — И аз бях не по-малко любопитен от теб. Ако не ми беше предложила подходящ повод да се представя, сам щях да измисля такъв. — Огледа се наоколо с одобрение. — Имате много хубава къща, сър. Макар и да не може да се сравнява с великолепното ви имение в Лейчестършир. Наскоро имах път натам и успях да му хвърля един поглед. Останах с впечатлението, че възстановителните работи бързо напредват.

Имение? Притежавахмеимение? В допълнение към плантацията на Барбадос? Мили боже, наистина бяхме много богати. Погледнах към Себастиано възможно най-дискретно, но в случай че бе изненадан, не му пролича.

— Все още нямахме възможност да се занимаем и с този въпрос — отвърна той вяло и леко се поклони. — Извинете неучтивостта ми. Ще желаете ли да поръчам освежителни напитки?

Лейди Уинтърботъм поиска лимонада, лорд Касълторп нямаше нищо против едно шери. Аз самата не исках нищо, кафето все още бълбукаше в стомаха ми — в тази епоха наподобяваше нещо като ултрасилно еспресо. Следващият път щях да си поръчам към него и топло мляко и да си направя лате макиато.

Себастиано позвъни за мистър Фицджон и се разпореди за напитките, след което се настанихме в креслата и започнахме непринуден разговор, който се състоеше в подробно описание на лейди Ифигения как бе набавила всички дрехи. Тя най-детайлно изброи всички шивачи, моделиери, търговци на платове и шивачки на корсети, които бе потърсила за изработката на гардероба ми, а след това още половин дузина обущари и производители на чанти, докато накрая главата ми се замая от многото имена.

— Силно се надявам, всичко да отговаря на представите ви! — рече усърдно. — След като мистър Скот ми връчи списъка с размерите ви, осигурих само най-необходимото, както сигурно вече сте забелязали. Но трябва да знаете, че съм подбирала единствено неща, които бих поръчала и за себе си.

— Всичко е перфектно — отвърнах аз. — Благодаря ви за положените усилия!

За набавянето на мъжкото облекло тя на практика бе впрегнала братовчед си Реджиналд, на което лорд Касълторп отвърна със забележката, че разточителните покупки му бяха донесли определена слава.

— Оттогава ме смятат за самото олицетворение на думата конте — обясни той развеселено. — Дори наскоро Бю Бръмъл ме попита дали не съм решил да оспоря статута му наNonpareil[2].

Бях чувала за Бю Бръмъл, в тази епоха на типа му се носеше славата на главен гуру, що се отнася до мода, но какво се имаше предвид с товаNonpareil? Тъкмо се канех да си запиша думата в невидимия ми лист с бележки, когато осъзнах, че бе просто френска дума и означавашенесравним.

— Между другото, този зелен жакет ви стои превъзходно — рече лорд Касълторп на Себастиано. — Естествено, ушит е на Савил Роу. Аз самият си поръчах същия, но с един тон по-светъл.

Мистър Фицджон се появи с поднос и ни сервира питиетата, също така информира Себастиано, че е наредил на кочияша да чака пред къщата, докато негово благородие е готов да потегли.

— Мили боже, не искахме да възпрепятстваме деловите ви ангажименти! — възкликна лорд Касълторп.

— Те могат да почакат — побърза да го успокои Себастиано.

Ясно си личеше, че иска да събере информация, и както скоро се оказа, в това отношение нашите посетители бяха истинско находище. За да може незабелязано да подхване темата, Себастиано откровено сподели, че малко или много, в Лондон бяхме като чужденци и че нямаме представа какво се случва тук (разбира се, изрази се много по-изискано, използваше изрази катосмущаващо многообразиеинепривични порядки, инеобичайно обкръжение). Както винаги играеше ролята си чудесно. Всеки би видял в негово лице аристократичния, но за съжаление, що се отнася до висшето общество, неосведомен плантатор, идващ от другия край на света.

— Познаваме всички институции, места и хора единствено по име — обясни той, стараейки се да изпише съжаление върху лицето си. — А толкова силно копнеем да станем част от това общество, все пак нашите предци са родом от тук.

— О, цял Лондон знае, че сте прекарали целия си досегашен живот в тропиците на Западните Индии, на практика в пущинака и далеч от всякаква култура! — извика лейди Уинтърботъм. — А само колко ужасно трябва да е било онова корабокрушение! — Красивото й лице изобразяваше истинско съчувствие, съчетано с плам и решителност. — Именно затова сме тук, Реджи и аз! За да сме до вас и активно да ви подкрепим във всички обществени дейности!

Това с корабокрушението бе още една мистерия, която явно по-късно сами щяхме да проучим. Вероятно бе част от нашата история, за която очевидно далеч не знаехме всичко. Към момента обаче се задоволявахме с информацията, която между другото успявахме да изкопчим в процеса на разговора.

Освен всичко останало, научихме, че човек не можеше просто така да нахълта в някой клуб, все едно е някаква си кръчма, дори и тогава, когато притежава правилния пол. За целта бе нужна препоръката на някой член, тъй като един такъв клуб бе свещен кръг. Което, разбира се, в случая не беше проблем, в крайна сметка лорд Касълторп бе член във всички важни мъжки клубове и на практика познаваше всеки. Той дори се съгласи да отиде заедно със Себастиано в „Уайтс“ и да го въведе там. Себастиано ми хвърли кратък кос поглед, който казваше всичко: Небето ни изпрати добрия стар Реджи.

Същото важеше и за лейди Уинтърботъм. Тя ни разказа за няколко изискани заведения, до които и дамите имаха достъп, но списъкът бе доста кратък. Явно най-значимият бе известният клуб „Алмакс“, където всички с титли и влияние се срещаха, за да танцуват и клюкарстват. Но и там се влизаше само с покани, които се раздаваха от няколко дами със строг морал и на които човек трябваше да се подмазва. Лейди Уинтърботъм се познаваше с две от въпросните дами много добре и ми обеща, че в най-скоро време ще танцувам котильон в „Алмакс“.

Котильон. Нямаше нужда да включвам думата в невидимия ми списък, тъй като знаех, че това е танц. Но нямах абсолютно никаква представа как се танцува. Ифигения веднага обеща да ме научи на стъпките възможно най-бързо.

Като цяло, след като посетителите ни си отидоха, отношенията ни и с двамата бяха повече от добри. Най-малкото, защото, изглежда, бяхме нещо като роднини. Вторият брак на бабата по майчина линия на Ифигения бе с някой си лорд Фринтън, чийто зет бе братовчед на третия граф Фоскари, чийто най-малък брат навремето се бе преселил на островите в Западните Индии.

— От което следва, че това е бил вашият дядо — обясни Ифигения. — Но е възможно и да е бил прадядо ви, ще трябва да го проуча по-подробно.

Вследствие на което според Реджиналд, тъй като сме роднини, трябваше непременно да си говорим на малко име. Със Себастиано не възразихме, дори напротив, защото бе ясно като бял ден, че тепърва двамата щяха да са ни от голяма полза. Себастиано и Реджиналд се уговориха следобеда да посетят заедно клуб „Уайтс“, а по-късно Ифигения щеше да ми представи камериерката, след което да ме вземе за една обиколка с карета на Хайд Парк, защото по това време там се събираше цялото дамско висше общество.

— Мога да те запозная с най-важните представители натона— обеща тя. — Тук, в града, съвсем скоро ще се чувстваш напълно като у дома си.

С този дневен ред определено бяхме направили важна крачка напред — в това отношение бяхме на едно мнение със Себастиано, след като се сбогувахме с Ифигения и Реджиналд.

Но не бяхме единни, що се отнася до значението на думататон(към момента последната дума в списъка с непознатите думи). Според Себастиано бе синоним нагърбави аристократи, докато аз бях заотбрано общество.

Освен това Себастиано смяташе, че Реджиналд изглежда точно като куклата Младоженеца Кен, но според мен по-скоро приличаше на Крие Хемсуърт — все пак бях успяла да се сетя по някое време на разговора ни. На което Себастиано отвърна, че никога не е чувал това име, докато всеки знае кой е Кен Младоженеца, дори и малките деца. Но след това стана ясно, че самият той по случайност знае кой е Кен Младоженеца, и то само защото навремето братовчедка му притежавала такава кукла, на която Себастиано остригал косата, за да види дали ще порасне наново. После е трябвало от джобните си пари да купи нов Кен, а старият е можел да задържи.

— Повярвай ми, спомням сисъвсем точнолицето му — каза той. — Стоеше си все същото, дори и след като излях върху него яда си.

— Какво си сторил на бедния Младоженец?

Първоначално не искаше да говори за това, но аз не се отказах и накрая разбрах, че му е изтръгнал ръцете, а върху корема с флумастер бил написалциври.

— Накрая му поставих обратно ръцете — разказа ми Себастиано. — Но флумастера не можах да изтрия.

Изчаках, докато престанах да се хиля, след което извиках мистър Фицджон да ми донесе мантото и чантичката, за да придружа Себастиано до мистър Скот.

* * *

Джери се стресна в дрямката си, когато отидохме при каретата и го поздравихме. Той бързо слезе от капрата.

— Милорд! Милейди! Извинете, явно съм задрямал!

— Няма нищо — отвърнах аз. — Сигурно и за теб нощта е била толкова кратка, колкото и за нас.

Е, може би не чак толкова кратка, поправих се мислено, защото, преди да си легнем, със Себастиано бяхме изпробвали способностите си на модели на бельо.

Джери ни отвори вратичката на каретата. На дневна светлина се виждаше, че лицето му е осеяно с лунички. Знаех, че е навършил седемнайсет и мутацията на гласа му вече бе приключила, но въпреки това не изглеждаше по-голям от дванайсетгодишен. Като момче, чието място е в училище.

— Между другото, това е Джако, конярят.

Той посочи един по-възрастен хилав тип, който до този момент изобщо не бях забелязала, защото бе застанал върху едно стъпало на гърба на каретата. Джако носеше синя ливрея и имаше лице като цанца[3]. Какви са точните задължения на коняря, можех само да предполагам.

Пътуването от Гросвенър Скуеър до Бонд Стрийт не продължи дълго, всъщност спокойно можехме да отидем и пеша, но както вече знаех, една благородна дама не можеше просто така да кръстосва града, това свидетелстваше за липса на стил. Дамите се придвижваха или с карета, или яздейки кон (естествено, в дамско седло, облечени с целомъдрен костюм за езда), или си поръчваха покрита носилка, ако искаха да прекосят само няколко преки. Разбира се, ако искаха да се разходят или да пазаруват, можеха да ходят и пеша по улиците, но само на определени места, в определени часове и в никакъв случай без придружител, бил той слуга или роднина.

Книжарницата на мистър Скот се помещаваше в сутерена на солидна тухлена къща. Три стъпала водеха към входната врата, на която висеше старомодна камбанка, а на двете високи тесни витрини бяха изложени няколко книги, като за моя възхита, между тях бяха и тези на Джейн Остин и Лорд Байрон. Джери любезно ни задържа вратата към книжарницата, а през това време конярят се качи на капрата. Което изясни в какво се състоеше работата му — все някой трябваше да играе ролята на пазач, в крайна сметка когато е с карета, човек не можеше просто да извади ключа от стартера и да залепи талон за паркиране върху коня.

Освен това вече знаех какво есайвант, а именно нещо като навес или барака, която можеше да служи за гараж на каретите. Истински богатите хора имаха собствени сайвант и конюшня и явно Фоскари — тоест Себастиано и аз — принадлежахме към този привилегирован кръг. Реджиналд го бе споменал между другото и по този начин бяхме разбрали за това: „Дяволски добри коне имаш в конюшнята си, Себастиан. Особено двата сиви! Скоро трябва да пояздим заедно. Или да покараме с файтона, много елегантно возило! Заради него сигурно често забравяш останалите ти превозни средства в сайванта!“.

Книжарницата представляваше истинска джунгла от рафтове, които стърчаха на всички страни, така че човек трябваше да се прокрадва в помещението.

— Дядо, вече пристигнахме! — извика Джери.

— Идвам.

Иззад една от етажерките пристъпи слаб посивял мъж. Мистър Скот бе около шейсетте и носеше тъмен костюм с достолепно високо пристегната вратовръзка. Сивите му коси стърчаха малко хаотично, точно както при Джери — явно рошавостта се предаваше по наследство в тяхното семейство. Но това не беше първото, което правеше впечатление в него, а дървеният му крак, който кънтеше по пода, докато се приближаваше към нас, мъчително подпрян на патерица и видимо полагащ усилия, да изглежда ведър.

— Милейди, милорд. — Той се поклони. — За мен е чест да ви посрещна в скромната си книжарница. — Леко намигване допълни думите му. — Или да ви наричам Ана и Себастиано?

Шашнах се, а също и Себастиано. Видях същинско изумление, изписано върху лицето му.

— Вие знаете, че ние…?

— …идвате от друго време? Да, знам. Нали дълго време бях тукашният пратеник и на няколко пъти съм работил заедно с мистър Маринеро.

Маринеро бе презимето на Хосе. Цялото му име бе Хосе Маринеро де ла Ембаркацион. Но не бях сигурна дали това бе истинското му име, или просто заигравка с магическата червена гондола, с която във Венеция пътуваше във времето. В превод от испански името означаваше нещо католодкар.

— Хосе не ни спомена за това — каза Себастиано.

— Той доста неща не ни спомена — подхвърлих аз.

— Вярно е — съгласи се мистър Скот. — Ако правилно съм разбрал, в този случай е от съществено значение и двамата да подходите към ситуацията с възможно най-малко информация. — Възрастният господин изглеждаше сериозен. — Знам само, че задачата ви е много важна. Най-важната, с която някога съм си имал работа.

— Вече и аз започвам да стигам до този извод — отвърна бавно Себастиано, след което добави: — Не бива да стоите прав. Джери, донеси, моля те, на дядо ти един стол.

— О, много благодаря, но не е необходимо — отказа господин Скот. С измъчена усмивка, прехвърли тежестта на тялото си върху здравия си десен крак. — По цял ден само седя, затова използвам всяка възможност да се раздвижа. Вярно, че боли, но иначе никога няма да свикна с положението. — Посочи протезата. — Случи се едва миналата година. Рана от одраскване, която се възпали. Кракът ми почерня и докторът каза, че ако не го отреже, ще умра. Трябваше да избирам между крака ми и мен. — Смехът му прозвуча малко кухо.

Тръпки ме побиха. Толкова лесно бе да се забрави колко е изостанала медицината в тази епоха. Срещу отравяне на кръвта и гангрена хората бяха безсилни. Някаква си безобидна малка раничка можеше да е точно толкова смъртоносна, колкото и един бронхит, прераснал в пневмония. Една бременност бе животозастрашаваща — всяка четвърта жена губеше живота си по време на раждането или по време на следродилния период.

Понякога пътуванията във времето бяха романтични и забавни, но животът в съответните епохи определено не беше такъв. Повечето хора непрестанно бяха с единия крак в гроба. Това, че мистър Скот изобщо бе оцелял след ампутацията, граничеше с истинско чудо и при всички случаи бе изключение. Винаги когато видех нещо такова, нещо в мен се надигаше, тъй като смятах за ужасно, че на хората тук не можеше да им се помогне. Само да беше възможно да се донесат антибиотици и болкоуспокояващи от бъдещето! Така можеха да се предотвратят толкова много страдания.

— Моля, заповядайте в задната стаичка — покани ни мистър Скот.

Той ни поведе, накуцвайки, към уютно помещение с изглед към малък двор. Също както и в книжарницата, стените бяха претрупани с рафтове и шкафове с книги. Въпреки това имаше място за една старомодна гарнитура за сядане с протрита дамаска.

— Моля, седнете.

Тъкмо се канех да последвам поканата, когато от един ъгъл до канапето се чу изскимтяване. В един плитък, застлан с одеяло кош лежеше куче с малките си.

Очарована и без да внимавам за елегантната ми рокля, клекнах пред коша. Кучето майка бе нещо средно между кокер шпаньол и ретривър. Тя ме гледаше с големите си блестящи очи и изглеждаше истински горда. Малките, четири на брой, се бяха сгушили до гърдите й, златисти топчици козина, едно от които също надигна главичка и ме погледна. Сърцето ми се разтопи като масло на слънце.

Джери бе клекнал до мен и галеше дългите уши на кучето.

— Тили е луда по малките си. Държи се, сякаш е спечелила голямата награда.

— Те наистина са много сладки — казах възхитено. — Особено този малък палавник тук. Има ли си вече име?

— Сизифус. В началото му беше малко трудно да се добере до млякото. Винаги първо разбутваше другите, затова го нарекох така. Вече подарихме две кученца, но и другите е време да бъдат отбити.

Спонтанно протегнах ръка и внимателно прокарах пръсти по козинката на Сизифус.

— Дори не си го и помисляй — рече Себастиано. Той се бе настанил в креслото и ме наблюдаваше развеселено, сякаш знаеше съвсем точно за какво си мислех. Е, без съмнение, наистина знаеше, все пак отдавна ме познаваше, а и няколко пъти му бях споменавала, че намирам малките кученца за суперсладки и някой ден искам да си имам свое.

Мистър Скот отпусна ръка върху рамото на внука си.

— Джери, отиди в кухнята при мисис Симънс и я помоли да сервира чай на гостите ни.

— Дадено. — Джери дори се препъна в бързината да изпълни желанието на дядо си и излезе през задната врата.

Мистър Скот се усмихна снизходително. Върху лицето му се отразяваше голямата симпатия, която хранеше към внука си.

— Към този момент доволни ли сте от работата на Джери? — осведоми се той.

— Напълно — отвърна Себастиано. — Изпълнява задълженията си много добре. — Той съсредоточено изгледа книжаря. — Но и вие също. Откакто сме пристигнали, непрестанно се изумявам с каква прецизност сте подготвили всичко. Къщата, персонала, обзавеждането… Освен това чухме за някакво имение, за конюшни и собствени коне… Какво друго можем да очакваме?

— Богатство — отвърна мистър Скот сухо. — Добре е през седмицата да се запознаете с банковите си сметки. Всички се управляват от „Ротшилд & син“ на улица „Сент Суитинс Лейн“.

— Вероятно става дума за много пари.

— Страшно много.

Аз галех малкото кученце, потънала в мисли. Козината му бе мека като коприна и то гушеше главичката си в ръката ми, сякаш мястото му бе именно там.

— Как се случи така, че да се обърнете към Ифигения и Реджиналд?

— Лейди Уинтърботъм е добра моя клиентка, тя обича да чете и затова често ме посещава в книжарницата. Когато мистър Маринеро ми постави задачата да подготвя почвата за вас двамата и да не щадя средства, веднага се сетих за лейди Уинтърботъм. Разказах й една трогателна история, според която по време на пътуването ви е връхлетяла буря пред португалския бряг и сте претърпели корабокрушение. Вследствие на което с мъка сте успели да спасите живота си, но целият ви багаж е потънал в дълбините на Атлантическия океан.

— Колко съобразително от ваша страна — отбеляза Себастиано, развеселен.

Мистър Скот отвърна на усмивката му.

— Лейди Уинтърботъм се спусна с голямо усърдие да изпълнява задачата, която й възложих. Тя не бе на себе си от радост и каза, че рядко нещо й е доставяло такова удоволствие. — Мистър Скот се прокашля. — Купуването на дрехи е, така да се каже, нейно хоби.

— А Реджиналд?

— Лорд Касълторп? О, не го познавам отблизо, него го привлече лейди Уинтърботъм. Доколкото разбрах, не му е коствало големи усилия, тъй като след завръщането му от континента самият той е трябвало да попълни гардероба си. Лейди Уинтърботъм го смята за свестен човек. Воювал е като пехотинец в Испания под ръководството на херцог Уелингтън и едва преди няколко седмици се е завърнал обратно в Лондон. Едно нараняване преждевременно е сложило край на военната му кариера. Иначе е можел да стигне много далеч в армията. Богат наследник, обитава луксозна къща на Уимпъл Стрийт.

— Той иска да ме въведе в клубовете — разказа Себастиано.

— Добър план. Няма по-добър начин, за да се достигне бързо до високите кръгове, а ако правилно предполагам, това е определящо за изпълнението на мисията ви. Ще ви помогна с всичко, което е по силите ми. А онова, което не мога да сторя лично, ще го направи Джери. Той е мило и прилежно момче. Можете да му имате пълно доверие, няма нищо фалшиво и зло в него. Бих гарантирал с живота си за него.

Междувременно малкият Сизифус беше изпълзял от коша и душеше с любопитство пода наоколо. А когато малко по-късно икономката мисис Симънс се появи с подноса с чай, едва успях да го грабна, преди да се е заплел в краката й. Гушнах го на бърза ръка и заедно с него се настаних на канапето до Джери, който наля на всички ни чай с доволно изражение на лицето. Себастиано специално го похвали отново и от радост и притеснение момчето почервеня под многото си лунички. С ласкава ирония мистър Скот каза, че за Джери всичко това бе като особено интересен приключенски роман, в който той самият заема главна роля като тайнствен герой. Джери почервеня още повече, но остроумно отвърна, че е много по-хубаво от роман, тъй като всичко се случва в истинския живот. И със сигурност на света няма друга толкова вълнуваща и необикновена тайна, като тази, която той трябва да пази.

Мистър Скот ни предаде папка с документи, с които да се легитимираме в банката и навсякъде другаде. Освен това ни снабди и с още информация, между другото, и за Ифигения Уинтърботъм. Тя бе вдовица на виконт, който бе проиграл по-голямата част от богатството си на карти. Но преди да успее да загуби и останалата част, бе имал благоприличието да умре от сърдечен удар. Това обобщение ми се стори малко страховито, но мистър Скот рече, че точно тези думи бе използвала и Ифигения.

След смъртта на мъжа си тя живееше с малък на брой персонал на Халфмун Стрийт, в сравнително скромна, но прилична къща, наследство от баща й. Трябвало е да продаде голямата представителна постройка, която бе обитавала по време на брака си с лорд Уинтърботъм, тъй като мъжът й бе ипотекирал имението чак до комина. След което й бе останало горе-долу задоволително състояние, от което известно време можеше да се издържа. Поне, докато успееше да намери изгодна партия на брачния пазар. Което според мистър Скот нямаше да отнеме много време, защото в цял Лондон не можеше да се намери друга такава изключителна красавица като лейди Уинтърботъм. Вече цяла върволица от кандидати я бе ухажвала, но тя бе взискателна и изчакваше да направи наистина добър улов.

Себастиано взе Сизифус от ръцете ми и го върна обратно в кучешкия кош при Тили.

— Вече е време да свършим някои задачи.

Изправих се със съжаление. Малкото кученце беше прекалено сладко, но осъзнавах, че трябваше да остане тук, защото не след дълго щяхме да се върнем в настоящето, където и без това не можехме да го вземем.

Разбрахме се с мистър Скот да държим връзка чрез Джери.

— Моля, заповядайте отново всеки път когато се нуждаете от помощ — покани ни любезният книжар, докато ни изпращаше до вратата.

При гледката на изложените на витрината екземпляри не можах да устоя и взех, изпълнена с дълбоко уважение, една от стихосбирките на Лорд Байрон.

— Виж само — обърнах се развълнувано към Себастиано. — „Странстванията на Чайлд Харолд“! Първо издание!

— Излезе миналата година — потвърди мистър Скот. — Вземете я, аз имам цял кашон от тях в склада.

— Благодаря! — рекох въодушевено. — Наистина много се радвам!

Започнах да я прелиствам, още преди да сме се качили в каретата (моделТилбъри, както научих от Джери).

Потеглихме към „Сент Суитинс Лейн“, намираща се в Лондонското Сити, където спряхме пред една сравнително нова представителна постройка, в която се помещаваше банка „Ротшилд & син“. Аз останах да чакам в каретата, четейки стиховете на Лорд Байрон, а през това време Себастиано уреждаше деловите въпроси в банката.

След известно време се върна с едно доста обемисто ковчеже под мишница.

— Чуй това — казах и му прочетох една строфа. Беше направо божествено, какво сътворяваше междугалактическия преводач с текста, защото рецитирането ми звучеше, сякаш е на майчиния ми език. — Не звучи ли прекрасно?

— Какво е това?

— Ямбичен пентаметър[4]. От Лорд Байрон. Тук той е най-хитовият автор и изключително популярен.

Себастиано кимна разсеяно и постави в ръката ми кесия с монети.

— Ето ти малко джобни.

— Благодаря. Кам мина в банката?

— Ние сме милионери — обясни ми Себастиано, но изглеждаше истински разтърсен. — Но обърни внимание, в лири. Едва ли тук някой може да се похвали с повече. Изглежда, че наистина принадлежим към каймака на обществото. Ето, виж това! Семейните бижута. — Той отвори ковчежето и в първия момент бях така заслепена, че трябваше да затворя очи заради всичкия този блясък. Върху тъмносин сатен лежаха искрящи диаманти и други скъпоценни камъни, използвани за изработката на най-различни бижута — колиета, гривни, обеци, игли за вратовръзки, ръкавели, пръстени, гребени за коса, катарами за колани. Себастиано издърпа едно чекмедже в ковчежето и от там се появи същото, само че с всички възможни вариации на перли.

— Леле! — възкликнах, впечатлена. — Особено онзи голям пръстен с печат. Много е готин.

— Признай си, Лорд Байрон ти се струва по-готин.

— Ами все пак е първо издание. И е като ново. А и човекът е още жив! Тази книга е едва началото наСтранстванията на Чайлд Харолд!Искам да кажа, че вероятно в този миг той седи някъде тук, в града, и съчинява стихове, а това не е ли велико? На практика той може да е член на клуба, в който следобед ще отидеш заедно с добрия стар Реджи. — Хрумна ми една идея. — За всеки случай трябва да вземеш книгата и ако Лорд Байрон ти се изпречи на пътя, да го помолиш за автограф.

— Със сигурност няма да го направя — каза Себастиано.

— И задължително го накарай да напише:за моята скъпа Ана.

* * *

След като прибрахме скъпоценностите на сигурно място — Себастиано бе открил в бюрото на господарската стая тайно чекмедже и заключи вътре ковчежето, — обсъдихме дали да отскочим до мистър Търнър или до мистър Стивънсън. Тъй като Хосе явно смяташе за важно да поддържаме контакт и с двамата, трябваше да се заемем с това възможно най-бързо.

Но преди да успеем да вземем решение кой от двамата да посетим първо, мистър Фицджон обяви, че обядът е готов и може да бъде сервиран. В този момент установихме, че сме доста гладни, и единодушно решихме първо да хапнем.

Докато мистър Фицджон и още няколко слуги принасяха обещаващо ухаещи чинии и плата, разгледахме останалата част от къщата. Голямата зала за хранене, в която можеха да се организират истински банкети, балната зала, която заемаше цялата задна част на къщата и бе оборудвана с огромни полилеи, позлатени огледала по стените и кичозни канапета, и библиотеката, която наподобяваше на господарската стая на горния етаж, но бе двойно по-голяма и съдържаше три пъти повече рафтове с книги. Стаята за закуска и салона за приеми вече ги бяхме разгледали сутринта. Огледах се за кухнята, но според Себастиано тя бе на приземния етаж, както и другите домакински помещения.

— Честно, къщата е мегалуксозна — прошепнах му, когато приключихме с разглеждането.

Което ще рече, исках да му прошепна, но произнесохКъщата е изключително елегантна, което означаваше, че някой ни чуваше. Обърнах се и действително, само на няколко крачки от нас мисис Фицджон стоеше в коридора подобно на статуя в сивата си рокля, забила поглед в също така сивите си обувки.

— Яденето е сервирано — рече тя вежливо.

По време на обяда, който от практични съображения беше в стаята за закуска, се чувствах малко неудобно, защото около нас непрестанно имаше хора, които ни обслужваха, и то не само прислужницата Джейни от днес сутринта, а и мистър и мисис Фицджон, и едно момче в ливрея, който ни бе представен като Седрик,един от прислужниците. Което вероятно означаваше, че от неговия вид има още.

Както зад моя, така и зад стола на Себастиано винаги стоеше някой в готовност и при най-малкия знак да скочи, за да сложи допълнително или да допълни чаша. За пиене си бяхме поръчали лимонада, с което вероятно сме изглеждали като екзотични птици, защото не бяхме избрали вино. Но тъй като и без това официално бяхме родени в другия край на света, това едва ли имаше особено значение. Със същото извинение можехме да проявим и известен каприз по отношение на яденето, тъй като онова, което бе сервирано, не бе особено стандартно. Имаше агнешко месо с ментов сос, печени аспержи, задушена треска, пържен дроб и ростбийф с трудно определима, малко мазна гарнитура, за която по-късно разбрах, че е йоркширски пудинг. Опитах от всичко по малко, след което се спрях на ростбийфа. Към него оставих Джейни да ми сипе допълнително от зеления грах. За десерт имаше множество видове сладкиши и кремове от сметана и яйца — от всичко бе сервирано в прекалено големи количества и едва успяхме да ги пробваме. Тъкмо се канех да кажа нещо от сорта на: „Следващия път ще ми е достатъчно едно яйце на очи с печени картофи, а мога да мина и без десерт“, но реших да си замълча, защото ми хрумна, че персоналът също трябваше да яде, а те сигурно щяха да се зарадват повече на меню с множество блюда, отколкото на яйца на очи. Джейни изглеждаше така, сякаш спешно имаше нужда от някоя и друга солидна порция, тъй като бе прекалено слаба, а Седрик, който едва ли бе много по-голям от нея, все още бе в процес на растеж, а момчетата в тази възраст имаха нужда от храна в големи количества.

Безгрижно погледнах към двамата.

— Наистина остана страшно много. Надявам се, че ще успеете да си го претоплите.

Двамата размениха неразбиращи погледи. Мистър Фицджон се прокашля.

— Прислугата се храни в кухнята, където се сервира само обикновена храна.

— Имате предвид, че всичко тук… — посочих сребърните купи и все още почти пълните плата — …е само за нас?

— Е, готвачката, както и мисис Фицджон и моя милост ще се нахраним с остатъците. Но за по-нисшия персонал се приготвя друго ядене.

И ако това не е върхът на дискриминацията!

— Какво ще получат за ядене Седрик и Джейни днес? — поисках да узная.

— Двамата вече ядоха.

— Какво?

Седрик и Джейни гледаха засрамено към пода.

— Отговорете на въпроса на нейно благородие — подкани ги мистър Фицджон.

— Картофена супа, милейди — чу се срамежливото прошепване на Джейни.

— Само картофена супа?

— Всеки от нас получи и по едно парче хляб към нея — допълни Седерик, изчервявайки се.

Себастиано ме ритна предупредително под масата, но аз вече не можех да се спра.

— От този момент нататък искам всички в къщата да ядат същото като нас. Аз съм срещу експлоатацията на работното място. — А после дръзко добавих: — Освен това искам Джейни и Седрик да работят не повече от осем часа на ден. Най-много.

Мистър Фицджон прие това нареждане, кимайки вежливо с безизразно изражение на лицето, докато Седрик и Джейни ме зяпаха с отворена уста и дори докато раздигаха масата, изглеждаха така, сякаш току-що бяха преживели нещо изключително абсурдно.

— Бих искала още една чаша кафе, ако не ви затруднява — обърнах се към мистър Фицджон. — Както и топло мляко.

— Разбира се, милейди. — С кратък поклон той напусна помещението.

Джейни и Седрик тъкмо се канеха да го последват с мръсните чинии, но аз ги спрях.

— Чакайте. Имам нещо за вас. — Извадих няколко монети от кесията, която Себастиано ми бе дал. — Ето. Купете си нещо хубаво.

— Много благодарим, милейди! — Седрик се поклони дълбоко в кръста, а Джейни направи нещо като дворцов реверанс. След което и двамата светкавично изчезнаха, сякаш се притесняваха, че мога нещо да размисля.

— Какво? — попитах отбранително, когато двамата със Себастиано останахме сами и той ме изгледа странно. — Вглеждал ли си се в двамата? Те са най-много на петнайсет или шестнайсет, а трябва да ни сервират всичката тази изискана храна, след като те самите са получили самокартофена супа! А и вероятно никой тук не е чувал за установено със закон минимално заплащане.

Себастиано направи комичноотчаяна гримаса.

— Идваш от плантация с роби, а си противексплоатацията на работното място? Не забелязваш ли нещо? Може би известно противоречие?

Поклатих глава.

— Нали вече го изяснихме. Все пак сутринта ясно и отчетливо казах на мистър Фицджон, че искаме да освободим робите ни.

Устните му се разтегнаха в усмивка.

— И какво ще стане с плантацията ни?

— Можем веднага да я продадем. Нали сега живеем тук, в Лондон, а не на Барбадос.

Усмивката му стана по-широка и той се наведе към мен, за да ме целуне. Поцелувахме се известно време и тъкмо се отдръпнахме един от друг, когато мисис Фицджон се появи с кафето и топлото мляко. Направих си нещо като кафе лате и през това време с копнеж си мислех за Венеция, където сега ми се искаше да седя със Себастиано на слънцето на площада „Сан Марко“ и да пия истинско кафе. Вместо това имахме да изпълняваме мисия, която не знаехме каква е и дори не беше ясно как можехме да разберем повече за нея.

Себастиано извади златния часовник от джоба на идеално ушития си по поръчка жакет и с едно тарикатско движение на китката го накара да се отвори.

— Леле! — възкликнах. — Това тренирал ли си го?

— Малко. — Той отново затвори часовника. — Почти два часът е. След час Младоженеца Кен ще ме придружи до „Уайтс“. Мисля, че е по-добре да отложим посещението при мистър Търнър и мистър Стивънсън за утре, когато ще имаме повече време.

— Добре. Тогава ще почета, докато Ифигения не дойде с новата камериерка. — Замислена, погледнах към Себастиано. — Щом аз ще получа камериерка, не трябва ли и ти да имаш личен прислужник?

— Но аз имам. Казва се Мийкс и ми изнесе дълга лекция по въпроса как в днешно време истинските джентълмени носят косата си в стил „Брут“.

— Брут? Има предвид онзи тип, който е убил Цезар ли?

— Мисля, че да.

— Да не е имал прическа като на стоял пред вентилационен отвор?

— Нямам представа, но предполагам, че да.

— Е, поне стана ясно защо днес изглеждаш толкова рошав. Аз пък си мислех, че не си успял да намериш гребен.

— Мийкс със сигурност би получил нервен пристъп, ако можеше да те чуе. Той адски много се постара. Както и с всичко останало. Днес сутринта, докато ти още спеше, поне един час се занимаваше с това, да претопли водата за бръснене до подходящата температура, да полира до блясък ботушите ми и да върже това тукfashionable[5]. — Себастиано подръпна елегантно надипленото снежнобяло шалче на врата си. — Това модно творение се нарича trone d’amour[6]. Но не ме питай защо.

— Аз пък смятам, че изглежда супер. Ти изглеждаш супер.

Тъкмо се канех да му докажа с целувка колко съм впечатлена от него, когато отново се почука и мистър Фицджон се появи. Бързо се отпуснах на стола си и се скрих, доколкото бе възможно, зад празната ми чаша от кафе. Трябваше да сме по-внимателни, иначе прикритието ни щеше да хвръкне, още преди да сме открили в какво изобщо се състоеше задачата ни като пазители на времето тук.

Икономът донесе върху малък сребърен поднос сгънат лист хартия, запечатан с восък.

— Това пристигна току-що с пощата за едно пени — каза той.

Списъкът с непознатите понятия ставаше все по-дълъг, но поне този път лесно можех да предположа какво се имаше предвид.

— Нещо важно ли е? — попитах любопитно, след като Себастиано разчупи восъчния печат и прегледа съобщението.

— О, нищо особено — отговори той с отегчена интонация.

Но мен не можеше да ме заблуди, веднага ми бе направило впечатление как се напрегна, докато четеше.

— Техни благородия ще желаят ли още нещо? — осведоми се мистър Фицджон.

— Да. Моля Джери веднага да докара каретата отпред. Трябва да свършим нещо.

— Разбира се, милорд.

Себастиано изчака, докато икономът напусна помещението, след което ме погледна много сериозно и ми подаде съобщението. То се състоеше само от един-единствен ред, но въпреки това се изплаших, докато го четях, защото беше от Хосе.

Елате веднага и без много шум в Спиталфилдс. Трябва да се върнете обратно.

* * *

Не губихме излишно време и взехме само няколко неща, за които смятахме, че ще е истинско разхищение, ако ги оставим. Най-вече ковчежето с бижутата и голямата сума пари, които Себастиано бе изтеглил от банката и които — както и бижутата — принадлежаха на задругата на пазителите на времето, чието състояние се използваше за мисиите във всички възможни епохи. Хосе щеше да ги прибере и да ги прибави към останалите, както винаги когато се връщахме от мисия.

Неочакваната заповед за връщане ме притесняваше, но в същото време чувствах облекчение, защото от самото начало в тази задача имаше нещо, което по необясним начин ми вдъхваше страх. Кошмарите от последните нощи някак си още присъстваха, сякаш непрестанно дебнеха зад някой ъгъл и ме очакваха. Затова и не съжалих, че толкова бързо трябваше да се разкараме от тук. Жалко само, че не можехме да се сбогуваме с прислугата ни, тъй като всички бяха много мили с нас. Но указанията на Хосе — „без много шум“ — бяха доста ясни. И въпреки че ми беше трудно, си замълчах и се престорих, сякаш смятаме да предприемем само кратка разходка до Лондонското Сити.

Въпреки това използвах възможността пътьом да тикна две големи златни монети в ръцете на Джейни, която тъкмо почистваше парапета на стълбището с бърсалка за прах. Няма представа за точната им стойност, но широко ококорените й очи ме накарха да предположа, че е повече, отколкото бе виждала накуп.

— Шшшт — прошепнах, докато се оглеждах дали някой не ни е видял. — Едната за теб, другата за Седрик. Но не казвай на никого!

Джейни кимна притеснено, а аз се надявах, че ще престане да се кокори като подплашен заек, защото сигурно някой щеше да се досети, че неочаквано се е сдобила с пари. Тя бързо скри парите в джоба на престилката си, а аз забързах към вратата, където Себастиано нетърпеливо ме чакаше.

— Какво носиш там? — попита той, докато вървяхме към каретата.

— Това ли? Нарича се ретикюл. Нещо подобно на дамска чанта.

— Не, имам предвид, какво носиш вътре.

— О, кесията с парите. И… ъ, нещо за четене за изпът. — Когато забелязах погледа му, бързо добавих. — Та това са само две тънки книжки! Само Байрон и Джейн Остин! Знам, че не бива да го правим. Но, Себастиано, това са! В нашето време на практика почти ги няма, или в най-добрия случай са направо древни и разръфани, и във витрините на някой музей. Кълна ти се, че ще ги скрия и на никого няма да ги показвам! Дори и на Ванеса!

Отлично знаех, че в най-добрия случай щеше да се заинтересува от чантата и дрехите, които в момента носех, но както обикновено те и бездруго щяха да се озоват в хранилището, което старите поддържаха за нашите пътувания във времето.

Умолително погледнах Себастиано.

— Гарантирано няма да се получи нещо такова, както с диамантите във фризера. Този път повече ще внимавам, обещавам!

Той въздъхна.

— От мен да мине. И без това всеки, който ги види, със сигурност ще ги сметне за фалшификати.

Изобщо не се бях сетила за това, а бе толкова близко до ума. Замислена, се заковах на място насред улицата.

— Знаеш ли, бих могла…

— Не. Британската енциклопедия ще си остане в библиотеката.

Този път аз бях тази, която въздъхна.

— Е, добре.

Междувременно Джери бе скочил от капрата и ни отвори вратичката на каретата.

— Милейди, милорд.

— Джери, спокойно можеш да се обръщаш към нас по име — казах тихо, така че Джако, конярят с лице като цанца отзад на каретата, да не може да ме чуе. — Нали знаеш, че изобщо не сме благородници.

Той се изчерви под луничките и се усмихна колебливо.

— Ще направи лошо впечатление, ако пред други хора разговарям приятелски с вас, така че по-добре изобщо да не рискуваме.

— Все пак си суперколега — отвърнах.

Преводачът го преобразува в превъзходен съратник, но смисълът беше същият. След като се качих в каретата с негова помощ, преглътнах усилено няколко пъти, защото днес може би го виждах за последен път. Беше много малко вероятно със Себастиано да имаме отново работа в миналото на Лондон, тъй като сега бяхме тук само по заместване. Хосе трябваше спешно да се включи на мястото на стария, който обикновено отговаряше за миналите епохи тук. Именно в това се състоеше гадното на тази работа — човек срещаше мили хора, а после завинаги трябваше да се сбогува с тях.

— Накъде отиваме, милорд? — попита Джери.

Себастиано, вече стъпил с единия крак в каретата, се обърна назад към него.

— Към Спиталфилдс.

— О! Възнамерявате да…

— Да — рече Себастиано спокойно. — Мистър Маринеро ни очаква там.

Джери изглеждаше объркан, толкова много въпроси се четяха в погледа му, но не каза нищо, вместо това затвори вратичката и зае мястото си на капрата. После замахна с камшика и впрегнатите коне потеглиха. Скоро каретата се движеше с постоянно темпо по улиците на Лондонското Сити в източна посока.

Облегнах се мълчаливо на рамото на Себастиано. Изведнъж главата ми се изпълни с тревожни мисли.

* * *

На дневна светлина Спиталфилдс изглеждаше още по-пуст, отколкото през нощта. Порутените къщи бяха задимени от смърдящия пушек на огнищата, който се процеждаше през всевъзможните пукнатини. Хората бяха облечени толкова бедно, че ми идеше да сляза и да подаря остатъка от парите ми, най-вече на децата, някои от които бяха толкова бледи и слаби, че сърцето ми се късаше. Себастиано поклати съжалително глава, когато предложих да раздам няколко монети.

— Веднага ще се съберат стотици просяци и никога няма да успеем да стигнем до църквата.

Цялата околност изглеждаше мръсна и запусната. По някое време минахме покрай една фабрика, от която се чуваше оглушителен шум. Който работеше вътре, рано или късно, щеше да си увреди слуха или направо да оглушее.

— Най-вероятно това е тъкачница — отговори Себастиано на въпроса ми какво ли се произвежда там. — А шумът идва от парните машини.

Точно така, бях чела за това. През тази епоха с помощта на парната машина човечеството е преминало в нов етап на развитие — това на индустриализацията и масовото производство. За сметка на бедните хора, които са се бъхтили до смърт.

Хосе ни очакваше до малката черква. Той изглеждаше необичайно ядосан, лицето му бе още по-сбръчкано от обикновено.

— Какво се е случило? — поиска да узнае Себастиано.

Хосе само поклати глава и погледна към Джери, който бе поверил каретата на коняря и бе дошъл с нас до черквата. Докато момчето беше при нас, Хосе не можеше да говори открито.

Но вниманието на Джери бе заето с нещо друго.

— Олеле! — възкликна той, притеснен. — Ето я отново онази жена. Насочила се е директно към нас.

Обърнах се и действително — с широка усмивка Моли Фландърс се приближаваше към нас. Този път бе цялата в искрящо розово, а върху вдигнатите й високо на главата къдрици беше поставила творение от огромни щраусови пера.

— Дръж я далеч от нас — рече Хосе на Джери. Постави в ръката му няколко златни монети, след което отвори портата на черквата. — Последвайте ме — каза през рамо на двама ни със Себастиано.

— Но… — накани се да протестира Джери, но Хосе вече бе влязъл в черквата.

— И ако това не е червенокосият млад джентълмен отпреди няколко дни — чухме Моли да казва развеселено, преди Себастиано да затвори портата след нас и по нареждане на Хосе старателно да я залости.

— Сега ще ни разкажеш ли какво се е случило? — попита той.

Хосе бе избързал напред към колоната.

— Нека първо да се върнем в настоящето. Не бива да губим повече време. Трябва да се върнете, докато все още е възможно.

— Докато все още е възможно? — повторих уплашено. — Как така ще стане невъзможно?

Но Хосе вдигна безмълвно ръка и я изпъна във въздуха до колоната, след което около пръстите му започна да трепти. Себастиано ме придърпа до възрастния мъж и силно ме прегърна с двете си ръце, защото знаеше колко се страхувам от всеки скок във времето.

Всичко около нас започна да вибрира все по-силно, докато земята под краката ми не се разлюля. Започнах да се треса, около мен се чу тътен, с цялата си същност почувствах могъщата сила на водовъртежа на времето. А после се появи студът, толкова леден и зловещ, като нищо друго на този свят, или поне не с естествен произход. Тътенът стана по-силен, трепкащата светлина се превърна в ослепително искряща и проникваше дори през здраво стиснатите ми клепачи. Точно когато мислех, че не мога да издържа и секунда повече, прозвуча трясъкът, който изведнъж накара светлината да угасне.

Но този път не бях погълната от тъмнината на времето, а бях запратена на пода от силна ударна вълна, като след експлозия. От всички страни се разхвърчаха отломки от камъни, една от тях ме улучи болезнено по рамото. Нямах никаква представа какво се бе случило току-що, но едно знаех със сигурност: нещо в този скок във времето тотално се беше прецакало.

Втора част

Лондон, 1813 г.

Лежах просната по гръб, а въздухът миришеше на изгоряло. Обхваната от паника, се надигнах в седнало положение.

— Себастиано?

— Тук съм. — Той също бе паднал и лежеше близо до мен. Бързо ми подаде ръка и заедно се изправихме.

— Ранена ли си? — попита настойчиво.

Разтърках рамото си. Малко понаболяваше, но материята на мантото ми бе издържала. — Само леко натъртване. А ти?

— Всичко е наред. Само възелът на вратовръзката ми се е развалил. Мийкс ще е неутешим. — Той извади един камък от колосаната си яка.

Все още се намирахме в черквата, но надлъж и нашир нямаше и следа от Хосе. Там, където бе стоял допреди малко, зееше дълбока дупка в земята, сякаш някой с гигантски чук бе разбил плочите на пода. Раздробените камъни лежаха разхвърляни наоколо в радиус от няколко метра. От обгорелия и потъмнял подпочвен пласт се издигаха струйки черен дим. Като изключим това, всичко останало изглеждаше, както преди малко: восъчните свещи, които горяха от двете страни на строго гледащия Исус, изсъхналият букет на стълбите, петната от восък върху олтара, церемониалните одежди върху ниското столче. Единствената промяна бе дупката в пода.

— Какво се случи? — Объркана, погледнах към Себастиано. — Дали порталът не се е затворил, защото някой ни е наблюдавал? — Припряно се огледах на всички посоки.

— Не, това не би предизвикало щети. В такъв случай просто нищо не се случва. Освен това Хосе щеше да е все още тук. — Той ритна една от търкалящите се наоколо отломки. — Не ме питай защо тръгна без нас, тъй като нямам и бегла представа.

— Случвало ли ти се е подобно нещо?

Себастиано поклати мрачно глава.

* * *

Отвън някой силно чукаше по вратата. Себастиано отиде да отвори. Беше Джери, който бе чул трясъка и сега уплашено ни зяпаше.

— Какво се случи?

Зад него се показа Моли Фландърс. Явно Джери не бе успял да се отърве от нея, защото тя надничаше любопитно над рамото му.

— Това преди малко прозвуча като ужасно силно амин — рече тя разговорливо. — Или по-скоро като заряд с динамит.

— Джери, моля те, изчакай ни за малко отвън — помоли Себастиано. — Още не сме приключили тук.

— Да, но…

Себастиано затвори вратата под носа му, преди да е успял да изрази протеста си с думи.

— Какво смяташ да правиш? — попитах.

— Да чакам. Възможно е Хосе да се върне всеки момент.

Изтупахме прахта от дрехите си и се настанихме върху една от пейките в черквата. Стараехме се да игнорираме обвинителния втренчен поглед на дървения Исус и да не зяпаме към дупката в пода до колоната.

Себастиано ме обгърна с ръка и заедно седяхме, провесили носове.

Около пет минути нищо не се случи. И тогава изведнъж вратата към сакристията се отвори рязко и един духовник изскочи от там, гледайки ни подозрително. Когато видя разрушения под, веднага започна да нарежда и с цената на големи усилия Себастиано успя да го склони да не вика органите на реда. Духовникът мрънкаше как от самото начало не е имал вяра на този едноок подлец.

— Изобщо не биваше да приемам парите му, защото ми беше ясно, че ще използва черквата за тъмни и противоестествени цели.

С което беше доста близо до истината, но Себастиано успя да уталожи гнева на мъжа с подходящо средство. Един фишек с монети смени притежателя си.

— Това би трябвало да стигне за нов под — рече той. — С остатъка можете да ремонтирате покрива. Или да поръчате нова фигура на Исус.

Духовникът възмутено отбеляза, че дървеният Спасител е дело на неговия брат, който бе истински майстор на дърворезбата, но в същото време със светкавична бързина преброи парите, след което благоволи да ни пусне да си вървим.

Когато излязохме от черквата, горкият Джери все още бе обсаден от Моли Фландърс.

— Дадох на женището тук една гвинея — оплака се той. — Но тя не иска да се махне.

— Но ти ми даде парите за компанията ми — отвърна Моли спокойно. — Обикновено такава е сделката, която сключвам с нуждаещите се от любов господа.

— Аз не съм нуждаещ се от любов.

— Ама разбира се, че си. Всички млади джентълмени на твоята възраст са, само че не се правят на толкова срамежливи като теб.

Тя се усмихна на коняря Джако, който стоеше върху задното стъпало на каретата и се хилеше беззъбо.

— Дори онзи престарял тип там може да оцени прелестите на една красива дама, нали?

Джако намигна одобрително.

Себастиано ми помогна да се кача в каретата.

— Предлагам да продължите разговора си някой друг път. Трябва да тръгваме.

Джери се покачи с облекчение върху капрата.

— Обратно към Гросвенър Скуеър ли, милорд?

— Не, Джери, първо ще се отбием при дядо ти. — Себастиано се качи при мен в каретата и затвори вратичката. По време на пътуването тихичко обсъждахме какво да правим, но тъй като нямахме никаква представа какво точно се бе случило, не ни хрумваше и блестяща идея какви мерки да предприемем. Затова решихме на първо време просто да продължим с това, което вече бяхме планирали според указанията в бележката на Хосе. Освен ако мистър Скот нямаше по-добър план.

Възрастният книжар отново ни покани в задната стаичка, за да можем да поговорим необезпокоявани. След като Себастиано му разказа какво се бе случило, той доби много сериозно изражение.

— Мистър Маринеро изрази притеснението си от факта, че нещо подобно може да се случи, но той се надяваше, че порталът в църквата ще бъде пощаден, тъй като е малък и незначителен, и почти безизвестен.

— Пощаден от какво? — попита Себастиано.

— От унищожение. Това не е първият портал, разрушен по време на ползването му. Мистър Маринеро спомена, че през последните дни много от тях ги е сполетяла тази съдба.

От уплах за малко да изпусна малкия Сизифус, който бях гушнала, защото изглеждаше толкова самотен. Неговите братчета и сестричета бяха изчезнали, явно междувременно им бяха намерили нов дом.

— А каза ли още нещо? — поиска да узнае Себастиано.

Можех да видя, че под загорелия си тен е пребледнял.

— Че има още някой и друг коз и ако по време на преминаването нещо се обърка, ще направи всичко по силите си да се върне през някой друг портал, ако изобщо в Англия остане някой цял.

— Ако остане някой цял? — повторих потресена. — Ами главният портал на Трафалгар Скуеър?

Мистър Скот поклати угрижено глава.

Джери, който до този момент бе слушал мълчаливо, рече изумено:

— Значи, на това се дължи голямата дупка, която тази сутрин бе открита насред площада? Някои хора предположиха, че посред нощ там трябва да е ударила гръмотевица, но пък нямаше никаква буря. Според други някой е обстрелвал площада с оръдие, но тогава трябваше да се открие и гюлето. А такова липсваше.

— Мистър Маринеро спомена ли кой е отговорен за унищожаването на порталите? — продължаваше да разпитва Себастиано.

— Вражески сили — отвърна мистър Скот. — Той каза, че не е очаквал подобно нещо, тъй като участва някой, за когото не е предполагал. Той каза, че може да се стигне до най-лошото.

Шокирана, затаих дъх, а Сизифус тихо изскимтя. Явно в страха си го бях притиснала малко по-силно към мен. Внимателно го поставих обратно в кучешката кошница, но той веднага излезе от нея и се запрепъва около глезените ми.

— Той даде ли по-подробни обяснения? — попита Себастиано.

— Не. Но остави нещо за вас.

Дървеният крак на мистър Скот почукваше по пода, докато куцукаше към един от рафтовете, откъдето взе тежка, подвързана с кожа книга. Той я подаде на Себастиано, който объркано се взираше в златните букви върху подвързията.

— Сборник с пиеси от Шекспир?

— Маркирал е нещо вътре.

Себастиано започна да прелиства и накрая се спря.

— Тук нещо е подчертано. Дори с две черти. Още в началото на пролога на „Хенри V“. — Той бавно започна да чете. — .а за сцена — държава цяла; и князе на нея да изпълняват бляскавите роли пред публика от истински крале!“[7].

— Какво означава това? — попита Джери.

— Ако знаех, щях да се чувствам по-добре — отвърна Себастиано. Той запрелиства още малко, но не намери веднага други подчертани места. — Вкъщи ще продължим да търсим — каза накрая. — Ако позволите, ще взема книгата с нас.

— Разбира се. — Мистър Скот ни придружи до вратата. — Не се колебайте да ме потърсите, ако имате някакви въпроси.

Джери вдигна Сизифус, който щапукаше след мен.

— Хей, къде си мислиш, че отиваш? — Усмивка озари осеяното му с лунички лице. — Мисля, че той се е влюбил във вас, милейди.

За доказателство Сизифус изскимтя леко. Стана ми много мъчно, когато го погледнах в големите му кучешки очи, но Себастиано ме хвана за ръката и ме издърпа от книжарницата.

— Вече ти казах, дори не си го и помисляй.

Джери връчи кутрето на дядо си и ни последва до каретата.

* * *

По време на пътуването до Гросвенър Скуеър търсехме и за други указания в дебелия том с Шекспирови творби, но не намерихме. Върнахме се точно навреме — нашият нов братовчед, лорд Реджиналд Касълторп наричан още Младоженеца Кен, стоеше пред къщата и ни помаха радостно.

— Тъкмо се канех да си ходя! — Той любезно ми се поклони. — Братовчедке, Ан. — След което изгледа Себастиано с високо повдигнати вежди. — Мили боже! Шалчето ти е в пълен безпорядък. А да не би това на рамото ти да е прах? — Той сбърчи чело. — Боя се, че не може да отидеш така в „Уайтс“. Първо ще трябва да се оправиш.

— Никакъв проблем, ще се преоблека. Заповядай вътре, икономът ще ти сервира нещо за пиене в библиотеката.

— С удоволствие. — Реджиналд посочи дебелия Шекспиров том. — Интересуваш се от театър?

— О, да, обожавам го — потвърди Себастиано.

— В такъв случай тук, в града, ще получиш това, което искаш. Опера и театрални постановки, Лондон е известен с тях. Имам ложа в Кингс Тиътър, можем заедно да посетим някоя постановка там.

— Сигурно там ходят множество влиятелни личности, нали?

— Действително е така — потвърди Реджиналд. — В ложите може да се видят личности от най-отбраните кръгове, дори и принц-регентът. Все пак това удоволствие струва две и половина хилядарки на сезон, а малцина могат да си го позволят.

— Двамата със сестра ми със сигурност ще те придружим с удоволствие, Реджиналд. — Себастиано се спря под издадения покрив на къщата, подпрян с колони, и задейства чукчето на вратата. Мистър Фицджон ни отвори и покланяйки се, ни пропусна да минем. Освен дистанцирана любезност, изражението му не показваше никаква емоция. В случай че беше изумен заради прашните ни и раздърпани дрехи, с нищо не го показа — самото въплъщение на дискретен иконом.

— Мистър Фицджон, моля, сервирайте на лорд Касълторп освежително питие в библиотеката.

Погледнах Себастиано с възхищение. Тонът му представляваше перфектното съотношение между снизхождение и изтънченост. Не прекалено надменен, но не и любезен. Същински лорд, сякаш цял живот е бил петият виконт Фоскари (междувременно бях разбрала, че това бе титлата му).

Той се отправи към стълбите.

— Набързо ще се преоблека.

— Почакай, ще дойда с теб.

Бързо го последвах, нетърпелива да потърся в Шекспировия том още указания. Но горе сякаш от нищото на пътя ми се изпречи мисис Фицджон и ме информира, че новата ми камериерка вече е пристигнала.

— Лейди Уинтърботъм дойде преди половин час и я доведе. За съжаление, нямаше възможност да изчака и поиска да ви предам, че ще се върне към пет часа, за да ви вземе за уговорената разходка в Хайд Парк. Камериерката е тук, казва се Бриджет и чака долу в кухнята.

— О! — възкликнах не особено въодушевена.

Запитах се дали непременно ми е необходима камериерка. Определено можех да облека повечето от роклите в дрешника и без чужда помощ, а и с косата ми можех да се справя сама. Но тогава ми хрумна, че всичката тази помпозност имаше една основна цел: да се представя възможно най-достоверно за нечувано богата, благородна лейди. С други думи — без камериерка не ставаше. Щом Себастиано имаше личен прислужник, и на мен ми трябваше камериерка, толкова беше просто.

— Можете да извикате Бриджет при мен — казах. — В утринната ми стая — добавих величествено.

Мисис Фицджон сведе глава, но колосаното й боне не помръдна и на милиметър, след което се понесе с шумолящи поли по стълбите.

Себастиано бе изчезнал заедно с Шекспировия том в стаята си. Успях да хвърля само един кратък поглед на неговия прислужник Мийкс, който го посрещна на вратата — тип, издокаран в раирана сиво-черна ливрея.

В утринната стая се настаних в едно кресло с „Разум и чувства“ в ръка и се опитах да почета, но не можех да се концентрирам, защото непрестанно мислех за разрушения портал в Спиталфилдс. И за думите на мистър Скот, или по-точно за тези на Хосе, които книжарят бе повторил пред нас:вражески сили. Само тези две думи звучаха толкова заплашително, че по гърба ми полазиха студени тръпки.

Без съмнение, отново някой от старите имаше пръст в тази работа, което не вещаеше нищо добро. Дано Хосе скоро се върне, през който и да е портал.

Бързо прелистих до мястото, където Едуард Ферарс най-накрая прави предложение на красивата, но бедна Елинор Дашууд. Тъкмо ме обхвана романтично настроение, когато почукване на вратата прекъсна четенето ми.

Мисис Фицджон въведе една млада жена в помещението.

— Това е камериерката Бриджет, милейди.

Бриджет бе около двайсет и пет годишна и приличаше на бузесто златисто ангелче. Бе облечена със скромни кафяви дрехи, но въпреки това успешно можеше да участва в реклама за коледни сладки. Изпод шапката й извираха светли къдрици, а симпатичното й лице имаше свеж розов тен, който гарантирано не се дължеше на чантичка с гримове. Около талията имаше някое и друго кило в повече, като човек, който особено държи на храната и като цяло се радва на живота.

Но в момента не изглеждаше радостна, дори напротив — върху закръгленото й ангелско лице бе изписана загриженост.

— Да подготвя ли за Бриджет стая в таванските помещения за прислугата? — попита мисис Фицджон.

— Да, много мило от ваша страна — съгласих се.

Изпитах облекчение, когато икономката си тръгна с шумолящата си рокля. Нещо в нея ме изнервяше. Дали се дължеше на страдалческото й изражение, или на скованото й поведение, бе трудно да се определи, но в нейно присъствие непрестанно имах чувството, сякаш я експлоатирам. Просто не ми беше присъщо да имам прислуга, особено толкова многобройна. Ако се преброяха всички, които бях срещнала в къщата или за които ми бяха споменали, спокойно се събираха една дузина.

А сега имах и камериерка. Тъкмо обмислях какво да й кажа, когато забелязах, че си шепне нещо.

— Тя ще ме изхвърли — мърмореше си тя. — И тогава ще се озова на улицата и ще трябва да продавам тялото си. През зимата ще ме топли единствено джинът.

— Моля?

Бриджет трепна и ме погледна изплашено със сините си очи.

— Нищо.

— Напротив, ти току-що си говореше сама.

Тя силно почервеня.

— Съжалявам, милейди! Това е като злощастна принуда, която понякога не мога да потисна! Просто ме завладява и съм безпомощна срещу нея. Но се кълна, че ще сторя всичко по силите си, за да я държа под контрол! — Отчаяна, тя пристъпи напред и направи дълбок реверанс. — Аз съм добра камериерка!

— Вярвам ти — казах и великодушно добавих: — Спокойно можеш да си говориш сама. Понякога и аз го правя.

— Наистина ли?

— Разбира се. Всеки го прави. — Освен когато присъстват и други хора, добавих наум, но не го изрекох на глас, защото оставах с впечатлението, че за нея това бе истински проблем.

Тя ми се усмихна видимо облекчена.

— Толкова сте мила, милейди!

— Бриджет, ще ти споделя нещо. Досега не съм имала истинска камериерка. — Когато забелязах изуменото й изражение, бързо добавих: — Разбира се, имах робини. Една камара робини. Все пак с негово благородие идваме от плантация. Но с една истинска камериерка първо трябва да свикна. Редно е да го знаеш, преди да започнеш работа тук.

— О, мога да изпълня всяка задача и при най-незначителния знак — веднага ме увери Бриджет. — И със сигурност също толкова добре, колкото и десет робини наведнъж! Не, дори още по-добре! И без да ми е заповядано, знам какво трябва да се направи!

Усетих, че ме бе разбрала погрешно.,

— Не е нужно да работиш нито повече, нито по-добре от една робиня. Просто исках да кажа, че предпочитам да правя много неща сама, например да се обличам, да се събличам и да си реша косата.

— Но защо сте имали една камара робини, щом сте вършили всичко това сама? — измърмори Бриджет, след което се стресна. — Случи се отново! Моля, простете ми, милейди! Не исках да го кажа!

— Няма нищо! Имаш право. Това е… противоречиво, нали? — Замислих се за момент. — Е, истината е, че аз мразя робството. И затова винаги съм предпочитала да правя всичко сама.

— Това означава ли, че всъщност не искате камериерка? — попита Бриджет малко страхливо.

— Хм… Напротив, май ми трябва камериерка, нали така е редно. — Окуражително я погледнах. — Ако искаш, можеш да си вземеш свободен ден до края на деня. Какво ще кажеш?

Тя беше шокирана.

ЕВА ФЬОЛЕР

— Свободен ден? Милейди, имам само половин свободен ден в седмицата! И искам да го ползвам в неделя, за да отида на църква.

— Имам предвид, че днес можеш да си вземешдопълнителенсвободен ден.

— Тя иска да ме изпробва и да провери дали съм мързелива — измърмори Бриджет. — За да има причина да ме изгони на улицата. Това ще е краят за мен.

Въздъхнах. В момента ми липсваше енергията да обясня на новата ми камериерка, че нямам намерение да я изхвърля, макар че разговорите, които водеше със себе си, наистина ме объркваха.

— Бриджет, всъщноствсе пакще имам нужда от помощта ти. Какво ще кажеш да изчеткаш тази рокля? Малко е прашасала.

* * *

През следващия час установих, че Бриджет действително е превъзходна камериерка, поне доколкото можех да преценя с оскъдния ми опит. Тя извади от дрешника със замечтана сръчност чисти дрехи и дискретно ги положи върху леглото ми, а докато се обличах, тя сортира бельото ми. Всичко, което ми бе приготвила, бе перфектно комбинирано, нещо, което никога не бих успяла да постигна — свободно падаща тюркоазена рокля и ментовозелено манто, към тях широк копринен шал с ориенталски мотиви, тъмнозелени меки кожени боти и страхотна малка шапчица с воалетка. Дори ретикюлът — една чантичка, обшита с перли — пасваше идеално на тоалета. Мистър Дарси със сигурност щеше да си падне по мен, ако можех да участвам в романа.

Бриджет се суетеше наблизо, докато аз стоях пред огледалото и се опитвах да закрепя шапчицата, и като видя, че не се справям добре, отново започна да мърмори.

— Можеше да ме попита за помощ. Така ще стане много по-бързо и по-хубаво. Но ако се натрапя, може да направя лошо впечатление.

Престорих се, че е напълно нормално да си говори сама, и се обърнах към нея.

— Бриджет, би ли ми помогнала с шапчицата?

— С удоволствие! — Очите й заблестяха. Тя бързо закрепи с помощта на няколко опасно изглеждащи игли шапчицата.

— Милейди, вие сте прекрасна — каза тя, докато двете с нея разгледахме в огледалото крайния резултат от усилията й.

— Благодаря, Бриджет.

На долния етаж Ифигения вече чакаше в салона за приеми. Тя се бе настанила в елегантно кресло до прозореца и разлистваше един моден журнал. Както и днес сутринта, изглеждаше фантастично, истинска мечта от времето на регентството в лазурносин копринен тоалет — цвят, който подчертаваше изразителните й очи. Тя се изправи и ме огледа с одобрение.

— Ан, скъпа моя, както виждам, Бриджет е свършила добра работа. Не е ли истинско съкровище като камериерка?

— Да, действително е.

— Надявам се това, че си говори сама, да не те отблъсне. Доста необичайна мания, но според мен е по-приемлива от, да речем, краденето или пиенето, или пък кокетниченето с господаря на къщата. Какво мислиш?

— Разбира се — съгласих се аз, сякаш е напълно нормално камериерките да правят такива неща.

— Трябва да й позволиш да ти направи косата — посъветва ме Ифигения. — Тя е истински майстор в правенето на прически. А тази плитка… да, стои ти добре, но с нея прекалено много приличаш на ученичка, не повече от четиринайсетгодишна. А сигурно си вече на седемнайсет.

— Всъщност скоро ще навърша двайсет и една — признах аз.

Ифигения плесна изумено с елегантно облечените си в ръкавици ръце.

— Толкова стара! А все още не си въведена в обществото! Какъв ужасен пропуск! — Тя сбърчи чело. — Не знам какви са нравите на колониите в Западните Индии, но тук, в Англия, едно двайсетгодишно момиче, което не е въведено в обществото, се води трудно за реализиране.

— Реализиране в какво?

Тя се засмя.

— На брачния пазар, разбира се! Скъпо мое дете, нали затова дойдохте в Англия! Защото отдавна ти е време за съпруг! — Отново сбърчи чело. — Трябва да се уверим, че ще присъстваш на следващия бал в „Алмакс“, в противен случай ще загубиш още повече време. На двайсет си на границата да се превърнеш в стара мома, което вероятно ще ограничи избора ти на жених, но от друга страна, произхождаш от добър дом. А и си богата. Говори се, че състоянието на Фоскари е приказно. Разбира се, ще трябва да внимаваме да не попаднеш на някой зестрогонец, но в това отношение можеш да ми се довериш. Като твоята най-близка роднина от женски пол ще внимавам да ти бъдат представяни само подходящи кандидати. А ти самата ще трябва да спазваш някои правила, за да могат и най-желаните ергени на Лондон да те сметнат за блестяща партия.

— Бих могла да накарам Бриджет да ми направи прическа.

Казах това на шега, но Ифигения кимна одобрително.

— Точно така. Външността ти за всяко едно събитие трябва да еvogue, винаги да отговаря на най-новата мода. В това отношение човек може да се осланя на Бриджет. Е, да, както и на мен. Трябва да признаеш, че при избора на гардероба ти показах добър вкус. А що се отнася до държането ти в обществото, трябва да внимаваш основно за едно нещо — да не изглеждаш като някоя интелектуалка.

— Интелектуалка ли?

— Не използвате ли тази дума на Барбадос? Е, интелектуалката е момиче, което намира прекалено голямо удоволствие от четенето. Когато една млада жена предпочита да седи над книгите, вместо да се разкрасява, с положението й в обществото е свършено. Мъжете не обичат интелектуални.

— Това ще го запомня.

Наистина бях благодарна за този съвет, защото за момент самата представа, че някакви си кандидат-женихи могат да ме сметнат за блестяща партия, ме изнерви. Сега поне знаех, как да се отърва отподходящите кандидати: просто щях да им разкажа за любимите си книги.

Ифигения ме хвана приятелски за ръка и заедно излязохме навън, където вече ни очакваше каретата й — двуместна с лакирани в червено колела. Ифигения ми сподели, че това граничеше с екстравагантност, тъй като прекалено пъстроцветното бе вулгарно. Явно бе наясно с всички въпроси на добрия вкус, защото, докато прислужникът й ни караше към Хайд Парк, непрестанно ми сочеше най-различни хора, които според нея бяха лошо облечени или никой в обществото.

— Жената в ландото отсреща е Хариет Уидкум, ужасна личност. Виждаш ли този шал? Не е ли грозен? Но миризмата й е още по-отвратителна. Човек не трябва да се приближава прекалено много до нея, иначе ще се задуши от парфюма й.

Една пресечка по-нататък.

— Мъжът върху черния кон ей там е лорд Рексам. Трябва да се пазиш от него, миналата година проигра всичките си пари на карти и сега си търси богата наследница, на която да завърти главата. Чаровен прелъстител и отличен ездач, но не е за теб.

Малко преди входа на парка:

— Виждаш ли дебеланата в поклащащия се кабриолет, която тъкмо се задава срещу нас? Тя е една от ръководителките на „Алмакс“. Тази жена е невъобразимо надута, при това е тъпа като галош. Не мога да я понасям. — Ифигения помаха приятелски на дебеланата и докато се разминавахме, й се усмихна широко. — Скъпа моя, радвам се да те видя!

Дебеланата ни кимна високомерно, което явно бе добър знак, защото Ифигения въздъхна облекчено.

— Слава богу, тя ни демонстрира благосклонността си. Входните билети за следващия бал са ни сигурни.

— Имаш предвид, че можем да отидем в „Алмакс“?

— Разбира се, овчицата ми. Нали ти обещах. Но понякога коства известно усилие да убедиш ръководителките да допуснат непознати посетители. Някой оттонатрябва да гарантира за тях, а в този случай това съм аз.

Ифигения се усмихна самодоволно, докато махаше на една друга дама, която седеше в разминаващата се с нас карета. Явно половината светска прослойка се бе събрала на разходка или на езда в Хайд Парк. По широките, обрамчени с цъфтящи храсти пътеки можеше да се видят една камара карети с издокарани хора в тях. А между тях подтичваха изчеткани до блясък коне, яздени от дами и господа с аристократични одежди.

— О! — Ифигения сграбчи ръката ми и я стисна, при гледката на една луксозна карета. — Това е той!

— Кой?

— Граф Клевли! Тъкмо на това се надявах. Джордж! — извика тя със звънлив глас. — Добри ми Джордж! Какво приятно съвпадение!

По заповед на Ифигения, прислужникът й спря конете до една карета, в която седеше въпросният Джорж. Той бе леко пълничък и приблизително в средата на трийсетте. Бе се напъхал в скъпи дрехи, в които приличаше на надиплена сурова наденица, толкова му бяха прилепнали. Като цяло външният му вид бе леко крещящ — топирани червеникаворуси къдрици и панталон с цвят на горчица, а краищата на яката му стърчаха нагоре, чак до ушите. Възелът на шалчето му бе толкова бомбастичен, че повдигаше брадичката му нагоре. С известно затруднение се обърна и можеше да се види, че имаше приемливи, макар и малко закръглени черти на лицето, с прочувствени кафяви очи и мустаци. Приличаше на дружелюбен хамстер.

— Ифи! — извика радостно. — Какво правиш тук?

— Излязохме на разходка с каретата. С моята мила братовчедка, която само преди няколко дни пристигна от Антилите. Ан, позволи ми да те запозная с моя добър приятел Джордж Клевли. Джордж, това е Ан, по-малката сестра на петия виконт Фоскари.

Учудих се защо говори толкова високо и в първия момент реших, че това е част от етикета, когато биваш представен на някой граф, но тогава забелязах, че и той викаше.

— Той е глух като пън — рече Ифигения с нормален тон.

— О, младата лейди Фоскари от Гросвенър Скуеър, нали така? Много ми е приятно да се запознаем. — Графът ми се усмихна широко, докато ми съобщаваше с оглушителна гръмкост колко е впечатлен от мен. — Изключително необичайно, една дама от Западните Индии! И колко сте хубава! — Погледът му издаваше жив интерес от негова страна. Той повдигна шапката си и се поклони, и за да подчертае уважението си, се надигна леко, но загуби равновесие и се пльосна по дупе обратно върху седалката. При което шапката му падна. Конярят му веднага скочи от задното стъпало и я вдигна, с което изплаши конете, които ненадейно подскочиха. Кочияшът се опита да ги обуздае, но от това те още повече подивяха. Впрягът се понесе в галоп, каретата отпраши, клатушкайки се, а през това време графът се лашкаше на всички страни и отчаяно се опитваше да се хване за нещо. Междувременно успя да погледне през рамо и извика:

— До скоро, скъпи дами!

Ифигения се разсмя.

— Бедният Джордж! Но нали непременно трябваше да купи тези два расови коня. Какво е първото ти впечатление?

— Не разбирам много от коне, но при всички положения ми се сториха бързи.

— Глупачето ми. — Тя се засмя. — Имам предвид Джордж.

— Стори ми се мил. И е… ами облеклото му е оригинално.

— Е, да, за съжаление, му липсва вкус. А прислужникът му е мухльо, затова няма кой да възпре модните издънки на Джордж. Но склонността му да се прави на конте лесно може да му бъде простена, тъй като той все пак е граф. И освен това е богат като Крез. — Тя ме погледна с очакване. — Казваш, че го намираш за мил?

Разбрах накъде биеше.

— Нямах това предвид. Под „мил“ имам предвид… просто само мил.

Тя се усмихна замечтано, сякаш моята представа за мил, бе точно това, което тя имаше предвид.

— Без съмнение, още тази седмица той ще намине да ти остави картичката си.

Явно имаше предвид разпространената в тази епоха традиция посетителят да връчи на иконома визитка, който той занасяше върху сребърен поднос в салона и домакинът решаваше дали да приеме посетителя. Всичко това наподобяваше обаждането по телефона — човек вижда номера върху дисплея и преценява дали да вдигне, или не, с тази разлика, че обаждащият се вече се намираше в къщата и трябваше да бъде отпратен от иконома, ако домакинът не е в настроение за гости.

— И без съмнение, ще присъства на бала в „Алмакс“ — продължи жизнерадостно Ифигения. — Каква перспектива само! Знаеш ли, че той е един от най-добрите приятели на принца?

— Откъде бих могла да знам?

Тъкмо се канех да й обясня, че изобщо не храня амбицията да бъда ухажвана от този тип, пък бил той и граф. Но точно тогава си спомних какви указания ни бе дал Хосе.

Участие в празнични приеми — колкото е възможно повече. Срещи с влиятелни хора и тълкуване на знаците.

В качеството му на граф, този Джордж Клевли стоеше високо горе в аристократичната стълбица, над него бе само кралското семейство. А и беше приятел с принц-регента, по-влиятелен от това нямаше накъде. И така положението беше повече от ясно — трябваше да отида на бала, за да успея да изтълкувам евентуалните знаци. Дори това да означаваше, че целият свят ще ме сметне за готова за женитба наследница.

Направихме още едно кръгче в Хайд Парк, а на връщане към Гросвенър Скуеър Ифигения обяви, че на следващата сутрин ще ме вземе да обиколим магазините, защото спешно се нуждая от красива бална рокля. Възражението ми, че вече имам толкова много нови рокли, обори развеселено.

— Но това са само обикновени дневни рокли, овчицата ми!

Имах чувството, че вместоовчицавсъщност искаше да кажеселяче, но повече не възразих. Намеренията й бяха добри, а и се нуждаех от нея, за да присъствам на бала. Пък и беше наистина много мила, ако човек се абстрахираше от снобизма й.

я ме остави на Гросвенър Скуеър и обеща отново да дойде утре предобед, точно в единайсет.

Междувременно бе станало почти шест и половина вечерта. Съблякох мантото си и го предадох на Бриджет, която веднага се зае да го четка.

Мисис Фицджон ме попита дали съм съгласна вечерята да бъде сервирана в осем, тъй като негово благородие бе обявил, че ще се прибере по това време. Бях доста изгладняла и с удоволствие веднага бих хапнала нещо, но подозирах, че с това щях да вдигна на крак цялата кухня, затова само отвърнах, че вечеря в осем е окей.

За да убия чакането, реших отново внимателно да прегледам Шекспировия том. Но докато търсех книгата в стаята на Себастиано, бях спипана от прислужника му Мийкс, който задиша като риба на сухо, когато ме видя да тършувам наоколо. Явно бе абсолютно табу за една дама да прекрачва прага на мъжка стая, без значение дали това бе стаята на собствения й брат.

— Просто търся книгата, която брат ми донесе днес по обяд — обясних му аз. — Един том с пиеси на Шекспир.

Мийкс се опита да се овладее.

— Негово благородие заключи книгата в господарската стая и взе ключа със себе си.

— О, така ли?

Мийкс само кимна с достойнство.

Хм, това беше лошо. Но от друга страна, бе и разумно, защото всичко, което Хосе ни бе оставил, трябваше да бъде пазено в тайна. Бележката в романа на Джейн Остин също бе заключена в бюрото. Налагаше се да бъде държана в тайна, защото само така можехме да сме сигурни, че информацията няма да достигне до неоторизирани трети лица. Катонеоторизирани трети лицане беше израз, който сама бях измислила, а идваше от Себастиано и се отнасяше за лошите, които на практика можеше да дебнат зад всеки ъгъл. И това в никакъв случай не беше преувеличено, а самата действителност, която вече на няколко пъти ме бе спохождала. Всяко невнимание бе животозастрашаващо. Затова пазенето на тайни и дискретността бяха железни правила, които ние, пазителите на времето, трябваше да спазваме при изпълнението на задачите ни. А в това, че продължавахме да имаме мисия, не се съмнявах нито за секунда. Бях убедена, че не разрушаването на портала бе възпрепятствало връщането ни в настоящето, а неизпълнената задача.

Въпреки това Хосе бе опитал на всяка цена да ни измъкне от тук. Не хранех никакви илюзии относно причината — бяхме в опасност. Вероятно дори смъртна опасност. От пристигането ни насам вратът ми все още не ме беше сърбял, но това нищо не означаваше. По всяко време можеше да се случи съвсем ненадейно и тогава вече да е прекалено късно. Побиха ме студени тръпки, неспокойно закрачих напред-назад из утринната ми стая. После се опитах да почета малко, но и при най-добро желание не можех да се концентрирам. Накрая повече не можех да издържам. Невъзможно ми бе да чакам още цял час Себастиано!

И тогава ми хрумна блестяща идея как най-смислено можех да уплътня времето си. Вероятно Себастиано щеше мъничко да се ядоса, ако отидех сама, но утре без проблем можехме отново да отидем заедно, и без това два пъти беше по-добре от веднъж. Информирах мистър Фицджон, че искам пак да изляза, и той изпрати Седрик в конюшнята, за да каже на Джери да изкара каретата пред къщата.

Джери изглеждаше малко уморен, когато слезе от капрата и ми се поклони. Докато разгъваше малката стълбичка, за да се кача, ми хрумна, че спокойно можех да му дам допълнителен бакшиш, особено като се имаше предвид колко натоварен бе днешният ден.

— Ето, преди да съм забравила. — Пъхнах в ръката му една златна монета.

— За какво е това? — попита той слисано.

— За теб.

— Но аз не съм имал допълнителни разходи.

— Това не е за покриване на разходите, а просто дребен подарък.

Той се изчерви чак до ушите и преглътна.

— Много щедро от ваша страна, милейди.

От стъпалото отзад се чу прокашляне. Джако, конярят, бе ококорил очи. По неволя и на него му дадох нещо, но само една сребърна гвинея. Все пак само се возеше бездейно отзад и освен това се зазяпваше след всяка жена, която видеше на улицата. Не беше нужно да прекалявам.

— Всъщност работният ти ден има ли край? — попитах съчувствено Джери, докато ми помагаше да се кача в каретата.

— Разбира се. По залез-слънце си тръгвам, освен ако няма нужда от услугите ми.

Той звучеше нехайно, но въпреки това смятах, че след толкова дълъг работен ден отдавна трябваше да си е вкъщи.

Постоянно забравях, че в това столетие все още нямаше регламентирано работно време, да не говорим за законово установен осемчасов работен ден. Профсъюзите също предстоеше да бъдат измислени. Но все пак си спомних, че през този век вече е имало стачки. Или щеше да има, въпрос на времева гледна точка. Дали нямаше да има стачки още през тази година? Ядосах се, че преди отпътуването ни в 1813 година не се бях информирала по-добре, така сега щях да знам всички данни и факти, вместо главата ми да е пълна с ненужна второстепенна информация, като например какво е ретикюл и от какво се правеше прахът за зъби.

Поне знаех нещо за мъжа, когото след малко щях да посетя. Нали преди няколко дни със Себастиано му спасихме живота и предпазихме картините му от огъня.

А сега по всичко личеше, че и в новата ни мисия също играеше някаква роля, макар и тя да бе напълно неясна. Ясно си представях думите, които Хосе бе записал върху бележката:Да се държат под око: Мистър Стивънсън и мистър Търнър.

Джери стоеше пред отворената врата на каретата.

— Къде отиваме, милейди?

— При мистър Търнър, художника.

— Където вие и милорд потушихте огъня?

— Точно така.

— Нещо конкретно ли ще правите там?

— Не, просто искам да проверя каква е хавата.

Преводачът го преобразува вПросто искам да се осведомя как се чувства. Елегантният превод ме накара спонтанно да възкликна: „Яко!“, което на свой ред бе превърнато вУпс.

За щастие, Джери не попита нищо повече.

* * *

Когато пристигнахме на Харли Стрийт, вече се смрачаваше и се бе спуснала мъгла, която обгръщаше улицата в зловещо трепкащо сиво. По пътя бяхме видели първите палители на уличните лампи, които с много усилия и с дълги прътове палеха лампите една след друга, но мъждивата светлина едва проникваше през плътната пелена. Единствено по протежение на главните улици имаше газови лампи, които, макар да светеха по-силно от маслените, пак образуваха само смътни светли петна в мрака.

Джери остана да седи върху капрата, докато аз бързо минах покрай двата лукаво усмихващи се сфинкса и стигнах до вратата, където ударих чукчето, и после още веднъж, но този път по-силно. Нямаше да мога да остана за по-дълго, защото в противен случай нямаше да успея да се върна навреме за вечеря. Тъкмо се канех да почукам за трети път, когато вратата се отвори. Пред мен застана старият баща на мистър Търнър, който носеше същия утринен халат и същите свръхголеми пантофи като последния път и ме зяпна изненадано.

— Уил! — извика той. — Ела бързо! Тук е странното русо момиче!

Зад него изникна мисис Такъри, икономката.

— Не бива да отваряте вратата, сър — нахока го тя. — Като нищо ще се простудите от вечерния въздух. Нали знаете, че дробовете ви още не са се възстановили от дима.

Но тогава ме видя и ококори очи.

— Какво, за бога… — Тя замълча, след което извика през рамо. — Мистър Търнър! Тук е русото момиче!

Почувствах се, сякаш се намирам в някой сюрреалистичен филм. Зад мен е стелещата се мъгла, пред мен осветеното от потрепващия пламък на свещите фоайе, а на прага на отворената врата — ясно очертаният, сякаш изрязан с ножица, силует на мистър Търнър-старши с огромните му пантофи и икономката, която ме зяпаше, като че съм извънземно. И тогава мъжът, когото бях дошла да посетя (или по-точно:да държа под око, каквото и да означаваше това), слезе по стълбите. Ако изобщо бе възможно, чрез появяването му сцената стана още по-объркана, тъй като в едната си ръка държеше четка, от която капеше боя, а в другата недовършена картина. Не беше особено голяма, а и светлината бе мъждива, но все пак разпознах личността, нарисувана върху платното — това бях самата аз.

* * *

Мистър Търнър ме зяпаше, сякаш съм привидение.

— Знаех си, че отново ще дойдете, мис Фоскари. — После се обърна към икономката си. — Мисис Такъри, моля, сервирайте чаша чай за нашата гостенка в салона. И отведете баща ми в леглото.

Мисис Такъри измърмори нещо под нос, но успях да доловя само думителоша поличбаисигурно е вещица, след което изчезна без възражения, като взе стария мистър Търнър със себе си.

— Заповядайте — покани ме художникът.

Последвах го през фоайето, в което все още миришеше леко на пушек, въпреки че обгорената ламперия и покритите със сажди тапети вече бяха свалени и всичко бе подготвено за ремонт. По протежение на високите стени бе издигнато скеле и навсякъде се търкаляха инструменти.

Мистър Търнър ме въведе в библиотеката, която приличаше на нашата (постепенно започвах да развивам определени маниери и трябваше да престана да възприемам палата на Гросвенър Скуеър като наша собственост!), само че тук висяха повече картини. Разбира се, всичките нарисувани от мистър Търнър.

Той постави новата творба върху един статив и ме покани да седна, но аз бях прекалено погълната от картината. Беше я нарисувал в характерния за него стил, тоест малко неясно и с преливащи се очертания, но въпреки това лицето ми ясно се разпознаваше. Бе вцепенено от ужас. Бях разтворила широко очи от страх, а ръката ми бе вдигната като за защита. Неволно ме побиха ледени тръпки. Беше, сякаш гледам в огледало, отразяващо чувствата ми. Вероятно в този момент изглеждах точно както върху картината.

Но явно имаше накъде повече да нараства страхът ми, защото в този момент забелязах, че платното върху статива не е единственият мой портрет в помещението. Имаше още три статива, върху които стояха картини с мен, всичките едва изсъхнали, и на всяка от тях изглеждах, сякаш бягам от някой убиец. На последната гледах през рамо и бях отворила уста в безмълвен писък.

— Харесват ли ви? — попита мистър Търнър, изпълнен с очакване.

Преглътнах.

— Те са… ъъъ… необичайни. И цели три от този сорт… Имам предвид, защо сте… — Заекнах, защото нямах представа как да опиша с думи вълнението, което бушуваше в мен.

— Защо съм ги нарисувал? — Мистър Търнър повдигна рамене. — Не знам защо рисувам определени хора или мотиви. Просто трябва да го направя. Картините са в главата ми и трябва да излязат на бял свят. Не само веднъж, а по-често. Виждате ли, всяка картина има много лица и всичките имат претенции да бъдат нарисувани.

— И вие сте ме видели такава? — попитах притеснено, но тогава ми хрумна една мисъл, която обясняваше всичко. — Видяхте ме по време на пожара! — казах с облекчение. — Тогава наистина ужасно се страхувах!

Той поклати глава.

— Не, по време на пожара не изглеждахте изплашена, а решителна. Тези портрети тук, това са други изображения. Те са… — Той се прокашля и рече извинително: — Знам, че ще ви се стори абсурдно, но ще говоря направо: това са видения.

— Видения? — повторих с леко треперещ глас.

Художникът кимна.

— Картините се появяват в съзнанието ми и аз просто трябва да ги нарисувам. Точно както онази там. — Той посочи едно платно, което висеше на стената до камината. Обгърнато от светлината на свещите, то излъчваше нещо тайнствено и в същото време застрашително. Веднага познах какво бе изобразено — каменният кръг на Стоунхендж. Но не това бе зловещото в картината, а човешката фигура, която се луташе между камъните и по всичко изглеждаше, че бяга от някого.

— Да не би това да… — с мъка промълвих.

Мистър Търнър кимна.

— Да, това сте вие. Кръстил съм картинатаСмъртен страх. Какво мислите за нея?

Имах чувството, че трябва да се хвана за нещо. В този момент влезе мисис Такъри с чая. Тя ме изгледа подозрително, но нищо не каза. Художникът разбърка захарта в чашата си и обясни, че рядко е имал толкова интензивни творчески видения, както през последните дни.

— Сякаш е извор от енергия — рече той щастливо. — Картини връз картини ме заливат и искат да се появят върху платното. И всичко това благодарение на вас, мис Фоскари. Още една причина да съм ви задължен. Много бих искал да ви се отблагодаря. — Припряно посочи към трите портрета. — Мога ли да ви подаря един от тях?

Само преди няколко дни бих отвърнала нещо от рода на:Няма нужда! Но щом като така любезно ми предлагате — с удоволствие! но сега дори не го и слушах внимателно. През цялото време само гледах втренчено платното със Стоунхендж.

Мистър Търнър ми подаде една чаша.

— Чаят ви ще изстине.

— Благодаря.

Изпих разсеяно няколко глътки и почти не ми правеше впечатление, че без захар чаят не беше особено вкусен. В този момент часовникът в ъгъла удари кръгъл час — вече бе станало осем!

Припряно оставих чашата обратно върху таблата.

— Трябва да вървя.

— Но отново ще се върнете, нали? — Мистър Търнър ме погледна въпросително, след което кимна. — Да, знам, че ще дойдете отново. Знаех го още преди да се появите днес. Вие сте част от виденията, Ан. Нали мога да ви наричам така?

Само кимнах мълчаливо. Той ме придружи до входната врата и остана загледан в мен, докато бързах към каретата. Джери ми отвори вратичката.

— Как е художникът? Успял ли е да преживее уплахата след пожара?

Отново можех само да кимна. Единственото, което исках, бе да се махна от тук.

* * *

По време на пътуването започнах сериозно да зъзна. Определено трябваше да се облека по-топло. След спускането на мрака бе станало осезаемо по-студено. От всички страни духаше леден въздух, като течението бе най-силно откъм краката. Бях помолила Джери да пришпори конете, защото закъснявах.

Мистър Фицджон започна да се упреква, когато се върнах.

— Мили боже, та вие сте напълно премръзнала! — Той избута жена си настрана и лично ми взе мантото, след като отвори вратата. — Трябваше да ви предупредя, че за вечерна разходка са необходими топло одеяло и нагорещена тухла за краката.

— Всичко е наред — казах с тракащи зъби, но се зарадвах, че веднага след това можех да отида в салона, където бумтящ в камината огън осигуряваше топлина.

Себастиано веднага дойде при мен и пое ръцете ми в своите.

— Ето те и теб най-сетне!

Престорих се, че смръщената му физиономия не ме е впечатлила особено, тъй като още някой присъстваше в помещението — Младоженеца Кен. Той стоеше до камината и държеше чаша в ръка. С бляскавата си елегантна жилетка, виненочервения жакет и старателно вързаната вратовръзка беше същинско въплъщение на герой на Джейн Остин.

— Вече се бях притеснил — каза Себастиано. — Къде беше досега?

— О, напълно бях забравила за времето — отвърнах със слънчева усмивка.

В никакъв случай не трябваше да се издавам. Но Себастиано ме познаваше прекалено добре и забеляза колко разстроена съм все още. Той стисна ръката ми по-силно, след което погали за миг бузата ми.

— Добре ли прекара следобеда? — попита между другото.

— С Ифигения бяхме в Хайд Парк, а след това Джери ме разведе с каретата из града. Нали знаеш колко съм любопитна да опозная Лондон. Всичко е толкова ново и вълнуващо… Но за съжаление, после се спусна силна мъгла, почти нищо не можеше да се види. — Подадох ръка на Реджиналд и продължих с непринуден тон: — Братовчеде, колко е хубаво да те видя отново. Как прекарахте с брат ми деня?

— Много разнообразен — отвърна Реджиналд. За мое изумление, той не стисна ръката ми, а я вдигна към устните си и я целуна. — Бяхме в „Уайтс“, а след това в стрелбището „Мантънс“, където демонстрирах на Себастиан пистолетите ми за дуел. И накрая присъствахме на търг в „Татърсолс“.

— Търг за произведения на изкуството? — попитах, леко объркана заради целувката по ръката.

Реджиналд се засмя.

— Не, при „Татърсолс“ се продават коне.

Насилих се да се усмихна.

— Колко глупаво от моя страна, че знам толкова малко за тукашните нрави. Барбадос е наистина много далеч от тук.

— Наистина е много далеч — съгласи се Реджиналд развеселен. — И затова съм толкова радостен да ви покажа Лондон.

— За утре е планирана увеселителна разходка във Воксхол Гардън — подхвърли Себастиано.

— За съжаление, няма да мога да се присъединя. За утре имам уговорка с Ифи. Тя е на мнение, че непременно се нуждая от нова рокля за „Алмакс“. Другата седмица в сряда там ще има бал.

— Известно ми е, затова вече потвърдих присъствието си — обясни Реджиналд. — Но разбира се, че ще можеш да дойдеш във Воксхол Гардън, защото ще отидем там чак вечерта. — Реджиналд се усмихна, разкривайки блестящите си зъби, и в този момент толкова много заприлича на Младоженеца Кен, че премигнах няколко пъти. Той ми предложи ръката си. — Може ли, братовчедке?

— Дали може какво? — попитах объркано.

— Ръката ти. — Той ми намигна. — Бих искал изискано да те придружа в съседната зала за хранене.

— О, ти ще останеш за вечеря?

— Да, Себастиан бе така любезен да ме покани. Самотен ерген като мен е благодарен за всяка предоставила му се възможност да се храни в добра компания.

Бих се обзаложила, че не му липсваха подобни възможности. Не и при неговата външност и богатство. По време на разходката ни Ифигения надълго и нашироко ми бе разказала с възхита за финансовото му състояние, за тузарската му лондонска къща и за страхотните му коне. Той се водеше за изключително добър улов, както тя многократно подчерта. В списъка с най-добрите партии на брачния пазар се нареждаше веднага след Джордж и Себастиано. При това изказване за малко да изпадна от каретата, най-вече след като видях блясъка в очите й. Тогава си спомних, че тя самата искаше да се омъжи повторно. За малко да се изпусна и да й обясня, че Себастиано не е свободен. Или поне докато във вените ми продължаваше да тече кръв!

Реджиналд издърпа стола ми и леко постави ръка на гърба ми.

— Заповядай.

Аз се настаних, а той седна до мен, сякаш мястото му беше точно там и никъде другаде. Иска или не, Себастиано трябваше да седне срещу нас, защото трима души на масата, разположени един до друг, щеше да се получи доста тъпо. По време на вечерята Реджиналд не изпускаше възможност да флиртува с мен. Правеше умело комплименти, по един забавен и ненатраплив начин, и от време на време изтърсваше и по някой остроумен коментар, който ме караше да се смея. Естествено, не си падах по него, все пак след повече от три години продължавах да съм лудо влюбена в Себастиано, но не беше никак неприятно да бъда обсипвана с внимание от един така добре изглеждащ мъж. Освен това сполучливо ме разсейваше от шока, който мистър Търнър ми бе причинил с картините си.

През това време изражението на Себастиано ставаше все по-буреносно, явно доста го дразнеха любезните дрънканици на Реджиналд, но нищо не му каза.

Едно след друго бяха сервирани най-различни ястия. Сребърни купи, от които излизаше пара, когато на масата се повдигнеше капакът им, големи плата с всевъзможни основни ястия, различни предястия, аранжирани в малки стъклени съдинки — и всичко това в огромно количество. Готвачката и нейните помощници сигурно се бяха бъхтили часове наред, за да приготвят всички тези вкусотии. Имаше руло от говеждо филе, печена шунка, телешко печено и още няколко вида месо, които не успях да идентифицирам, защото още след първата порция се бях заситила. Някои от месата бяха желирани, малки тресящи се купчинки, които не бяха съвсем по вкуса ми, също както и печените на шиш заек и пъдпъдък. Както и по време на обяда, предпочетох да се огранича до задушените зеленчуци и си мислех колко ли гладни хора в бедните квартали можеха да бъдат нахранени с всичкото това ядене тук.

За пиене имаше едно леко сладко на вкус италианско вино и дори позволих да ми сипят допълнително, тъй като ме стопляше и ми помагаше да не мисля непрестанно за картините в библиотеката на мистър Търнър.

След вечеря Реджиналд обяви, че е време да си върви. На раздяла целуна с перфектна изисканост ръката ми.

— До утре вечер, очарователна Ан!

Себастиано се вкамени.

— По-добре да престанеш да целуваш толкова често ръката на сестра ми. Тя не е свикнала с това.

Реджиналд свъси вежди и за момент ми се стори, че се кани да възрази, но след това рече с разкаяна усмивка.

— Съжалявам, стари приятелю. Постоянно забравям, че там, на Антилите, са приети други норми на поведение.

Може би наистина се разкайваше, но на мен ми прозвуча по-скоро развеселено. Себастиано надяна на лицето си покерджийското си изражение и придружи Реджиналд до входната врата, а аз отидох в господарската стая на горния етаж, за да го изчакам. Когато малко след това той се присъедини към мен, изглеждаше още по-ядосан.

— Какво има? — попитах го.

— Този зализан красавец току-що най-официално ме попита дали може да те ухажва.

Зяпнах го с отворена уста.

— Не е истина!

— Да не смяташ, че бих си измислил подобна глупост?

— А ти какво му отговори? Изхвърли ли го навън?

Себастиано поклати изнервено глава.

— Повярвай ми, бих го направил с най-голямо удоволствие. Но в момента не става. Той е, така да се каже, ключът ни към висшето общество. Този тип познава най-влиятелните личности в Лондон. Дори не можеш да си представиш с какви високопоставени хора е на „ти“. Навсякъде, където бяхме днес, веднага цъфваше цяла орда от онези богаташчета, за да се здрависат с него. Само в рамките на един-единствен час ме запозна с приблизително една дузина лордове, кой от кой по-влиятелен. — Изражението му стана още по-мрачно, докато си сипваше едно шери. — Така че стиснах зъби и му казах, че с благосклонност ще изпитам намеренията му.

— Ъ?

— Все нещо трябваше да кажа — обясни той раздразнено. — Като, разбира се, очаквам, че ти ще държиш този тип на разстояние. Спокойно можеш да му кажеш, че всичките тези целувания на ръка не са ти притрябвали. А сега ми разкажи къде беше. При Търнър?

— Да.

Усетих как ръцете ми започнаха да треперят. Себастиано също го забеляза и бързо обхвана дланите ми със своите. После, сбърчил чело, изслуша обясненията ми за странните картини.

— Всичко това звучи доста откачено. Но при всички положения, изглежда, означава нещо. Въпросът е, какво. Дано скоро разберем. Утре ще отида при него и лично ще разгледам платната му. А от сега нататък ти не бива повече да предприемаш спонтанни излизания, без да си ме предупредила.

Подминах забележката му, защото не исках да започвам караница, и предпочетох да сменя темата.

— Какво ще кажеш да прегледаме още веднъж томчето с пиеси на Шекспир?

— Вече го направих. Няма други отметки освен онази.

— Спомняш ли си каква точно беше?

— А за сцена — държава цяла; и князе на нея да изпълняват бляскавите роли пред публика от истински крале!

— Успя ли да помислиш за значението на цитата?

— През целия ден съм мислил. И ми се струва, че знам какво трябва да означава. Става дума за принц-регента. Много е вероятно някой да планира отстраняването му от власт.

— Принц-регентът… чакай, това е синът на краля, който е поел управлението, защото баща му е душевноболен, нали? И как точно би станало това със свалянето му от трона?

— По обичайния начин — рече иронично Себастиано.

По тялото ми полазиха тръпки.

— Имаш предвид, че някой ще се опита да го убие?

— Именно, точно това имам предвид. И в същото време този някой иска да се погрижи никой от старите да не му се пречка, затова разрушава порталите.

— Но тогава този някой също трябва да е от старите!

— Естествено.

— Но без порталите и той самият няма да може да пътува във времето — изтъкнах.

— Може би той изобщо не иска да го прави. Да вземем следния откъс:А за сцена — държава цяла. Това означава, че той иска да си създаде собствено царство, негова лична трибуна. Само за себе си, извън всякакъв чужд контрол.

— А какво мислиш, че означаваи князе на нея да изпълняват бляскавите роли?Да не би този някой да иска… ново попълнение за ролята на принца? Вероятно дори той самият.

— Напълно е възможно. Според мен дори е доста вероятно.

— Тогава нашата задача е да предотвратим това. Но как?

— Някак си трябва да се доберем до обкръжението на принца и да установим от коя посока го грози опасност. Както го е написал и Хосе в бележката си:тълкуване на знаците.

Това ми напомни за срещата ми с граф Клевли и приятелството му с принц-регента. Разказах за това на Себастиано и според него нямаше да навреди да се държа добре с графа, когато се изпречеше на пътя ми, без значение дали ще е утре във Воксхол Гардън, или на бала в „Алмакс“.

— Но най-важното е да не позволяваш този тип да ти олигавя ръката. Наистина смахнати порядки.

След това предупреждение той ме целуна. А после отидохме да си легнем — всеки в своето легло.

Когато прекрачих прага на стаята ми, се стреснах, защото Бриджет ме очакваше. Напълно бях забравила, че вече имам собствена камериерка. Преди да съм успяла да кажа и дума, тя започна един от своите монолози.

— Със сигурност ще се ядоса, защото не съм претоплила водата за миене, но аз не знаех кога ще дойде, така че и без това щеше да изстине.

— Бриджет — прекъснах я любезно. — Мога да се измия и със студена вода. Наистина нямам нищо против.

— Изобщо не исках да го кажа на глас, милейди! — увери ме веднага тя. — Просто ми се изплъзна, защото от толкова време седя и чакам тук.

Бях прекалено изморена, за да се съобразявам с моментното й състояние.

— Днес вече достатъчно ми помага. За остатъка от вечерта си свободна.

— Знаех си аз — измърмори Бриджет. — Тя повече не иска да съм й камериерка. С мен е свършено.

— Бриджет, това не е вярно. Просто сега искам да остана сама, защото съм смъртно уморена.

Вследствие на думите ми тя започна да обрисува съдбата си в най-тъмни краски, как ще седи просеща в уличните канавки и ще пие джин. Когато най-накрая се отървах от нея, усетих колко съм смазана. Крайно време беше да си легна. Започнах да се събличам и за нещастие, установих, че не мога да разкопчая сама малките копченца на гърба. Но се въздържах да извикам Бриджет. Вместо това почуках на вратата на спалнята на Себастиано, все пак и той можеше да ми помогне не по-зле. За мое неудобство, ми отвори Мийкс, който високомерно ми съобщи, че негово благородие се намира в банята и между другото, вече еendeshabille[8], което бе френският изискан израз за това, че милорд вече си е свалил дрехите. Докато ми обясняваше това, прислужникът ме изгледа така, сякаш бях изпълзяла от някоя дълбока и много провинциална дупка. Накрая се отказах от събличането и реших по изключение да спя с роклята.

* * *

Отново пропадах в дълбоката бездна към поглъщащото всичко чудовище, което ме очакваше долу. Почти можех да усетя съскащия дъх на звяра, който искаше да изяде всичко от началото на времето, та чак до края на вечността — секунди, дни, години, цели епохи. Опитах да се свия на топка, но така пропадах още по-бързо. Подобно на куршум, летях към края на времето. Бързо поправих грешката си и разперих ръце и крака, сякаш по този начин бе възможно да се противопоставя на ужасяващото земно притегляне. Действително започнах да пропадам по-бавно и добила смелост, се опитах да правя загребващи движения, сякаш плувам. Но изведнъж попаднах във въздушно течение, бях всмукана и дръпната настрана в нещо като тъмен тунел, който извеждаше от бездната. Пропадането ми бе приключило и сега по-скоро се носех, сякаш влачена от водно течение, само дето около мен нямаше нито вода, нито въздух, а единствено непроницаем мрак. Но за моя изненада, постепенно започна да просветва, тунелът рязко свърши и ме изплю върху просторна равнина. Беше пуста, гола местност под сиво небе, раздирана от режещ вятър, който навяваше косата ми в лицето. Запрепъвах се напред, но надлъж и нашир нямаше нищо в тази пустош, като се изключеха стръмните планински вериги, които се открояваха размазано в далечината. Тогава се завъртях в кръг и я видях. Голяма, подобна на тунел врата насред местността. Това трябва да бе отворът, през който бях дошла. Трябваше ли да се върна обратно?

— Винаги ме намираш ти, чудато дете — рече един глас зад мен.

Рязко се обърнах и за мое изумление, видях Есперанца. Дребна, съсухрена и сивокоса, стара като света. Очите й бяха тъжни и в същото време изпълнени с любов.

— Истинска ли си? — Протегнах ръка, но когато я докоснах, очертанията й се размиха и разбрах, че е само една илюзия.

— Никога не съм истинска — рече тя през тих смях.

— Но нали съм те срещала! Във Венеция! И в Париж! Ти ми даде маската! И сърбежът на врата ми, той също ми е от теб.

— Ти си срещнала само един отзвук. Една проекция.

— Ами Хосе? И той ли е само… отзвук.

— Той е един от малкото стари, които телом бродят във времената и живеят при хората.

— Кои сте вие? Откъде идвате?

— От много далеч. От място, където пространство и време са едно цяло. От края на вечността. — Тя протегна ръка към небето, което в същия миг се превърна в тъмно, сияещо черно, изпъстрено с милиони блещукащи звезди.

— Но защо вие, старите, правите всичко това? Защо манипулирате времето? Защо се борите един срещу друг?

Вместо да отговори, Есперанца помръдна показалеца си и върху небосвода над нас звездите се вляха една в друга и образуваха блестяща картина — табла за шах.

— Това е игра! — извиках аз. — Играете си с времето! А хората са вашите пионки!

— Не с времето — рече тя. — Азавремето.

— А това… същество? — прошепнах. — Което стои долу в бездната… Какво е то?

— Нищото. Краят на играта.

Вятърът се засили и започна да навява скреж в лицето ми. Той обгърна Есперанца с вихрушка и в същото време ме понесе далеч от нея.

— Помогни ми! — извиках аз. — Кажи ми какво трябва да направя, за да спра наближаването на края!

Но вече не можех да я виждам, а в следващия момент бях засукана от портала навътре в тунела.

— Не! — извиках, защото знаех, че ако отново попадна във вертикалната бездна, ще е прекалено късно.

Дишайки тежко, рязко се надигнах — и се събудих. Замаяно се взрях в мрачната сивота на стаята, за миг напълно дезориентирана. Но тогава си спомних, че не съм в жилището ни във Венеция, нито пък във Франкфурт при родителите ми, а в миналото на Лондон. Пулсът ми препускаше и в опит да успокоя лудо биещото си сърце, посегнах към шията си — и изтръпнах. Върховете на пръстите ми напипаха миниатюрни частички лед. Те бяха навсякъде! В косата ми и върху роклята! Шокирана, скочих от леглото и изтичах до огледалото, но в стаята не беше достатъчно светло. Припряно разтворих капаците на прозореца и отново застанах пред огледалото, но не забелязах нищо необичайно. Освен недоспалото ми, със сенки под очите изражение, нищо друго не се виждаше. Нямаше и следа от лед. Отново опипах роклята и косата си, но нямаше нищо. Дори не усетих влага, ако изключим това, че се бях изпотила, защото роклята бе прекалено дебела, за да спя с нея. За щастие, през нощта няколко копчета се бяха разкопчали. Бързо се съблякох и тогава забелязах, че копчетата всъщност се бяха скъсали. Трябва доста да съм се въртяла насън. Припомних си акробатичните ми изпълнения в бездната и за миг затаих дъх, защото усещах спомена толкова реален. Точно толкова реален, колкото и парченцата лед, когато се събудих. Но за щастие, всичко бе просто един сън.

Принудих се да мисля за други неща. Например за това, че сега бих дала какво ли не за един душ. Или поне да си взема вана. Но чакай, това можех да го направя! Че за какво иначе бях богата наследница и имах една камара персонал? Дръпнах връвта със звънеца и вътрешно се въоръжих срещу монолога на Бриджет, но за мое облекчение тя държеше устата си затворена и направи всичко възможно след ужасяващото начало утрото ми да е по-поносимо. Когато се потопих в топлата вода, се почувствах значително по-добре. Бриджет изми косата ми с ухаеща на цветя сапунена паста и ми приготви чисто бельо, както и чудно хубава жълта дневна рокля. А накрая дори я оставих да ми направи прическа, тъй като все още не бях на себе си заради съня и бях благодарна за всяко мило човешко отношение. Много ми се искаше да се сгуша в леглото при Себастиано, но за съжаление, в момента това не беше възможно. Защо ми трябваше да се представям за негова сестра!

— Вижте, милейди! Тази прическа изглежда много по-хубава от скучната плитка!

Бриджет стоеше зад мен и ми се усмихваше в огледалото. Тя бе сътворила закачлив кок, а отляво и дясно на лицето ми се спускаха старателно навити с машата масури. Изглеждаше много мило.

— Бриджет, направо е супер — казах аз.

Междугалактическият преводач го преобразува вsuperbe[9]което ме накара да се засмея. Бриджет реши, че се радвам на прическата, и сърдечно се присъедини към смеха ми. А когато й казах, че по невнимание съм скъсала няколко копчета на роклята, се засмя още по-силно и съвсем сериозно заяви, че много се радва, задето ще шие. Погледна ме с такава благодарност и щастие, че колкото и да бе абсурдно, се зарадвах за нея. И така се получи, че слязох за закуска в относително добро настроение.

Беше малко след девет, часовникът във фоайето тъкмо бе ударил на кръгъл час. Както и предния ден, Себастиано бе станал преди мен и вече четеше вестника — един екземпляр със старовремски букви, който се наричаше „Морнинг Поуст“.

— Какво пише във вестника? — попитах и го целунах целомъдрено по бузата.

Той ми намигна.

— Изглеждаш очарователно… — Още едно намигване. — …сестричке. Пише разни неща за войната с Наполеон.

Точно така, сега той се подвизаваше като големия завоевател. Краят за него нямаше да е добър, но в момента доста вгорчаваше живота на англичаните. Както и на останалата част от Европа. Тази есен щеше да бъде изгонен от Германия след страшно голяма битка при Лайпциг[10]. Но до окончателното му поражение при Ватерло оставаха още две години.

Настаних се на масата и този път не ми се стори чак толкова ужасно да бъда обслужвана. Джейн и Седрик нямаха равни в усърдието си да ми сервират всевъзможни вкусотии от бюфета и да ми забъркат перфектното кафе с мляко.

След закуската Себастиано помоли мистър Фицджон да нареди да докарат каретата, след което се отправихме на посещение при мистър Стивънсън.

* * *

Не беше трудно да открием къщата му на Джеймс Стрийт. Джери попита една минувачка за номера на къщата му и тя ни упъти.

— Инженерът ли? Ей там на ъгъла, къщата с пристройката. — Жената се засмя. — Следвайте шумотевицата.

И наистина, шумът не можеше да се пропусне — чукане, тракане и свистене, сякаш в работилницата бе оживял стар локомотив.

Действително не бях много далеч от истината с това сравнение, защото, докато се отправяхме със Себастиано към източника на шума, той ми обясни кой е Джордж Стивънсън.

— Той е измислил парния локомотив. Разбира се, не най-първия, но така да се каже, прототипа, който след това е произвеждан серийно.

— Откъде знаеш това? — попитах озадачено.

— Уикипедия. — Той се ухили, като видя недоверчивото ми изражение. — Разбира се, не го прочетох тук, а в нашето време. Още преди няколко седмици, след като Хосе ни ангажира за задачата при мистър Търнър. Тогава малко се поинформирах за тази епоха.

Естествено, и аз го бях направила, но явно си бях поставила други приоритети. Той бе проучил въпросите, свързани с техниката, докато аз с културата.

— Когато Хосе се появи с него на Трафалгар Скуеър, се сетих откъде ми е познато името.

— А защо не ми каза?

— Защото имаше достатъчно други неща за казване. — Себастиано почука на портата, но при този шум вътре със сигурност никой нямаше да го чуе. Той опита да отвори вратата и установи, че не е заключена. — Мисля направо да влезем.

В работилницата беше още по-шумно. В центъра на препълненото с множество странни машинарии помещение стоеше едно метално чудовище, което представляваше причината за тропащите и съскащите звуци. Изпускащи пара цилиндри се движеха нагоре-надолу, обгърнати от кълбата пара. Масло капеше от скърцащите бутала, а влажната гореща мъгла се превръщаше в локви около застрашителната апаратура. Джордж Стивънсън, облечен в работни дрехи от груба памучна материя, тичаше между отделните скали и лостове. Въоръжен с отвертка и измервателен уред, той правеше някакви настройки на нещо като контролно табло и извика триумфално, когато тракането на цилиндрите стана по-бързо.

В единия край на адската машина зееше огромната паст на огнище, от което летяха искри. Пред него, надянал предпазни очила, стоеше един работник и с бясно темпо въртеше лопата и мяташе натрупаните на голяма черна камара въглища в ненаситното гърло на машината. Вонящ дим бълваше от там и се смесваше с горещата пара, извираща от парния котел.

Себастиано гледаше машината с блеснали в благоговение очи. Приличаше на малко момче, току-що получило за подарък първия си локомотив.

Мистър Стивънсън приключи с настройките и отстъпи крачка назад, за да наблюдава работата на машината. И тогава забеляза присъствието ни. Изненадана усмивка се появи върху покритото му със сажди лице.

— Лорд и лейди Фоскари! Моите спасители от онази нощ! Какво ви води насам? — Наложи му се да вика, за да надвие шума от машината.

— Искахме да проверим как се чувствате! — извика Себастиано в отговор.

— Изчакайте. Ще изключа това нещо. — Мистър Стивънсън завъртя ръчките и даде знак на работника да престане да гребе с лопатата, вследствие на което тропотът и свистенето намаляха и движението на машината започна да става все по-бавно. След един последен доволен поглед към творението си, инженерът отново се обърна към нас. — Адска машина, нали? И с всеки изминал ден става все по-добра.

— Явно — съгласи се Себастиано. — Какво точно конструирате?

— Само да знаех — отвърна мистър Стивънсън, сбърчил чело, а после се усмихна леко отчаяно. — Работя непрестанно по нея, ден и нощ. — Той се почука по челото. — Всичко е записано тук вътре, всеки градивен елемент, гайка по гайка, всеки нит и жлеб, и изобщо всичко, което виждате тук. — Той повдигна рамене. — Първоначално беше една съвсем нормална парна машина, но реших да направя някои модификации, а после станаха все повече и повече. Промените са многообразни, правят машината по-бърза и ефективна. Сами видяхте колко е бързо буталото, нали?

— Много бързо — потвърди Себастиано въодушевено.

Мистър Стивънсън започна да обяснява, ръкомахайки, функционирането на парната машина, нейните специфични и необичайни способности във физическо и механично отношение, и какво ли още не, от което нищо не разбрах. При подобни теми още в училище автоматично изключвах, това бе нещо като рефлекс, срещу който бях безпомощна. Без всякакъв интерес, се огледах в помещението, но не видях нищо друго, освен странни инструменти, камари от чували с въглища и работника, който се бе настанил върху една щайга и издул бузи, си похапваше от една ряпа.

Инженерът настоя да влезем в къщата на по чаша чай. Така имахме възможността да се запознаем със съпругата му — симпатична, пълничка брюнетка с усмихнати очи. Мистър Стивънсън сърдечно я прегърна и целуна.

— О, нехранимайко такъв! — Тя се засмя и му отправи закачлив поглед. — Цялата ще ме омажеш със сажди!

Това, че имаше съпруга, ме накара да се зарадвам за него, най-вече защото двамата изглеждаха истински влюбени един в друг. Така погледнато, май му беше провървяло. В сравнение с първата ни среща преди скока във времето, сега той изглеждаше, сякаш е друг човек. От унинието му, първото нещо, което ми направи впечатление у него, вече нямаше и следа.

Разбира се, съпругата му не знаеше, че е продукт на манипулация на времето, така да се каже, оживяла илюзия. Същото важеше и за прислужницата, която ни сервира чай и сладки в малкия уютен салон на семейство Стивънсън. И за старото куче, което подремваше пред камината и което инженерът вероятно вярваше, че има от десет години. В сътворяването на подходящото обкръжение за непосветените старите бяха много старателни. Истински майстори на илюзията.

Отново се замислих за нощния ми кошмар, за парченцата лед върху кожата ми, когато се събудих. И най-вече за онова, което ми каза Есперанца. А именно откъде бяха дошли тя и другите стари.

От края на вечността.

Най-вероятно (дано) всичко това беше само част от откачения ми сън и затова изобщо не бе реално, но ако само предположим, че в това имаше зрънце истина — къде, по дяволите, се намираше краят на вечността? Тя бе посочила блестящия небосвод. Това означаваше ли, че старите произхождаха от друга галактика? Това би се вързало с теорията, която често ми се въртеше в главата, а именно че старите бяха извънземни. Макар и да не изглеждаха като такива, но след филма „Нашествието на крадците на тела“ всяко малко дете знаеше (или поне децата над дванайсет), че извънземните можеха да приемат каквато си искат форма.

Но тогава ми хрумна, че когато Есперанца посочи към небето, може просто да е имала предвид онази работа сиграта за времето, защото в същия момент звездите се бяха превърнали в странната табла.

Мистър Стивънсън ме изтръгна от мислите ми.

— Още чай, милейди?

— Не, благодаря — отвърнах учтиво.

Себастиано се изправи.

— Боя се, че трябва да тръгваме.

Инженерът ни придружи до вратата.

— Надявам се, че скоро пак ще ни удостоите с посещение.

— Със сигурност — обеща Себастиано. — Нали трябва да разберем какво може машината ви, след като я завършите.

Изглежда, интересът му изключително много зарадва мистър Стивънсън, който ни помаха, когато се отправихме към каретата. Джери се стресна в дрямката си, а Джако — мумифицираната човешка глава, който флиртуваше с една прислужница до близката порта, бързо се върна на мястото си.

По време на пътуването ни си поех дълбоко дъх и разказах на Себастиано за сънищата ми. Ръката ми пропълзя в неговата, а когато стигнах до срещата ми с Есперанца, той ме стисна толкова силно, че чак ме заболя.

— Нали… нали не вярваш, че в цялата работа има нещо вярно? — попитах с писклив глас.

Вместо отговор, той ме обгърна с ръка.

— От сега нататък отново ще спим в едно легло. Няма повече да понасяш сама тези кошмари. Спалните ни имат ключалки и просто ще заключваме и двете помещения. Ще наредя на Фицджон изрично да забрани достъпа до нашия етаж на целия персонал, освен ако ние не сме ги повикали.

— Това няма ли да изглежда някак си подозрително?

— Не. Най-много ексцентрично. — Той се усмихна вяло. — Все пак съм виконт. На благородниците им е позволено да проявяват по някой и друг каприз. Особено на екзотичните аристократи от Западните Индии.

Опитът ми да се усмихна плачевно се провали.

— Страх ме е от това Джаберуоки — нещо там долу в бездната, Себастиано. Истински, първичен страх.

— Знам това, гълъбче. — Той ме целуна по слепоочието. — Но до този момент е просто само един сън и аз ще направя всичко по силите си, за да си остане такъв.

Правеше се на силен, но по изражението му виждах, че се чувстваше по същия начин като мен.

* * *

Както обикновено, на Гросвенър Скуеър бяхме посрещнати от мистър Фицджон, който ни се поклони с характерния си безупречен маниер и обясни, че лейди Уинтърботъм е пристигнала преди няколко минути и чака в салона. Той се надяваше, че това ни е угодно.

— Разбира се — отвърна Себастиано, който използва възможността да дръпне иконома настрана и да му даде съответните указания, докато аз се отправих към салона, където Ифигения седеше грациозно върху едно канапе.

Тя се изправи с усмивка и тръгна към мен с протегнати ръце.

— Ето те и теб, скъпа моя. Вече си мислех, че си ме забравила!

Безмълвно поклатих глава, за кой ли път зашеметена от красотата й. Днес бе облечена в златистокафяво, което подчертаваше порцелановата й кожа. Шапчицата й представляваше мъничко творение от къдрички и цветя. Фините й кожени ръкавици бяха в тон с изящните й боти.

— Толкова се радвам на обиколката ни по магазините! — извика тя със светнали от радост очи и ме хвана под ръка. — Ела, нека веднага да тръгваме!

Всъщност изобщо нямах желание да пазарувам. Чувствах се доста неловко, докато пътувахме из града в отворената й карета и от всички страни ни зяпаха. Придружаваше ни един лакей, който Ифигения бе взела назаем от Реджиналд. Той яздеше пред нас един помпозно издокаран кон, а по време на обиколките ни из магазините вървеше тежко и неотлъчно зад нас. Когато влизахме в някой магазин, се изтъпанчваше пред вратата, подобно на бодигард, и чакаше, докато излезем и го натоварим с кутии и торби. След известно време почти щеше да рухне под всичките тези кутии. Ифигения не можеше да мине покрай нещо хубаво, без да го грабне. Докато аз си купих само един шал и чифт ръкавици, и то само защото не исках да й развалям удоволствието.

Ифигения ме замъкна във всички възможни магазини на Бонд Стрийт — за обувки, за кожи, шивашки ателиета, бутици за бельо, при шапкари и бижутери. През цялото време говореше като латерна, поради което почти не забелязваше колко пестелива на думи бях. Едва когато в дванайсетия или тринайсетия магазин по нейно настояване изпробвах една вечерна рокля и мълчаливо се взирах в огледалото в пробната, тя ме побутна, изпълнена с очакване.

— Ан, та ти само мълчиш. Не я ли намираш и ти заravissant[11]? Напълно подходяща за дебютантка!

— Formidabel[12]! — съгласи се модистката, която стоеше в задната част на препълненото с тюл и коприна ателие и се надяваше да направи добра продажба.

— Да, яка е — отвърнах, унесена в мисли. Преводачът трансформира „яка“ в добре стояща, защото вероятно бе усетил, че не съм особено възхитена. Но липсата ми на въодушевление не се дължеше на самата бална рокля, която действително бе чудно хубава — истинска фантазия в бяло и коприна, обшита с мънички перли, — с която изглеждах като снежна принцеса. — Ще я вземем — реших набързо, защото вече ми бе писнало от обикалянето по магазините.

— Но това е само пробен модел за вземане на размери — отбеляза шивачката.

Точно така, в тази епоха все още нямаше масова конфекция. Особено за богатите хора дрехите се шиеха по мярка.

— Но ми седи перфектно — заинатих се. — Ще взема или тази, или никоя друга.

С това нещата се изясниха и роклята бе купена, и най-сетне щях да бъда оставена на мира. Или поне така си мислех, но Ифигения настоя, че към роклята ми трябват и подходящите обувки. И шапка. За обувките отстъпих, но за шапката вече се разбунтувах.

— Влез ти вътре и ми избери една — казах, останала вече без нерви, след като ме бе замъкнала до поредното модистко ателие. — Аз ще те изчакам тук отвън.

Тя се нацупи, но въпреки това се шмугна в магазина, кипяща от желание за пазаруване, докато аз останах отвън и се огледах. По улиците преминаваха елегантни карети, чиято изработка се различаваше една от друга, подобно на автомобилите в наше време. Както вече бях успяла да установя, имаше една камара модели — гиг, файтон, каляска, берлина, ландо, тилбъри, — но ми бе невъзможно да ги запомня. Някои се теглеха от два коня, други от четири, а от време на време имаше и такива, теглени от само един. Във всеки случай повечето карети изглеждаха доста изискани, тъй като Бонд Стрийт бе тузарската улица на аристокрацията. Тук се намираха най-скъпите магазини и изтънчените клубове. Сравнена с тях, книжарницата на мистър Скот в края на улицата бе много скромна, но той ни бе разказал, че прави добри обороти, защото има една камара знатни клиенти.

Магазинът срещу този за шапки също изглеждаше доста невзрачен. Първоначално погледът ми се плъзна по него, защото не забелязах нищо особено. Но тогава се втренчих в малката витрина като наелектризирана и веднага разбрах какво се намираше пред мен. Сякаш теглена от невидими конци, пресякох улицата… и се спънах в краката на един носач на покрита носилка. Той залитна, вследствие на което предната част на паланкина падна на паважа и от вътрешността й се чу негодуващ писък.

— Много съжалявам — казах на дебеланата, която възмутено погледна навън, прикрепяйки грозното творение върху главата си, което явно трябваше да представлява тюрбан. — Ето, вземете това като компенсация. — Тикнах в ръката й шала, който бях купила в предпоследния магазин и веднага си бях сложила, защото на лакея просто му бе невъзможно да носи още покупки. — Има същата шарка като тюрбана ви.

Продължих напред и избегнах сблъсъка с две натруфени контета, които с впитите си панталони и надиплените шалчета почти приличаха на карнавални смешници. И ето че се озовах от другата страна на улицата. Не се бях объркала. Това беше магазинът за маски на Есперанца.

* * *

Тя стоеше зад дървения тезгях, сякаш ме очакваше. Веднага се поправих наум —тя ме очакваше. Кого другиго, ако не мен.

— Ето те и теб — поздрави ме с дрезгавия си глас.

Прорязаното й от бръчки лице имаше ведро изражение.

Зяпнах я. Тя бе дребна и съсухрена както винаги, и носеше сива рокля. За първи път осъзнах, че тя носеше същата рокля при всичките ни досегашни срещи.

— Сънувах те — казах аз.

— Знам.

— О, боже! Не е… не е било никакъв сън, нали?

— Напротив, разбира се, че беше.

Всъщност това трябваше да ме успокои, но не го направи.

— Откъде можеш да знаеш какво сънувам?

— Мога много неща. Естествено, не всичко, защото в такъв случай щеше да е прекалено лесно.

— Но как… — Заекнах и трябваше да почна отначало. — Ти… ти изобщо не си истинска, нали?

Тя се засмя с прегракналия си тих смях.

— Дете, много добре знаеш, че не съм. Или нека се изразя така: не и по начина, който вие, хората, смятате за истински.

— Но… но Хосе е истински, нали? Каза го в съня ми. Къде е той сега?

Изражението й стана сериозно.

— Той търси изход от ситуацията. Порталите са разрушени, останал е само още един.

— Кой го е сторил? И кой портал е останал?

— Това спада към нещата, които не мога да ти кажа.

— Поради обичайната причина ли? Защото, ако знам, ще съсипя всичко?

Тя кимна невъзмутимо.

— А останалото, което сънувах, вярно ли е? Това, че… че за старите всичко е нещо като игра за времето?

Отново кимна, но очевидно нямаше намерение да ми разясни точните правила на играта или да издаде кой участваше в нея. Но все пак не можех да изпусна възможността да науча повече по въпроса.

— А всички онези странни неща, като например междугалактическия преводач и бариерата, вие, старите, ли си ги измислихте? — Бях се втренчила в Есперанца в опит да разгадая изражението на сбръчканото й, лишено от емоции лице. — Ама разбира се — казах бавно. — Че кой друг. Вие сте играчите и вие определяте правилата.

— В момента играта се саботира. Правилата биват нарушавани, игрището се разрушава. Не си дошла без причина в този магазин, дете. Направи онова, което трябва.

Притеснена, се огледах наоколо. Намирах се в подобен магазин на този във Венеция. И в Париж. По стените и на щендерите за дрехи висяха елегантни неща до прашасали вехтории. Асортиментът включваше както фини наметала, везани ръкавици и изискани шапчици, така и протрити копринени наметки, рошави перуки и износени чанти.

Разбира се, имаше и маски. Витрината бе изпъстрена с тях, както и една цяла стена, където висяха всевъзможни модели. С пера, с пайети, позлатени, със скъпоценни камъни и брокат. Някои покриваха цялото лице и имаха човешки черти или стигаха само до носа. Други пък изглеждаха направо страховито, с дълги клюнове и злобни цепки за очите, като наподобяваха някакви фантастични същества или животни.

Но аз имах очи само за котешката маска от черна коприна. Тя бе елегантна и тясно оформена, с коси цепки за очите и рошави златни ресни.

— Вземи я — подкани ме Есперанца.

Колебливо я свалих от закачалката. Меката материя бе приятна на допир в ръката ми и аз стиснах еластичната връзка, с която се закрепяше за главата. Нямаше нужда да пробвам маската, знаех, че ще ми пасне идеално, сякаш е правена за мен. Какъвто вероятно и бе случаят.

— Прибери я и добре я пази — посъветва ме Есперанца. — Ще дойде ден, когато ще ти трябва. Но и сега важи правилото: можеш да я използваш само ако е застрашен животът ти. В противен случай може да попаднеш на много лоши места. — Тя не каза нищо повече, но не беше и нужно. Почти имах чувството, че усещам злокобното съскащо дишане на Джаберуоки-гълтача-на-време от дълбините на бездната.

— Това означава ли, че отново ще се появи опасност за живота ми?

Есперанца ме удостои с кратка, беззъба усмивка, след което отново стана сериозна.

— Пази се, дете.

— А сега какво? Трябва ли да погледна в огледалото на бъдещето?

Тя посочи към един от ъглите на магазина и ето го и него. Повърхността на старото стоящо огледало, която разкриваше бедите на бъдещите времена, изглеждаше мътна и разкривена и докато поглеждах към нея, тя се раздвижи. Побиха ме тръпки и ми се прииска да извърна поглед, но се насилих да продължа да се взирам в този зловещ, чужд свят в огледалото. В едно бъдеще, което щеше да настъпи, ако мисията ни се провалеше.

Изчаках, докато булото, покриващо картината, се разсее, и тогава я видях. Всъщност бе по-скоро чувстване, отколкото виждане, тъй като всичко бе черно и изпълнено с ужас — това бе бездната от съня ми. Бях всмукана вътре и падах ли, падах към края на времето. С вик се извърнах настрани.

— Всичко е изчезнало! Всичкото време… напълно е изчезнало!

— Не е, погледни отново.

Поех си дълбоко въздух и го направих, и това, което видях, ме изненада. Гледката беше сякаш от птичи поглед върху някакъв град и когато картината се приближи, познах, че това е старият Лондон. Продължи да се приближава още повече и вече се виждаше Уестминстър, а после разпознах и Бонд Стрийт, след което и магазините, докато накрая огледалото не показа Ифигения, която тъкмо излизаше от ателието за шапки и се оглеждаше търсещо.

— Но това е тук и сега — казах втрещена. — Годината е 1813. — Погледнах към Есперанца. — Това означава ли, че тази година ще остане?

Тя кимна.

— Ще е единствената. Миниатюрен фрагмент от цели еони. Подобно на микроскопична капчица от един гигантски потоп.

Тя махна с ръка и огледалото на бъдещето отново се превърна в едно съвсем нормално, малко захабено старо огледало.

— Какво ще се случи, когато годината изтече? — поисках да узная.

— Ще се повтори. Подобно на пиеса, която отново и отново започва отначало. С все същите актьори и сцени.

— А за сцена — държава цяла— прошепнах. — И някой иска да завземе властта.

Есперанца се сепна за миг, после кимна бавно.

— Сега трябва да си вървиш, дете.

— Но… Не можеш ли да ми дадеш поне един мъничък жокер, кой е отговорен за цялата тази свинщина? Или кое събитие трябва да предотвратим? Според Себастиано някой може би ще иска да отстрани принц-регента. Как да…

— Сбогом, дете. — С тези думи тя се обърна и изчезна през задната врата, която се намираше наполовина скрита до една препълнена с обувки етажерка. Знаех, че няма смисъл да я последвам. Тя повече не беше тук. Може би по някое време щеше да се появи тук, но по-добре бе да не разчитам на това. Последния път, след като ми даде маската, повече не се вясна, а магазинът бе останал пуст, сякаш е бил затворен от дълго време.

Пристъпих навън като замаяна, а вратата се затвори тихо зад мен.

— Ехо, Ан! Тук съм! — Ифигения ми махаше от другата страна на улицата. — Слава богу! Ето те и теб! — Тя забърза към мен. — Вече се бях притеснила за теб. Лакеят каза, че си влязла в един от магазините, но никъде не можахме да те открием.

— О, само поразгледах малко в този магазин тук.

Тя сбърчи чело.

— В кой по-точно?

— Ами в ето този там. — Канех се да посоча вратата, през която току-що бях излязла, но тя бе заключена с няколко катинара, а витрините бяха заковани с тежки дървени дъски. Изглеждаше, сякаш от месеци никой не е бил вътре. Припряно посочих надолу по улицата. — Някъде ей там — добавих бързо.

Явно Ифи не я беше особено грижа. Вместо това размаха кутия от лъскава хартия.

— Набавих ти най-прелестната шапка на всички времена!

Тя помаха на лакея, който междувременно бе отнесъл до каретата всичките ни останали покупки и сега търпеливо взе кутията с шапката и още няколко торби. Все великолепни нещица, както ме увери Ифи. Разбира се, всичко на вересия. За мое изумление, научих, че в аристократичните кръгове бе прието да не се плаща веднага, а едва когато са се събрали порядъчно количество неплатени сметки и предупреждения. Ифигения ми разказа, че на практика някои хора никога не плащали на шивачите си, защото техните модисти можели да се смятат за щастливци, че благородните личности проявявали снизхождение да носят творенията им в обществото. Явно още в тази епоха съществуваха подобни сделки, при които известните се обличаха безплатно от дизайнерите, както бе в Холивуд.

— Прини също почти никога не си плаща — обясни Ифи, докато с бавна крачка се отправихме към каретата. — Той има толкова баснословно големи дългове, че с тези пари спокойно може да се построи дворец.

— Кой е Прини?

— Принц-регентът. Познатите му го наричат така.

— Ти също ли си негова позната?

— Разбира се. Дори много добра. Цял свят го познава. — Ифи ме хвана под ръка. — Между другото, следващата седмица той организира голямо празненство в Карлтън Хаус. Ако пусна в ход връзките си, мога да осигуря покана за двама ви с брат ти.

— Това би било чудесно! — казах аз, изведнъж обхваната от ледени тръпки. По необясними причини ми бе станало ясно, че всичко щеше да се реши на този бал.

* * *

Себастиано въртеше маската в ръцете си и ме гледаше замислено. Бяхме се затворили в господарската стая веднага след като се върнах, където му разказах за срещата ми с Есперанца.

— Можем да използваме това нещо — предложи той. — Или понетиможеш да го направиш. Просто ще пожелаеш да се върнеш обратно вкъщи и така ще си вън от играта.

— А теб да те оставя тук, така ли? Трябва да си се побъркал, ако си мислиш, че ще го направя. Освен това Есперанца изрично подчерта, че мога да използвам маската за пътуване във времето само ако животът ми е застрашен. Това бяха точните й думи. В противен случай мога да попадна на ужасни места.

Той мрачно свъси вежди.

— Имаш право. Прекалено е опасно. — С рязко движение ми връчи маската. — Прибери я.

Поех я колебливо.

— Не е ли по-добре да я заключим?

— Не, трябва винаги да я носиш с теб, защото никога не знаеш кога ще изпаднеш в животозастрашаваща ситуация. — Трябваше да прозвучи шеговито, но видях притеснението в погледа му. Давах си сметка, че му се искаше да не съм замесена във всичко това, но и двамата знаехме, че това не беше възможно.

Фактът, че сме просто две пионки в нещо като междугалактическо „Монополи“, не го ядоса особено. В действителност, както той отбеляза, винаги е подозирал нещо подобно. В същото време предполагаше, че за старите тази игра има сериозни скрити причини.

— Мисля, че за тях е много повече от това, просто да спечелят или загубят. Ако питаш мен, и техният живот зависи от играта точно колкото и нашият. Само че може би по друг начин.

— По какъв друг начин?

— Според мен те трябва да поддържат играта, за да могат да продължат да съществуват. Било то като истински или като проекция от чуждо измерение. — Той се наведе и ме целуна, след което отиде до вратата и я отвори. — Идваш ли? — попита и ми протегна ръка.

— Къде?

— Да обядваме. Гладен съм.

— А после какво ще правим?

— Реджи ще дойде да ме вземе в три, искаме да постреляме в „Мантънс“. След това ще отидем на боксов мач, където някакви знаменити шампиони ще излязат един срещу друг. Той иска да ме представи там на няколко важни хора. Голяма е вероятността измежду тях да е и принц-регентът.

— Чакай, нека позная: за жени достъпът там е забранен, нали?

— Така е. — Той се засмя и ме целуна по носа. — Ако някога отново се върнем в нашето време, можем заедно да отидем на някой боксов мач.

Присъединих се към смеха му. Но думичката ако дълго кънтя в мислите ми.

* * *

— Кажете ми, мистър Фицджон, какво всъщност знаете за принц-регента? — попитах нашия иконом, когато след обяда ми сервира чай в библиотеката.

— Какво желае да научи милейди за негова милост? — Той ми наля от чая, след което ми подаде поднос с вкусни на вид малки бисквитки.

Оставих настрана журнала за карета, в който тъкмо съзерцавах най-различни илюстрации на возила. С голямо търпение Джери ми бе обяснил някои разлики между моделите, но все още не се ориентирах особено добре.

— Ами интересува ме какъв е принц-регентът. Като например как изглежда?

— Хората казват, че негова милост е много внушителен мъж.

— Внушителен… Това означава ли, че е… ъъъ,дебел?

— Някои не толкова тактични личности биха се изразили и така.

Боже, ама че превзето говореше този тип! Но тогава забелязах лекото потрепване в десния ъгъл на устата му. Явно все пак тайно се забавляваше, което веднага го направи по-симпатичен в очите ми.

— А вярно ли е, че има силна склонност към разточителство?

— Нямам право да правя подобни преценки.

— Да, добре, но сигурно сте чули нещо по въпроса, нали?

Мистър Фицджон кимна мълчаливо и любезно.

Потънала в мисли, разбърках чая си и отхапах от малките вкусни сладки.

— Случайно да знаете дали има врагове? Тоест хора, които с удоволствие биха го… свалили от трона?

— Тронът е притежание на Негово величество кралят.

— Да, но нали той е… сещате се. — Направих въртеливо движение с ръка. — Така че, властта е в ръцете на принц-регента. Можете ли да си представите как някой си присвоява поста му?

Ъгълчетата на устата на мистър Фицджон отново затрептяха, този път по-осезаемо.

— Е, да предположим, че негова милост бива откъснат от живота чрез злощастен инцидент. В такъв случай не е възможно някой произволен узурпатор да заеме неговото място. По-скоро приемствеността ще се падне на законния престолонаследник, а именно по-младия брат на принц-регента.

Погледнах го с интерес.

— И кой е той?

— Негова милост принц Фредерик, херцогът на Йорк. От много години той живее в чужбина, но това със сигурност няма да го възпре да се завърне в Лондон, за да изпълни своите задължения.

— Значи, не може кой да е да завземе властта?

Икономът кимна категорично.

— Това определено би било в разрез с действащите закони.

— Хм, много благодаря.

Зарязах чая си и се качих горе, за да споделя тази нова информация със Себастиано. Той тъкмо се обличаше за посещението си на боксовия мач, който щеше да се състои в заведение, на име „Джаксънс“.

Ифигения отново бе поискала да се разходим с карета в Хайд Парк, но този път отказах. Пазаруването предобед и предстоящото излизане довечера във Воксхол Гардън, напълно ми стигаше за един ден. Според Ифи бях една малка мимоза[13]и трябваше по-добре да се приспособя към порядките във висшето общество.

Също така едно момиче трябваше да се държи изключително добродетелно. Можеше да се появява в обществото само с придружител, а тайните срещи с обожатели бяха пагубни за доброто име на всяка дама. Ако едно младо момиче бъде хванато в компрометираща ситуация (например да се целува), биваше дискредитирано за вечни времена. Добродетелността й можеше да бъде възстановена единствено ако обожателят й се оженеше веднага за нея.

На вратата на спалнята на Себастиано бях спряна от Мийкс, който недружелюбно ме информира, че негово благородие в момента е зает с изключително щекотливата задача да върже вратовръзката си на възел, нареченВодопад. Нямах желание да се разправям с него и отидох в стаята ми, за да изчакам, докато Себастиано приключеше. Изнервена, полегнах в леглото си и се взрях в балдахина, прехвърляйки отново и отново в мислите си срещата с Есперанца. В същото време се опитвах да вмъкна в пъзела новопридобитата от Фицджон информация. След известно време затворих очи, защото не можех повече да издържам гледката на розовото покривало над мен. Идеше ми да си запуша и ушите, защото Бриджет се суетеше в дрешника, докато, преливаща от щастие, водеше монолози и подреждаше покупките от Бонд Стрийт, които междувременно бяха пристигнали.

— В тези обувки ще пъхна лавандулови торбички, за да се отстрани по-бързо миризмата на кожа. О, а тази великолепна шапка… хм, май нещо й липсва. Може би трябва да й пришия сатенена панделка като допълнение към украсата. Но тогава пък може да се стори на лейди Ан претруфена и да я отблъсне! Ах, каква прекрасна бална рокля! Нямам търпение да я видя облечена в нея! Дано към нея да носи и белите дантелени ръкавици! И дано ми позволи да й направя прическа в стил „Венера“, която ще я направи да изглежда божествена, а не да прилича на ученичка!

Накрая повече не издържах и за втори път опитах да се добера до Себастиано. Но отново налетях на Мийкс, който ме информира с престорено съжаление, че негово благородие вече е напуснал къщата.

— Не му ли казахте, че искам да говоря с него?

— Милейди не ме натовари с тази задача — отвърна той високомерно.

Преглътнах яда си и отидох в утринната стая, за да убия времето си с четене. Но там вече беше Джейн и чистеше прозорците. В господарската стая се вихреше Седрик, който почистваше пепелта от камината. Вследствие на което отново слязох долу, за да се настаня удобно в библиотеката, но едва бях седнала върху канапето с книга в ръка, и нахълта мисис Фицджон. Тя се поклони и поиска да узнае с какво може да услужи на милейди (тоест на мен).

За малко да изтърся, че просто искам да бъда оставена на мира, но предпочетох да си замълча и я осведомих много любезно, че съм безкрайно щастлива. Вместо да се разкара, тя остана на мястото си и каза, че сега се удавала чудесна възможност да обсъдим менюто за следващата седмица. Като намекна, че това спадаше към най-важните задължения на господарката на къщата.

— А досега кой определяше какво ще се готви? — попитах я.

— Готвачката.

— Тогава спокойно може да продължи да го прави. Справя се чудесно. — Но в следващия момент осъзнах, че това изобщо не беше вярно. — Един момент, имам идея. Може да пропусне всички онези неща на шиш. Както и овнешкото месо и зайците. Не е нужно да приготвя и пъдпъдъци, фазани и шарани. И в никакъв случай да не готви вътрешности. Обичаме пилешко, пържоли и риба треска, но моля не и трите наведнъж. Като гарнитура към тях най-добре да има картофи и ориз. И много зеленчуци. Това е много по-здравословно от всичките онези месни ястия. А за десерт е достатъчен и един-единствен сладкиш. — След което допълних: — Ние винаги сме се хранили по-скромно в… ъъъ, Западните Индии.

Мисис Фицджон не направи физиономия, а продължи да изглежда все така начумерена.

— Може би е добре милейди да ми запише всичко това, защото накрая ще забравя указанията.

В крайна сметка свободният ми следобед се състоеше в това, да направя списък с моите и на Себастиано любими ястия. Но това изобщо не беше всичко, защото, когато връчих списъка на мисис Фицджон, тя ме уведоми, че градинарят иска да знае как да подреже чимшира, кълбовидно или конусовидно.

— По негова преценка — казах аз.

Икономката ме погледна потресено.

— Милейди, той никога не би се осмелил…

— Кълбовидно — прекъснах я.

След това тъкмо отново се настаних с Джейн Остин върху канапето, когато мистър Фицджон се появи със задължителния сребърен поднос, върху който бяха подредени различни съобщения. Първото, което отворих, представляваше изискана, изключително официална покана за бала в „Алмакс“, написана с мастило върху хартия с инициалите на лейди Еди-коя си — вероятно дебеланата, която Ифигения ми бе показала по време на разходката ни в Хайд Парк. После следваше цяла камара от сметки, всички за нещата, които двете е Ифигения бяхме купили днес — дори и за тези, които тя бе избрала за себе си. С това се изясняваше въпросът защо пазаруването й бе доставило такова голямо удоволствие.

Последното известие бе от граф Клевли, който снай-голямо уважениемолеше за позволение да ми направи официално посещение.

Стъписана, отново прочетох изписаното с красиви букви със завъртулки съобщение.

— Това означава ли, че графът е вече тук? — попитах мистър Фицджон, който стоеше мълчаливо до вратата, подобно на паметник, в очакване на нарежданията ми.

— Точно така, милейди. Негово благородие е в преддверието и иска да ви поздрави.

— О! Какво да правя? — Търсейки помощ, погледнах към иконома. — Репутацията ми ще бъде ли съсипана, ако ме посети тук? — След което бързо добавих. — В това отношение на Барбадос нещата са по-непринудени.

Този път ъгълчетата на устните му определено потрепнаха, а после — направо не е за вярване — дори се усмихна.

— Кратката визита на един граф няма да навреди на репутацията на милейди. Предлагам след пет минути аз или съпругата ми да влезем в салона под някакъв претекст, за да прекратим срещата, и тогава милейди няма да има от какво да се притеснява.

— Много добре, така ще го направим. А… докато го посрещам, трябва ли да съблюдавам някакви правила? И как да се обръщам към него? Може би с „ваше благородие“?

— Лек реверанс свидетелства за добри обноски. А що се отнася до обръщението към него, ако използватесър, няма да сбъркате.

Да разполагаш с иконом, имаше своите предимства. Благодарих му и го помолих да покани посетителя ми. Три секунди по-късно графът пристъпи тежко в салона, истинско конте от върха на главата до върха на обувките си. Разбира се, в преносен смисъл, защото върхът на главата му не се виждаше от тупираната му нагоре коса. Беше се издокарал още по-крещящо и от първата ни среща. В жабото му бе забучена игла с гигантски диамант, а на жакета му висяха най-различни украшения. В дясната си ръка, която бе вдигната в превзета поза, носеше табакера за емфие. Според Мийкс демонстративното носене на табакера за емфие беше част от презентацията на един джентълмен, но Себастиано вече ми бе споделил, че в никакъв случай нямаше да се прави за посмешище по този начин. Напълно му стигаше, че трябва да носи тези женски шалчета.

Аз послушно направих реверанс, но графът изобщо не забеляза, защото тъкмо се навеждаше ниско над ръката ми, за да я целуне.

— Лейди Ан! Скъпа моя, колко много се радвам да ви видя отново! — извика той толкова силно, че трепнах стреснато.

— Благодаря — отвърнах любезно. — Мога ли да ви предложа нещо за пиене, сър? Шери или може би портвайн? Или чай?

— Моля?

— Искате ли нещо за пиене? — попитах отново, този път по-силно. — Чаша чай може би?

— Не, не. Нищо не ме боли.

Той задържа ръката ми в своята и ме отведе до канапето, където галантно ми нагласи една възглавница и изчака да седна, преди на свой ред да се настани в едно от креслата.

— Разбрах от Ифи, че тази вечер ще посетите Воксхол Гардън — каза на висок глас графът. — Разполагам там с един много хубав павилион. За мен ще е голяма чест да поканя довечера милейди. Разбира се, и уважаемия ви господин брат, и най-близките ви приятели също са добре дошли.

— Благодаря за поканата. С удоволствие ще дойдем.

— Моля?

— С удоволствие ще дойдем! — извиках този път.

Джордж се ухили до уши.

— Чудесно! А сега ми разкажете за Западните Индии. Живели сте на Барбадос, нали? Искам да разбера всичко за живота в една плантация.

Ама че гадост. Нямах и най-бегла представа за плантаторския живот. Дори не знаех къде точно се намираха Карибите. Някъде вдясно от Централна Америка, или поне така беше показано на глобуса горе в господарската стая, но малко или много, с това се изчерпваха познанията ми.

Джордж ме погледна с очакване. Тъй като не ми хрумна добро извинение от раз защо се налага да прекъснем разговора ни, просто импровизирах. Като яко преувеличавах, за да подчертая изключителната значимост на семейство Фоскари.

— Нашата плантация „Водопад на дъгите“ е една от най-големите на Барбадос — обясних на графа с висок глас. — Полетата ни със захарна тръстика заемат почти една четвърта от целия остров. Имаме около хиляда роби, но тъй като търговията с роби вече е забранена, скоро ще ги пуснем на свобода. Или по-точно ще ги назначим на работа. С право на болнични и пенсия. — Рязко млъкнах. Току-що бях казалаболнични, а междугалактическият преводач не бе преобразувал думата.

— Болнични — повторих аз, този път по-силно.

И отново думата не бе преобразувана в друга. Което обаче можеше и нищо да не означава, защото думата може и вече да съществуваше.

— Виенско колело — казах за проба. Можех безпрепятствено да го изрека, въпреки че през 1813 година на виенското колело определено не е съществувало, дори не е било още проектирано. Или пък напротив? Не, със сигурност не е било. Да не би Джордж… Възможно ли бе да идва от бъдещето? И може битойстоеше зад всички злощастия? Притиснах пръсти към диво препускащия пулс на шията ми. Изведнъж ми стана лошо. А Джордж просто ме гледаше любезно. Дебелото му лице не изразяваше особени емоции, като изключим видимо зачервените му бузи. Като не беше изключено да бе дошъл със зачервени бузи. Поех си дълбоко въздух, за да кажа още един анахронизъм, но от толкова вълнение успях да издам само дрезгав звук вместоДжъстин Бибър. Канех се да опитам отново, но почукване на вратата ме прекъсна. Според уговорката мисис Фицджон влезе и покланяйки се, обясни, че се е появил проблем с градинаря, който не търпи отлагане.

Вследствие на което графът скочи на крака и обяви гръмогласно, че и без това е трябвало да тръгва и ще се видим най-късно довечера във Воксхол Гардън.

Той целуна ръката ми и забърза, окрилен, навън. Аз продължих да седя като ударена на канапето, взирайки се потресена след него.

* * *

— Теоретично би могло да се дължи и на глухотата му — изказах предположението си два часа по-късно, след като Себастиано се върна от боксовия мач и отново се бяхме оттеглили конспиративно в господарската стая. — Може би просто не ме е чувал добре. — Но и сама забелязах колко отчаяно звучеше гласът ми.

— Тази така наречена глухота спокойно може и да е само престорена — рече Себастиано. — Освен това самата ти каза, че изведнъж много се е разбързал.

— Теоретично може да е имал някоя важна среща.

Себастиано погледна мрачно.

— На теория всичко е възможно. На практика трябва да го включим в списъка със заподозрените.

— Но според Фицджон никой не може просто така да заеме мястото на принц-регента — отбелязах аз. — Заради наследяването на престола.

— Това нищо не означава. Графът може да работи за някого, а именно за онзи, който в действителност дърпа конците. Знаеш не по-зле от мен, че при всичките ни наистина сложни мисии старите винаги досега са имали помощници. Той може да е точно такъв.

Преглътнах тежко, защото си спомнях повече от добре. Някои от тези помощници бяха застрашавали неведнъж живота ми.

— Между другото, по време на боксовия мач се запознах с този тип — каза Себастиано.

— С графа ли?

— Не, нали той е бил тук при теб. Имам предвид принц-регента, Реджиналд ме представи.

— И какво представлява?

— Дебел тип, който само пилее пари. По време на мача заложи толкова висока сума, че всички си глътнаха езиците, а когато загуби, само се засмя. Много кървава история беше самият мач. Нещо подобно наБоен клуб. За протектори за уста и боксови ръкавици тук нищо не са чували.

— Какво ще е следващото, което ще направим? — попитах аз.

— Знам едно нещо. — Той ме придърпа в прегръдките си и ме целуна. Сгуших се в ръцете му и за известно време забравихме за приказките. Накрая казах с въздишка: — Всъщност имах предвид какво ще предприемем във връзка с мисията ни.

— Да проучим графа. Довечера, в неговия павилион, ще го видим колко струва.

* * *

Ифигения и Реджиналд ни взеха с великолепния му екипаж. Дойдоха сравнително късно, чак в десет вечерта, но според Ифи това бе абсолютно нормално време за излизане. Бриджет не се бе стърпяла и яко ме бе издокарала. Бе ме обикаляла поне един час, като през цялото време бе нагласяла дрехите и косата ми и почти не бе водила монолози. Като изключим единия път, когато каза:

— Роклята й стои наистина добре, изобщо не се вижда, че задните й части са малко позакръглени.

Носех рокля от муселин в цвят кайсия с волани по краищата и тънко сатенено манто в същия цвят, което блестеше на светлината на свещите. Бриджет отново ми бе направила прическа ала Джейн Остин с къдрички около слепоочията, а върху кока отгоре на главата бе сложила сладка малка шапчица, от която стърчаха няколко пера. Малко преди да потеглим, бях прикрепила маската за крака си, точно над коляното. Така нямаше да ми пречи и на практика бе невидима.

Себастиано също изглеждашеravissant(благодарение на енциклопедията бях разбрала, че това означава „възхитително“). Носеше лъскав цилиндър, лъснати до блясък боти с маншет, кафяво манто с двуредно закопчаване и шалче с възел, който, изглежда, бе отнел часове, за да бъде сътворен, и според Мийк се наричашеОриент.

Както се оказа, Ифигения и Реджиналд бяха облечени една идея по-изискано от нас. Ифи цялата бе в тон пепел от рози и се бе накичила с една камара бижута (аз още не се бях престрашила да надникна в ковчежето от „Ротшилд & син“), а Реджиналд бе истински образец на конте. Само дето не бе така кичозно издокаран като графа, а много стилно, с тесен сив панталон, черни обувки, жилетка е ненатрапчив десен и нещо като пелерина с падаща над раменете яка.

По време на пътуването разговаряхме непринудено, като през цялото време се опитвах да не обръщам внимание на факта, че Реджиналд непрекъснато побутваше с коляното си моето, а Ифи бе започнала да се натиска на Себастиано по всички правила на съблазняването.

В каретата седяхме срещу тях и макар че обстановката бе луксозна, не беше много просторно. Ифи непрестанно си вееше закачливо с ветрилото над доста изрязаното си деколте, да не би Себастиано да пропусне да забележи С размера на чашките й. Един път дори постави уж случайно ръка върху коляното му и смеейки се, изви глава назад, сякаш посредствената шега, която той току-що бе казал, бе хитът на сезона. В действителност тя просто искаше да демонстрира изящната си бяла шия. Зарадвах се, когато най-сетне спряхме на брега на Темза.

Прекосихме реката със сал и преди още да сме достигнали осветения от уличните фенери кей на отсрещната страна, вече се виждаше цялото бляскаво великолепие на парка. Бях толкова възхитена от гледката, че дори и сваляческите опити на Ифигения спрямо Себастиано не можеха да ме отклонят от нея. Или по-точно казано:почтине можеха да ме отклонят.

Воксхол Гардън — това го бях проучила преди пътуването ни в 1813 година — бе един от най-големите увеселителни паркове за времето си. Гледката бе прекрасна. Осветена празнично от безброй цветни лампиони, околността наподобяваше нощно приказно царство, пълно със светулки. Имаше множество малки и големи павилиони, театрални летни сцени и закусвални. Паркът се пресичаше от дълги алеи, от които се разклоняваха тесни пътеки, водещи до лабиринти от жив плет, закътани местенца с пейки или романтични аркади. От танцувалните площадки се чуваше музика и смях. Един оркестър свиреше весела мелодия, а върху дъсчения под няколко двойки изпълняваха нещо като народен танц. Навсякъде имаше навалица, най-вероятно в парка се разхождаха повече от хиляда души.

— Павилионът на граф Клевли е насам. — Реджиналд пое грижливо ръката ми, докато Ифигения, без да пита, хвана Себастиано под ръка.

Запридвижвахме се през множеството от хора и стигнахме до една аркада, която водеше покрай нещо като сепарета. Реджиналд се спря пред едно от тях и изчака Ифи и Себастиано да ни настигнат.

— Ето тук е.

Един прислужник ни отвори вратата и отвътре ни посрещна шумът от весели разговори на фона на скрибуцането на цигулка. Присъстваха около дузина души, които седяха около дълга маса и оживено разговаряха. А от една задна стаичка прислужници принасяха ядене за гостите.

— Ифи! Реджи, хубавец такъв! И моята скъпа, очарователна лейди Ан! — С изумителна за закръглената му фигура подвижност, графът се приближи до нас и ме ощастливи с продължително целуване на ръката. След което потупа Себастиано дружелюбно по рамото. — А това трябва да е братът. Фоскари, нали така?

— Точно така, ваше благородие. Сестра ми и аз ви благодарим за поканата.

На Себастиано не му се налагаше да крещи, за да бъде разбран. Просто придаде на сонорния си баритон достатъчно плътност и се поклони с елегантно приведена на една страна глава. За съжаление, впечатляващият ефект бе донякъде накърнен от Ифи, която продължаваше да виси на ръката му и го жадуваше, сякаш е джакпот за милиони.

Реджиналд се наведе към мен, докато устните му не докоснаха ухото ми.

— Красива двойка, нали?

— О… ъ, да — отвърнах с неохота.

— Тя е сама толкова отдавна — сподели ми Реджиналд. Върху хубавкото му лице на Кен бе цъфнала замечтана усмивка. — Жена като нея не трябва да остава дълго неомъжена. Може да предложи много на един мъж. Разбира се, не е богата, но с блестящо потекло. Има впечатляващи доходи и се движи в най-отбраните кръгове. И разполага с най-важното за една жена: репутацията й е безукорна.

Стори ми се, сякаш Реджиналд се опитваше да ме запали по идеята да видя Ифи като моя бъдеща снаха. Явно вземаше ролята си на член от семейството много на сериозно. И следващите му думи потвърдиха предположението ми.

— Тъй като баща й вече не е между живите, а тя няма брат, като неин братовчед на мен се пада отговорността да бдя над нея. Откакто почина съпругът й, много кандидати са молили за ръката й, но Ифи е изключително взискателна. Но изглежда, към брат ти има слабост.

— И на мен така ми се струва — отвърнах с присвити очи.

Ифи тъкмо позволяваше на Себастиано да й дръпне стола и с грациозно разперени поли се настани върху него, като така беше нагласила нещата, че той трябваше да седне до нея, защото наоколо нямаше друг свободен стол. Някак си двамата с Реджиналд се озовахме в края на масата, където Джордж бе заел челното място и пускаше коментари на всички страни, които излагаха на изключително натоварване тъпанчетата ми.

Той ни представи на останалите гости, като някои от тях познах от разходката в Хайд Парк. Ифигения ни бе разказала, че на подобни партита, малко или много, винаги се събираха все едни и същи хора. Повечето бяха млади, скъпо облечени и търсещи забавление. Разбира се, в рамките на позволеното, това ясно си личеше. Флиртуваше се, но в граници. Мъжете се държаха като джентълмени и режеха на малки парченца месото на дамите, които от своя страна пърхаха с мигли и ветрила. Като изключим това, всички се държаха като на курс по добри обноски и строго съблюдаваха да не прекрачват границата.

Графът непрестанно ме заговаряше и все искаше да узнае още подробности за тропиците. Когато се изчерпаха плантаторските ми познания и повече не можех да изстискам и капчица от мозъка си, прибягнах до отчаяни мерки.

— Ами обикновено животът във „Водопад на дъгите“ е много скучен. Освен когато има тържества. Тогава украсяваме къщата, а младите дами, с техните рокли с кринолини, седят заедно с господата на верандата и пият ментов джулеп. А робите пеят на полето, докато берат памук… ъъъ, събират захарната тръстика…

— Рокли с кринолин? — прекъсна ме жената срещу мен, заинтригувана. — Както по времето на кралица Елизабет? Сега това отново ли се носи в Западните Индии и Америка?

Аха, ето че ме спипаха. Нямах никаква представа какво се носеше там в момента. Вероятно същото като тук. Сцената, която току-що бях описала, произлизаше директно от „Отнесени от вихъра“, тоест от време, което щеше да настъпи след около петдесет години. Зарязах историята с кринолините и преминах направо към пътуването ни с кораб от Карибите.

— Плаването също бе доста скучно, като се изключи ужасният ден, в който ни нападнаха пирати. Капитанът бе отвратителен мерзавец, на име Барбоса. Той обичаше да яде зелени ябълки и имаше малка маймунка, която седеше на рамото му и крадеше на хората златото от джобовете им.

Жената срещу мен жадно попиваше разказа ми с широко ококорени очи.

— Заплаши ли ви?

— Маймуната ли? О, не, тя искаше само златната ми гривна. — Засмях се малко пресилено.

— Имах предвид капитана. Много ли беше кръвожаден?

Замислих се за момент.

— Ами не можеше да се нарече благ човек. Например в екипажа му имаше един тип, на име Бил Каиша, когото заради някаква си дреболия капитанът накара да върви по дъската. — Прокарах пръст през гърлото си, за да подчертая какво означава това. Когато забелязах ужасения поглед на дамата, добавих смекчаващо: — Но разбира се, той можеше да плува. Сигурно някак си е успял да оцелее.

Тъкмо обмислях дали да не разкажа историята за нападението на гигантския октопод, когато Реджиналд постави една риба в чинията ми и ме попита дали не искам и горчица. Потръпвайки, погледнах рибата, която опулено ме зяпаше, защото някой бе забравил да й отреже главата, преди да я сервира. Но всички останали също получиха риба с глава, което означаваше, че такъв си беше редът.

Графът беше така грижовен да обезкости рибата ми и да отстрани ненужните части в друга чиния, така че, докато се хранех, не ми се налагаше постоянно да гледам изцъклените очи. Въпреки това се зарадвах, когато и последното блюдо бе отсервирано и прислужниците внесоха десерта — сладоледена бомба, която бе фламбирана под възторжениАаа!иОоо!възклицания и която се оказа изумително вкусна.

През цялото време шампанското се лееше като водопад. Всъщност имах определена задача, но не можех да си спомня каква. Междувременно бях достигнала върхова форма, що се отнася до умението ми да разказвам.

Светлината на свещите се отразяваше, блестейки в кристалните чаши, и насърчаваше въображението ми. Вече ми беше много лесно да изнасям лекции за карибския начин на живот, бяха ми хрумнали една камара подробности. Например за урагана, който миналата година бе съсипал голяма част от реколтата ни и който бе отвял половината господарска къща.

Графът напълни чашата ми за трети или четвърти път и ние се чукнахме приятелски. Като се изключеше пронизителният му глас, този Джордж бе наистина мил тип, макар да разбираше само половината от това, което му се разказваше.

След известно време забелязах, че Себастиано ми хвърля многозначителни погледи през масата и на няколко пъти дискретно посочи с глава към вратата. Зяпнах го неразбиращо, докато накрая не схванах какво искаше да каже — ние не бяхме тук за забавление, а защото искахме да проучим графа. Изправих се и с две ръце си повях въздух.

— Сър, мисля, че добре ще ми се отрази да се поразхладя малко навън — осведомих го.

Високомерният тон, с който го изрекох, бе донякъде накърнен от хълцането, дължащо се на шампанското. Просто не носех на пиене.

Но Джордж великодушно го подмина. А може би изобщо не бе забелязал. Той веднага се изправи и ми предложи ръката си.

— За мен е чест да ви придружа за една кратка разходка, лейди Ан!

Минахме покрай безгрижно разговарящите гости и се озовахме навън, където бе настанало още по-голямо оживление, отколкото когато дойдохме. Около нас прииждаха цели тълпи от хора. Меката нощ се изпълваше от шума им. Върху танцовата платформа в съседство двойките се въртяха във вихъра на валса, а пред бараките викачи хвалеха атракциите си: една истинска русалка, мъж с три очи, куче с две глави и вълшебна машина, която съвсем сама изготвяше снимки на хората.

Вървяхме под накичените с шарени светлини дървета, включвайки се в потока от хора, но се опитах да отклоня Джордж към един възможно най-отдалечен ъгъл на парка, където другите посетители нямаше да ни чуват. Едно разклонение в края на алеята изглеждаше много подходящо за целите ми. От веселата глъчка тук почти нищо не се чуваше. А малко по-встрани открих малка, обрасла с бръшлян беседка в гръцки стил, а точно до нея тясна пътека водеше към лабиринт от висок жив плет. Пуснах ръката на Джордж и изкачих ниските стъпала към беседката, за да я разгледам по-подробно. Във вътрешността й имаше каменни пейки, а от тавана висеше фенер, но той излъчваше призрачна бледа светлина. Бе малко като в някой филм на ужасите.

— Кренвирш — казах колкото можах по-силно. Ехото от гласа ми се отрази в стените. — Топмодел. Хюстън, имаме проблем.

Не последва никакъв отговор. Бързо се обърнах към Джордж, но там, където допреди миг бе стоял, нямаше никой.

— Джордж? — извиках уплашено. — Имам предвид, сър? — Колебливо направих няколко крачки навътре към лабиринта. И веднага бях заобиколена от висока, непроходима стена от чимшир. Пред мен се простираше непрогледна тъмнина. — Сър? — Внимателно продължих напред, докато стигнах до първото разклонение. Там надникнах зад ъгъла, но нищо не се виждаше.

Определено не исках да навлизам в лабиринта, но все пак направих две-три крачки, защото бях сигурна, че Джордж се криеше зад следващия ъгъл — ясно го чувах как диша.

— Ангела Меркел — извиках, докато надничах в следващия проход. Там нямаше никой, но точно пред мен нещо прошумоля. Той стоеше на не повече от една крачка разстояние, делеше ни единствено живият плет. — Фитнес център! — извиках. — Имейл акаунт! — Колкото и глух да беше този тип, това трябваше да го е чул. Ето че имах неопровержимо доказателство: Джордж бе пътуващ във времето. Също като мен, и той идваше от бъдещето. Обърнах се към посоката, от която бях дошла, тъй като не исках да губя повече време, препъвайки се в този лабиринт, а възможно най-бързо да информирам Себастиано. Но когато завих зад ъгъла, пред мен не се появи изходът, а просто друг коридор, още по-зловещ от този, от който току-що бях дошла. Затичах се обратно — и установих, че съм се изгубила.

Запази спокойствие!заповядах си. Няма да позволя този тъп лабиринт да ме изплаши, без значение колко тъмно бе тук. Внимателно заопипвах с две ръце наоколо, вперила очи в небето, където се виждаше блед отблясък на цветните фенери. Изведнъж, точно зад мен, чух шум от стъпки. Обърнах се рязко, но вече бе късно. Усетих удар зад лявото си ухо. Привидяха ми се звезди и се свлякох на земята. Не изгубих истински съзнание, само бях замаяна. Опитах да се изправя, но някой ме притисна към земята. Една ръка се плъзна по дрехите ми, опипвайки ме от горе до долу, докато накрая не намери това, което търсеше. Рязко дръпване и нападателят ми си го присвои. А в следващия миг вече бе изчезнал. Пъшкайки, се надигнах до седнало положение.

Няколко секунди по-късно бях заслепена от фенер, който светеше директно в лицето ми.

— Мили боже, скъпа лейди Ан! — Шокираното лице на Джордж се извисяваше над моето. — Вие сте припаднала! Останете където сте! Ще извикам помощ!

Крещейки силно за помощ, той се затича тромаво, като за съжаление, взе и фенера със себе си. Изправих се с усилие и препъвайки се, направих опит да се ориентирам в тъмното, като се насочих към мястото, където току-що бе изчезнал Джордж. Малко след това отново стана светло и се появи пуфтящият Джордж, като този път го придружаваше Младоженеца Кен.

— Ан! — извика изплашено Реджиналд. — Бедното създание, нека ти помогна! — Изобщо не изчака отговора ми, а направо ме вдигна на ръце.

— Мога да вървя! — запротестирах аз.

Но той не искаше и да чуе за това.

— С такова удоволствие и сам бих ви носил, моя скъпа, сладка Ан! — увери ме графът, който, дишайки тежко, се тътреше до нас. Гласът му непрестанно пресекваше, почти се разрева. — Но имам много болен гръб!

Небето заедно с всички блестящи фенери се рееше над мен, а вляво и дясно се движеха неясни силуети. Един от тях се приближи.

— Какво, по дяволите…? — извика Себастиано ужасен.

— Не съм толкова зле — уверих го. — Наистина мога и сама да вървя.

— Какво ти има? Какво се случи?

— Само припадна — успокои го Реджиналд. — Това често се случва на младите дами.

— Беше ли там, когато се случи? — нападна го Себастиано.

— Не, но Джордж беше. Аз самият стоях до продавачката на цветя там отзад, когато изведнъж той дотича запъхтян, викайки за помощ.

— Аз също не бях там — каза графът.

— Не ми разправяйте врели-некипели — кресна Себастиано.

Извърнах глава и видях как нападна Джордж и го стисна за яката. Или по-точно казано, за изкусно вързаното му шалче. Графът издаде ужасен, наподобяващ квичене звук.

— Недей! — извиках аз. — Веднага го пусни!

Себастиано отблъсна Джордж от себе си.

— Къде, по дяволите, бяхте, когато се случи?

— Аз бях… изчезнах само за съвсем кратко… в храстите… ъъъ… Моля ви, не ме карайте да говоря за причината пред крехките уши на една дама — заекваше графът. — Бедното, скъпо момиче! Неутешим съм! Ан, сладка Ан! Моля ви, кажете ми, че вече отново се чувствате добре!

— Вече съм добре — казах.

И това бе самата истина. Главата ми още бучеше, когато малко по-късно Реджиналд ме остави внимателно върху тапицираната пейка на един сал, но иначе не страдах от други неразположения.

Себастиано веднага положи ръка върху раменете ми и ме притисна към себе си.

— Какво се случи? — прошепна в ухото ми. — Нали не си припаднала наистина просто така? Да не би свинята Клевли да те е повалил?

Само мълчаливо поклатих глава, тъй като нямах възможност да отговоря — някой бе разказал на Ифигения за измисления ми припадък. Тя се появи с развети поли като загрижена квачка и не се отдели от мен, докато прекосявахме реката към отсрещния бряг. Дори и графът се бе качил на сала и настоя да ни придружи. Той не се поколеба да ни предостави каретата си, която да ни откара до Гросвенър Скуеър — огромно чудовище с четири коня и златен герб, както и двама коняри с изискани ливреи. През цялото време Себастиано го стрелкаше с убийствени погледи, но изглежда, Джордж не забелязваше. През цялото време се обвиняваше на глас, че не е бил до мен, за да ме хване. Когато ни остави на Гросвенър Скуеър, обяви пламенно и гръмогласно, че ще ме посети възможно най-скоро.

Мистър Фицджон реагира с обичайната си тактичност, когато чу за мнимия ми припадък. Той нареди на Джейн да ми донесе горещ чай и подкани жена си да бухне възглавниците на леглото ми. В същото време възпря Бриджет от това, да ме притесни допълнително с нейните монолози.

— Ще помогнеш на милейди да свали роклята си и през цялото време ще запазиш пълно мълчание — нареди той със строга физиономия. — След това ще се качиш в стаята си и ще оставиш милейди на спокойствие. — А после икономът се обърна към Себастиано. — Желае ли милорд да повикам лекар?

— Не е необходимо — казах веднага.

Почти всички лекари, които бях срещала в най-различни епохи в миналото, бяха демонстрирали плашещото си влечение към пускането на кръв. А за по-голям ефект слагаха пиявици и ужасяващи вендузи на гърба или предписваха някакви смърдящи гадости за пиене, за които човек никога не можеше да е сигурен, дали не са отровни.

— Вече се чувствам много по-добре — обясних. — Просто се нуждая от малко почивка.

Все пак отне известно време, докато най-сетне всички прислужници се оттеглиха и можехме, необезпокоявани, да поговорим със Себастиано. Той дойде в спалнята ми, заключи вратата и седна до мен в кукленското ми легло.

— Разказвай! Какво се случи?

На мига избухнах в сълзи. Себастиано ме хвана за раменете и ме погледна настойчиво.

— Какво ти е сторил онзи негодник, графът? Ще го убия!

— Някой ме издебна в гръб и ме удари, но не вярвам да е бил Джордж — хлипайки, обобщих случилото се, докато разтърквах цицината зад ухото си.

Себастиано издърпа ръката ми настрана и разгледа мястото.

— Ще гоубия!

— Нали ти казах, не беше той.

— Кой тогава?

— Нямам представа. Удариха ме в гръб.

— Как тогава можеш да си сигурна, че не е бил Клевли?

— Защото видях изражението му и чух всичко, което каза. И най-веченачина, по който го каза. Той беше напълно шокиран и определено не се преструваше. Никой човек не може да играе толкова добре.

— И нямаш друго доказателство за невинността му?

Все още плачейки, поклатих глава. Себастиано ме взе в прегръдките си.

— Много ли те боли?

— Не, само когато го натисна — подсмръкнах аз. — Имала съм и много по-лошо главоболие.

— Тогава защо плачеш?

Поех си, треперейки, въздух, но не можех да спра да хлипам. Едва сега осъзнах цялата величина на това, което бях преживяла — директен контакт с врага.

— Маската я няма. Онзи тип от лабиринта ми я открадна.

Странно, но чак на следващия ден установих, че не бях загубила само маската си. След една нощ, изпълнена с кошмари, в които ту се лутах из пусти, набраздени от вятъра равнини, ту пропадах в тъмната бездна на времето, се събудих като пребита с ясното осъзнаване на нещо.

Дарбата ми я нямаше.

За мен тази причина бе достатъчна веднага отново да се разцивря, с което изплаших Себастиано, който бе прекарал нощта при мен и подскочи с див поглед, когато ме чу да плача. След като се убеди, че не ме заплашваше непосредствена опасност, ме обгърна с двете си ръце и зарови лице в косата ми.

— Отново ли имаше кошмари? — измърмори той, след като се бях поуспокоила малко.

Преглътнах тежко.

— Да, и това. Но не цивря заради тях.

— А защо?

Обясних му и той си пое шумно дъх.

— Сигурна ли си?

— Напълно сигурна. Нямаше дори намек за минимален сърбеж. Не почувствах, че се намирам в опасност.

— Проклятие!

— На кого го казваш.

Опитахме се заедно да установим кога за последен път бях почувствала сърбежа, но единственото, което си спомних, бе за разминалия ни се сблъсък с колоездача в парка „Сейнт Джеймс“ и за чувството, че там някой тайно ни наблюдаваше.

— Хубаво си припомни — подкани ме Себастиано.

— Нали точно това правя. От тогава нищо не съм чувствала. — Напрегнах още по-усилено ума си. — Или май греша. Вечерта, когато пристигнахме тук, на Гросвенър Скуеър, отново почувствах сърбежа. Имах чувството, че някой ни дебне наблизо. Спомням си как си помислих, че някой може да се крие в храстите, може би разбойник. Но веднага щом влязохме в къщата, престана.

— А след това? Нищо ли?

— Нищо — отвърнах отчаяно.

С това и двамата трябваше да се примирим.

Трета част

През следващите няколко дни непрестанно изпитвахме притеснение, че нещо ново ще се случи, но останалата част от седмицата премина без особени инциденти. Цицината зад ухото ми напомня още няколко дни, че се бях провалила в работата си — или поне в онази част от нея, за която отговарях, каквато и да беше тя.

Себастиано все още не бе убеден, че Джордж е толкова невинен, за колкото се представяше, и всячески се мъчеше да го разобличи. Посетихме множество събития, по време на които се засичахме, но за съжаление, така и не успяхме да го сгащим насаме. Непрестанно бе и някой друг наоколо, така че всеки опит да го уличим чрез думи от бъдещето се проваляше заради нежелани слушатели. Веднъж, по време на едно соаре, Себастиано направи опит да го примами в празна съседна стая, но още преди да е успял да каже „компютър“ или нещо подобно, един от другите гости мина наблизо, така че от устата на Себастиано излязоха само преобразувани от преводача несвързани небивалици.

При това почти не минаваше и ден, в който по един или друг начин пътищата ни с графа да не се пресекат. Броят на местата за срещи на изисканите хора бе ограничен и той се появяваше с регулярна честота навсякъде, където ходехме и ние. По този начин той се превърна в нещо като постоянен придружител, който не пропускаше възможност да се присъедини към нас и по своя си гръмогласен и в същото време старомоден начин да ме ухажва. Междувременно вече бях повече от убедена, че той нямаше какво да крие, но Себастиано не се отказваше от съмненията си, без значение колко приветлив и доброжелателен беше графът.

По покана на Джордж посетихме заедно с Ифи и Реджи амфитеатър „Астли“, нещо средно между цирк и театър, където ездачи, дресьори, жонгльори и клоуни представяха своите номера на голяма арена, докато ние наблюдавахме представлението от нещо като галерия и пиехме шампанско. Друг път Джордж ни покани в ложата си в операта, където за първи път в живота си чух истински кастрат[14]да пее, което ми се стори някак си зловещо, въпреки че мъжът имаше наистина чудно хубав сопран. Един ден по-късно всички заедно отидохме на представление на Шекспировата пиеса „Сън в лятна нощ“. Постановката ми хареса изключително много и събуди у двама ни със Себастиано желанието в бъдеще по-често да ходим на театър.

Ако за нас изобщо имаше някакво вбъдеще.

Тази депресираща мисъл тегнеше над всичко, което предприемахме. Многото повърхностни забавления, на които се отдаваше лондонското висше общество, не можеха да ни накарат да забравим колко сериозно бе положението ни. Имахме чувството, че времето ни се изплъзва — в буквалния смисъл на думата. Дните ни бяха изпълнени с мероприятия, но някак си тъпчехме на едно място.

Веднъж се отбихме при мистър Стивънсън, който се зарадва на посещението ни и ни демонстрира напредъка, който бе постигнал със странната си парна машина, което обаче не ни даде никакви нови познания.

Не по-различно бе положението, когато посетихме мистър Търнър, този път под претекст, че искаме да купим негови картини. Той веднага поиска да ни подари няколко, но Себастиано настоя да плати пълната цена. Все пак можехме да си го позволим, освен това картините струваха само частица от стойността им след двеста години. Себастиано се спря на един от портретите ми, които художникът бе нарисувал, и възложи на мистър Фицджон да го окачи над камината в приемния салон. Докато аз избрах Стоунхендж картината и помолих мистър Фицджон да я окачи в спалнята ми, точно срещу леглото. Имах неопределеното чувство, сякаш там й е мястото, въпреки че бе невероятно потискаща, дори направо плашеща. Извисяващите се нависоко, слети с тъмнината каменни блокове, бягащата фигура, която толкова приличаше на мен — човек трябваше само да погледне картината, за да получи сърцебиене от безпокойство. Дори Бриджет проведе дълъг монолог, в който многократно храбро се уверяваше, че това е само една картина.

Когато нощем двамата със Себастиано оставахме насаме, разговаряхме за това, какво ли в момента правеше Хосе. Дали търсеше работещ портал, или завинаги бе изчезнал безследно във водовъртежа на времето? Според Себастиано той не би се дал толкова лесно и със сигурност скоро щеше да се появи, все едно по какъв начин. И тогава всичко щеше да се изясни и да се оправи. Много ми се искаше да повярвам в това, но гласът на Себастиано звучеше прекалено убедено, а и преди да се извърне, бях забелязала загрижената сянка, покрила лицето му.

Все още бях отчаяна заради загубата на маската и изпитвах страх от онази решаваща всичко ситуация, от която щеше да зависи не само нашият живот, но може би и съществуването на целия свят. Ходех на пазар е Ифи основно, защото се надявах отново да открия Есперанца и магазина й за маски. Но от нея нямаше и следа.

Бях обсебена от мисълта, че всичко лошо, което предстоеше да се случи, бе по моя вина. Ненужно се бях изложила на опасност и бях предизвикала съдбата, а сега бяхме загубили и последния си коз. Въпреки че оттогава нищо необичайно не се бе случило, чувствах с всяка клетка на тялото си, че ситуацията се нагнетяваше и водеше към своята развръзка. Продължавах да съм убедена, че всичко щеше да се реши по време на приема на принц-регента, въпреки че нямах представа откъде идваше тази увереност.

Макар че тилът ми вече не ме сърбеше, но от време на време се чувствах наблюдавана, без значение къде се намирам в този момент. Всеки път се оглеждах внимателно, но никога не забелязвах нещо подозрително.

Ифи, която, за разлика от мен бе същински слънчев лъч и разпръскваше наоколо ентусиазма си, правеше всичко възможно, за да разведри скапаното ми настроение. Тя нае един учител по танци, наконтен французин с козя брадичка. Той се казваше мосю Мерийо и бе истински майстор на котильона. Ифи лично следеше моя и на Себастиано напредък по време на часовете, за да се представим добре на баловете, които ни предстоеше да посетим.

Освен това тя ни научи на една игра на карти, на имеФаро,като твърдеше, че доставяше удоволствие единствено когато се правеха истински залози. Въпреки че благодарение на богатия си опит в играта ни измъкна една камара пари, по време на обиколките ни по магазините не се посвени и занапред да пазарува всичко на моята сметка. Но всеки път стриктно внимаваше аз самата да не остана без нищо. Един следобед ме замъкна до шивачката, където ми взеха проба за нова, невероятно скъпа рокля за партито на принц-регента. Възражението ми, че едва наскоро си бях купила бална рокля, не беше прието. Явно беше напълно изключено да се появиш някъде със същата бална рокля, а тъй като наскоро купената щях да нося на бала в „Алмакс“, трябваше да се сдобия с още една за другото тържество. Ифи все още не бе успяла да ни осигури покана от принц-регента, но според нея с малко повече усилия щеше да постигне успех.

Между другото, принц-регентът смяташе да присъства на танцовата забава в „Алмакс“, което все пак успя да предизвика интереса ми. Иначе имах точно толкова желание за този бал, колкото и за другите ни мероприятия, тоест никакво.

Колкото по-потисната ставах, толкова по-жизнерадостна и кипяща за развлечения ставаше Ифи. Посещаваше ни всеки ден или за да ме вземе за разходка, или за да остане да играем карти и да се храним заедно. Реджи също се появяваше често. За досада на Себастиано, продължаваше да ме ухажва, но далеч не беше толкова натрапчив, колкото Джордж, заради което ми бе лесно да го държа на разстояние. Искаше ми се и Себастиано да можеше да се справя с Ифи поне наполовина толкова добре.

За никого не оставаше незабелязано как тя разцъфваше в негово присъствие. Как отмяташе назад къдрици, как пърхаше с дългите си мигли и изобщо прилагаше всички възможни трикове, за да привлече мъжкото внимание — разбира се, в случая основно това на Себастиано. С позорна категоричност тя му бе хвърлила око.

— Виж сега — обърнах се ядосана един ден към него, когато за пет минути бяхме останали насаме. — Трябва да й кажеш, че не проявяваш интерес към нея.

— Ти знаеш, че не проявявам интерес.

— Да, но тя не знае.

— Със сигурност не съм й дал повод за каквито и да било надежди.

— Достатъчно е как зяпаш деколтето й, когато с ветрилото си вее в гърдите.

— Cara mia, моля те, вярвай ми! Може да застане гола пред мен и пак няма да ме заинтригува!

Това ми прозвуча прекалено пламенно.

— Точно сега не е най-подходящият момент да даваш воля на италианеца в теб!

— Не я зяпам, честно. А ако все пак погледна, е просто рефлекс.

Възмутено взех един журнал за расови коне от по-мощната масичка и го метнах по него, но той го хвана небрежно във въздуха.

— Виждаш ли, това също беше рефлекс. Понякога човек прави разни неща, без да мисли — рече той.

— Но ти трябва да помислиш по въпроса! — изсъсках.

— Ако започна, тогава ще трябва да помисля и за Реджи и графа. И за това, как и двамата ти зяпат гърдите.

— Просто искаш да отклониш разговора от темата.

— Това е темата. Ако някой гледа деколтето на някого, то това е Младоженеца Кен, който зяпа твоето. А за добрия стар Джордж изобщо да не говорим. Не ти ли е направило впечатление как непрекъснато ти мляска ръката и те опипва?

— Това изобщо не можеш да го сравняваш с Ифи! Тази жена те сваля без никакви задръжки!

— А Младоженеца Кен е толкова луд по теб, че всеки път прехвърчат искри, когато го приближиш на повече от два метра.

— Само си въобразяваш.

— Не е вярно — отрече Себастиано.

— Този тип ми е напълно безразличен, много добре знаеш!

— Но с удоволствие слушаш комплиментите му. И изобщо недей да отричаш. Видях как почервеня, когато ти каза, че в розово приличаш на приказна фея. Приказна фея! — натърти Себастиано. — В момента бих се обзаложил със себе си кой пръв ще поиска официално ръката ти от мен — Джордж или Реджи.

— Направо си откачил — казах убедено. Някак си бе успял да ме накара да мина в защита и това ми се стори нечестно. — Освен това не можеш да отречеш, че мъжкото ти его тотално си пада по опитите за сближаване на Ифи. Тя няма да се откаже, защото ти сто процента ще паднеш в капана й. Ако не внимаваш, по някакъв начин тя ще успее да направи така, че да трябва да се сгодиш за нея.

Себастиано само се засмя, след което ме прегърна, целуна ме и зашепна нежни безсмислици на италиански в ухото ми. Прекрасно знаеше как да ме умилостиви.

В този момент не подозирах колко скоро и двамата щяхме да си спомним за думите ми.

* * *

Срядата дойде, а с нея и балът в „Алмакс“. Бриджет бе напълно заета със стайлинга ми, а когато видях крайния резултат, реших, че всичките усилия са си стрували. Вълнението, което Бриджет демонстрираше по време на приготовленията, беше някак си заразно и накрая започнах — макар и сдържано — да се радвам малко за предстоящата вечер.

Балната ми рокля бе в невинен, чисто бял цвят, точно както се полага за една дебютантка, но блещукаше и сияеше, което се дължеше на многото миниатюрни перли, които бяха пришити към буфан ръкавите и шлейфа, а също и по ръкавиците, които ми стигаха до над лактите. Бието на роклята, въпреки че бе обикновено кръгло, бе доста щедро изрязано и тъй като под нея носех повдигащия гърдите корсет, крайният ефект бе деколте, което си струваше да се види. Изглеждах като нещо средно между невинна принцеса и съблазнителна сирена. Себастиано, който ме чакаше долу във фоайето, остана със зяпнала уста, когато с грациозно развети поли и изискано вирнат нос слязох надолу по стълбите.

— В никакъв случай не можеш да отидеш така — каза той, вперил поглед в деколтето ми.

— Благодаря, ти също изглеждаш супер — отвърнах му. Преводачът го трансформира вravissant(изглежда, беше зациклил на тази дума), защото Седрик и Джейн можеха да ни чуят. Двамата тъкмо мъкнеха наоколо всевъзможни свещници, подноси и купи, тъй като мистър Фицджон им беше наредил да съберат среброто в къщата и да го излъскат. — Знаех си, че ще сметнеш деколтето ми за прекалено изрязано. За разлика от някои други деколтета. — Не можах да се сдържа да не направя коментара, но Себастиано само се ухили.

— В грешка си. Намирам деколтето ти заravissant.

Веднага живо се заинтересувах какво бе казал в действителност. По някое време тази нощ задължително трябваше да ми каже оригиналната дума.

— Защо тогава каза, че в никакъв случай не мога да ходя така?

— Защото липсва нещо важно. — Той взе едно ковчеже от комодата и го отвори. — Какво ще кажеш за това? Няма ли да е чудесно допълнение?

Веднага разпознах бижуто, което не беше част от така нареченото семейно съкровище на Фоскари, което Себастиано бе взел от „Ротшилд & син“, а диамантената огърлица от XVII в., която той ми подари след приключението ни в Париж.

— Взел си я — прошепнах аз.

— Не исках да я оставя във фризера — прошепна в ухото ми, докато ми я слагаше. — А и сега най-сетне имаш възможност да я носиш.

След това застана до мен, така че можехме заедно да се огледаме в разкошното огледало, което висеше във фоайето. Обгърнати от отблясъците на светлината на свещите, които мисис Фицджон бе запалила малко по-рано, отражението ни в огледалото приличаше на историческа картина. Себастиано изглеждаше възхитително, много по-добре от всяка филмова звезда. С плътно прилепналия до коленете панталон, вталената жилетка и перфектно стоящия му фрак изглеждаше още по-атлетичен от обикновено.

При аранжирането на шалчето му Мийкс бе надминал себе си. В искрящо бял цвят, падащо на гънки между сребърните копчета на жилетката, шалчето подчертаваше здравия бронзов тен на лицето на Себастиано.

Наистина можех да разбера Ифи. На нейно място и аз бих се опитала да го спечеля, защото и след сто години нямаше да намери по-добра партия. Къде ти, дори и след хиляда! Но той беше моят приятел, и така и щеше да си остане, независимо в кое време се намирахме.

Себастиано ни измери с поглед в огледалото и кимна доволен, след което ми помогна да облека подходящата към роклята наметка.

— Смятам, че ще направим добро впечатление.

Зад нас се беше появил мистър Фицджон и ни дари със сдържана усмивка.

— Милорд, ако ми позволите да направя следния коментар, който все пак не възхвалява достатъчно външността и на двама ви. Без съмнение, вие и милейди ще влезете в историята на „Алмакс“ като beau couple на сезона. — Той се поклони кратко. — Джери вече е докарал каретата, милорд.

Преди да съм добавила в списъка ми с непознати думи иbeau couple, се досетих, че означава просто „красива двойка“. През тази епоха лондонското висше общество често използваше френски изрази в разговора си, това се водеше за модно. Себастиано благодари на иконома за комплимента, след което пое ръката ми, за да ме придружи с братска любезност до каретата.

Джери стоеше отвън и тихо изсвири с уста, когато ме видя.

— Леле! Ама че сте издокарана! — възкликна спонтанно. — Как блести само! И вие също изглеждате великолепно, милорд!

— Всичко е само театър — уверих го. — Обикновено не се носим така, а по-скромно. — Бързо хвърлих поглед назад към нашия коняр с мумифицираната глава, но Джако не ни слушаше. Той бе напълно погълнат от заниманието си да хвърля камъчета по наблизо кълвящите гълъби и да се радва на всяко свое попадение. — Ние наистина сме съвсем обикновени хора. — Сръгах Себастиано с лакът. — Нали?

— Дори нямаме карета — подкрепи ме Себастиано.

— Но затова пък сигурно имате много други неща, които все още не съществуват. — Джери ни погледна с копнеж, докато ни отваряше вратичката на каретата. — Иска ми се да можех да дойда с вас. Сещате се, във вашето време, откъдето и да идвате. Така може би ще успея да помогна на дядо. За крака му. Вече го няма, а продължава да го боли, сякаш си е на мястото. Това направо го побърква. Обзалагам се, че в бъдещето има лек срещу това. Такъв, който наистина помага, без от него веднага да заспиваш, както е при опиума. А може би и средство срещу ужасните възпаления на мястото на ампутацията.

Погледнах го смутено, но преди да успея да отговоря, той затвори вратичката на каретата.

Себастиано въздъхна, когато се обърна към мен.

— Не е нужно да казваш каквото и да било, съвсем точно знам какво си мислиш. Нищо не можем да направим.

— Всъщност защо да не можем? — Хванах се за дръжката до вратата, защото каретата мина през една дупка. — Тези тъпи правила на играта, които старите са измислили за пътуването във времето, може би подлежат на договаряне.

— Вече много пъти съм питал Хосе — рече Себастиано. — Веднъж познавах едно момче, което беше пратеник в 1380 година. Беше няколко години по-млад от мен и наистина свястно момче. Един ден в крака му се заби ръждясал пирон и получи отравяне на кръвта. Няколко таблетки пеницилин със сигурност щяха да му помогнат. Умолявах Хосе да направи изключение и да донесе медикаменти от бъдещето. Но той каза, че не зависи от него. Момчето почина, а аз можех единствено да наблюдавам бездейно отстрани.

Бях потресена.

— Това означава ли, че Хосе не е можел да помогне? Или просто не е искал?

— Мисля, че не е можел. Но не съм напълно сигурен. Трябва да спазваме правилата, това е ясно, но Хосе мълчи по въпроса дали тези правила са измислени, или следват някакви природни закони.

Разсъждавах напрегнато.

— Може би трябва да опитаме с маската.

— Какво да опитаме?

— Да вземем неща от бъдещето в миналото. Знаеш, че маската изпълнява желания. Може би по този начин ще е възможно да се помогне на хора като господин Скот. Ако много силно си го пожелая…

— Но маската я няма.

Въздъхнах измъчено.

— Много добре ми е известно. Но ако разберем кой ми я е взел, можем да си я върнем обратно, нали?

Себастиано съсредоточи върху мен цялото си внимание.

— Нещо конкретно ли имаш предвид?

— Мисля, че този, у когото сега е маската, често се навърта около нас. Просто трябва да установим кой е той.

— Това са повече от дузина души. Имаш ли заподозрени?

— Не — признах си. — Нито един.

Но съвсем скоро трябваше да сме си изяснили този въпрос.

* * *

Балът се провеждаше в една по-скоро семпла сграда на Кингс Стрийт. Но затова пък голямата танцувална зала бе с впечатляващи размери. Полилеи от кристал и огромни огледала по стените й придаваха атмосфера на разкош. Но за мен самият бал бе истинско разочарование. Цялата вечер представляваше едно сковано, церемониално мероприятие, като явно всичко се въртеше около това, да бъдеш видян и сметнат за атрактивен, което важеше най-вече за жените във възраст за женене. Начинът, по който бяха оглеждани от присъстващите мъже, почти наподобяваше оглеждане на леки жени.

В никакъв случай не ставаше дума за истинско парти, беше прекалено официално и скучно. Почти всички момичета бяха значително по-млади от мен и стояха наоколо в благопристойни пози, охранявани от стари дами в помпозни вечерни рокли. Мъжете бяха от различни възрастови групи, макар по-голямата част да бяха под трийсетте, и всички сходно облечени — тесни панталони до коленете, пищни шалчета, прически в стил „Брут“. Ако в момента не бяха заети с това, да зяпат момичетата или да ги канят на танц, висяха облегнати на стената с високомерно изражение или разговаряха на малки групички — например за двама ни със Себастиано, защото бяхме обект на безброй много любопитни погледи.

Музикантите свиреха мелодии за салонни танци, които звучаха по-скоро безрадостно, отколкото весело, което се отразяваше и върху движенията на танцуващите двойки. Няколко малки, изпълнени със сериозни изражения подскока бяха най-смелите им движения. Танцуваха се котильон и шотландски рил. Валсът и кадрилът набираха популярност, както ми бе казал мосю Мерийо, но в това отношение при Алмакс бяха малко поизостанали. Дамите, отговарящи за организирането на баловете и избора на танците, имаха консервативен вкус. Явно бяха и пестеливи, защото яденето, което бе сервирано с напредването на вечерта в съседните помещения, бе мизерно — състоеше се от изсъхнали сладкиши и безвкусни сандвичи. Напитките също не бяха на ниво, защото имаше само блудкава, хладка лимонада и чай.

Двамата със Себастиано изтанцувахме един котильон, защото донякъде го владеехме. Или поне така си мислех, но когато дойде ред на фигурата в кръг, когато за малко се сменяха танцовите партньори, някак си се загубих сред другите танцьори и изведнъж се озовах в другия край на салона. Себастиано изникна сякаш от нищото пред мен и ме хвана за ръка.

— Прави се, сякаш нищо не се е случило — прошепна той.

Усмихнах се ослепително наоколо.

— Прекалено късно — казах през зъби. — Всички видяха.

Това явно бе краят на положението ми в обществото. Според Ифи дамите организаторки не прощаваха издънки.

Но за мое изумление, се отнесоха към мен много благосклонно, или поне тази, с която Ифи ме запозна малко след това. Тя се казваше лейди Джързи и бе симпатична, окичена с много перли графиня в края на двайсетте.

— Така, значи вие сте от Антилите — каза тя любезно, след като Ифи ме представи. — Казват, че там е много топло.

— Топло и влажно, но има и много бури. Наричат се урагани и могат да предизвикат много големи приливни вълни, които често наводняват цели брегови ивици. — Междувременно бях почерпила малко допълнителна информация от Енциклопедия „Британика“.

Но изглежда, дамата не се интересуваше от тропическата ми родина.

— Чух, че Джордж Клевли се числи към обожателите ви. Много добър избор според мен.

Но не стана ясно дали аз бях неговият избор, или той моят. Не задълбах по въпроса, тъй като разговорът вече бе приключил. Графинята ми се усмихна благо още веднъж и с развети перлени огърлици продължи нататък.

Ифи не бе на себе си от въодушевление.

— Та тя разговаря с теб!

— Тя размени три изречения с мен, а аз с нея две.

— Това няма значение. Тя те удостои с вниманието си. Вече си жена с положение! Сега окончателно си част от това тук!

— Част от кое? — попитах тъповато.

— Отbeau monde! От висшето общество!

Явно дамите-организаторки на „Алмакс“, имаха повече власт, отколкото предполагах. Което съвпадаше с онова, което Ифи вече ми бе разказала — колко бързо човек можеше да изпадне от висшето общество, ако не получеше покана за баловете. На практика човек се превръщаше в нищожество. По-лошо от това, във фейсбук да имаш нула приятели.

Но това не беше всичко, дори и да е приет, човек трябваше да се държи прилично. Например едно момиче никога не биваше да забравя нормите на поведение. Ифи не преставаше да ми напомня, че днес мога да изтанцувам с Джордж точно два танца, в никакъв случай повече, защото в противен случай всички щяха да ме сметнат за лека жена. Джордж прие това ограничение, без да мърмори, но настоя на следващия бал да е пръв в картичката ми за танци. Самата Ифи не си налагаше подобни ограничения. Тя танцува най-малко три пъти със Себастиано, а когато видях колко съвършено двамата си партнираха в стъпките и какъв великолепен изглед се разкриваше пред него към деколтето й, едва успях да овладея яда си.

— Защо непрестанно танцуваш с нея? — изсъсках му, когато за минута останахме насаме.

— Нямам представа — отвърна той. — Тя спомена нещо за някаква си картичка за танци, в която ме е записала. Явно това се определя предварително от някого.

— Трябва да престанеш — казах възможно най-категорично.

— Ана, аз само танцувам с нея, нищо повече. Нали целият град ни гледа.

— Именно заради това.

Имах лошо предчувствие за цялата тази история, което в никакъв случай не се дължеше единствено на ревността ми. Когато малко по-късно Ифи се появи със зачервени бузи, й поисках обяснение.

— Не танцуваш ли прекалено често с брат ми? — осведомих се, трудно овладявайки гласа си.

Със засрамено изражение, тя си повя въздух с ветрилото.

— Е, да. За да съм искрена… аз и брат ти, всички ни смятат за почти сгодени. В този случай не се гледа толкова строго на правилата.

— Какво? — извиках.

Няколко глави се завъртяха в нашата посока и Ифи набързо ме издърпа в едно съседно помещение.

— Не викай толкова силно. Когато някоя млада дама повиши глас, това се смята за просташко.

— Той споменавал ли е нещо за сгодяване? — извиках, игнорирайки забележката й.

Тя се изчерви, усмихвайки се.

— Ан, не може да ти е убягнало колко добре си подхождаме с брат ти. Той със сигурност съвсем скоро ще помоли Реджи за ръката ми.

— Откъде ти хрумна това? — попитах потресена.

— Една жена чувства подобно нещо — отвърна, след което погледна през рамо. — О, Прини дойде! — Тя ме хвана за ръка и ме задърпа обратно към балната зала. — Ела! Трябва да се възползваме от възможността! Непременно трябва да се запознаеш с него!

Все още тотално шокирана, се оставих да ме издърпа в голямата зала, където вече някои от гостите се бяха насъбрали около принц-регента, измежду които графиня Джързи, на която той тъкмо галантно целуваше ръката.

— Нейната свекърва имаше афера с него — довери ми шепнешком Ифи. — Дълго време тя беше негова предпочитана метреса.

Това ми беше напълно безразлично. Дори и за принц-регента не давах и пет пари. Той представляваше просто един дебел петдесетина годишен тип, който се беше накиприл като оперетен изпълнител. Върху брокатената му жилетка се мъдреха толкова много златни верижки, скъпоценни игли и ордени, а неестествено гъстите къдрици върху главата му, без съмнение, бяха перука. Нямах желание да се запознавам с него, а вместо това да отида при Себастиано и да го информирам за предстоящия му годеж. Защо само не ме беше послушал! Крайно време беше да обясни на Ифи, че не може да го има.

Къде се беше покрил? Докато се оглеждах наоколо за него, бях избутана от Ифи в кръга, който се беше образувал около принц-регента, и докато се усетя, графинята се зае да ме представи.

— Прини, това е най-новата ни дебютантка, лейди Ан, сестрата на младия Фоскари.

— О, виконтът от Барбадос, с когото вече се срещнах при „Джаксънс“. А неговата малка сестра действително е очарователно създание!

Принц-регентът ме огледа обстойно през лорньона си, нещо като очила на клечка, но само с едно стъкло. След което за мой ужас хвана ръката ми и ме поведе през залата към кът с множество тапицирани столове. Той ме настани в един от тях, а после седна до мен.

— Разкажете ми нещо за себе си, лейди Ан — подкани ме принц-регентът, поставил леко ръка върху моята.

Вероятно всички други дебютантки ме гледаха със завист, тъй като според Ифи бе най-висока чест да бъдеш заговорен лично от принц-регента. Предпочитах да ми бъде спестена подобна чест, тъй като той бе доста силно напарфюмиран. Освен това не ми харесваше как прокарваше палец по лакътя ми. Като цяло този тип не ми беше симпатичен и за миг се замислих дали наистина щеше да е толкова лошо за Англия да бъде управлявана от някой друг. Този принц залагаше и проиграваше огромни суми, не плащаше дълговете си, сваляше дебютантки, занасяше се с чужди жени, въпреки че самият той беше женен — вероятно списъкът с лошите му навици можеше да стане много дълъг. Според онова, което в бъдещето бях прочела за него, като крал не беше любимец на нацията. Но въпреки това бе неразделна част от потока на времето. Ако изчезнеше от хода на историята, това щеше да доведе до пълна ентропия — след повече от три години в клуба на пазителите на времето, вече знаех, че това е друга дума за хаос. При това за окончателен, всичко разрушаващ, неспасяем хаос, който можеше да заличи строежа на времето. Ентропията бе Джаберуокито от моите сънища и някой го бе развързал, за да погълне всичко. С изключение на един малък отрязък: 1813 година, която трябваше да се повтаря до безкрай, за да може онзи, който искаше да се провъзгласи за властелин на времето, да я използва като своя вечна трибуна.

И за да не се случи това, този дебел, наконтен бъдещ крал до мен не биваше да пострада, без значение какво бе мнението ми за него.

Разказах му нещо, което бях прочела за Барбадос, и го украсих с измислено и много кърваво въстание на робите, което се бе разиграло на острова по време на моето детство.

— Те се нахвърлиха с техните мачете върху собствениците на плантации и надзирателите — продължих разказа си разсеяно, проточвайки врат и оглеждайки се за Себастиано. — Полетата със захарна тръстика се оцветиха в червено от кръвта на съсечените хора. Но стационираните в Бриджтаун войници изобщо не се церемониха с въстаниците, те ги нападнаха с мускети и кръвожадни кучета и обесиха на място всеки, когото хванеха. Въпреки това на няколко въстаници им се удаде да избягат, успяха да се доберат до планините и заживяха там в пещери.

Принц-регентът ме слушаше с ококорени очи и отворена уста.

— Какъв вълнуващ живот сте водили там на Антилите! А по-късно успяха ли да заловят размирниците?

— Да — отвърнах, унесена в мисли. — С изключение на двама. Един мъж и една жена. Жената бе робиня на жесток плантатор, но всъщност е била пленена принцеса от Конго. А мъжът бе смел черен воин от племето на Йоруба, който се влюбил в нея и затова организирал въстанието. Говори се, че и до днес живеят в джунглата, но някои твърдят, че двамата са откраднали лодка и са отплавали с нея до родната си Африка.

По дяволите, къде се беше дянал Себастиано? И Ифи бе изчезнала. Реджи също не го виждах никъде, въпреки че преди малко стоеше близо до музикантите.

Само графът бе все още в балната зала, и то в непосредствена близост — на не повече от пет метра, и се взираше в принц-регента с присвити очи. Върху иначе любезното му хамстерско лице бе изписана неприкрита жажда за убийство.

— С лодката? — с недоверие попита принц-регентът.

— Е, с лодка, която е ставала за презокеанско плаване. Но е напълно възможно двамата да са получили помощ по време на плаването си.

— Колко авантюристично! — извика принц-регентът въодушевено. — Защо никога не съм бил на Барбадос?

— Нямам представа — отвърнах.

— За разлика от мен по-малкият ми брат е голям пътешественик. Фреди е мореплавател, както сигурно знаете.

— Чух за това — измърморих любезно.

— Бил е извън пределите на цивилизацията. Но за съжаление, от много години е в чужбина. Тук почти никой вече не си спомня как изглежда. — Той се засмя добросърдечно и аз установих, че и зъбите му бяха изкуствени като косата му. — Наричайте ме Прини — заповяда ми изненадващо. — Всички мои приятели ме наричат така.

— С удоволствие, ваша све… ъъъ, Прини.

С периферното си зрение забелязах някакво движение. Беше графът, който спираловидно си беше пробил път, приближавайки се още повече, докато накрая не направи една голяма крачка и се спря точно срещу принц-регента.

— Добър вечер, Прини. — Гласът му звучеше сковано.

— Клевли — рече принц-регентът изумено. — Откъде изникна така изведнъж?

— Ако позволите… лейди Ан… обеща един танц… — избъбри, заеквайки, графът.

Принц-регентът потупа ръката ми собственически.

— Както виждаш, в момента водя доста оживен разговор с младата дама. Тя може да описва много интересно и ярко своята родина, от дълго време не съм имал толкова завладяващ разговор. И по-късно можеш да танцуваш с нея. Ела отново след час. — После се обърна към мен. — Споменах ли вече, че скоро ще дам малък прием в Карлтън Хаус? Непременно трябва да дойдете. Настоявам.

— С удоволствие! — отвърнах бързо. — Със сигурност ще дойда! Както и брат ми.

— Радвам се. Разбира се, ще получите и официална покана. — Принц-регентът стисна топло ръката ми.

Джордж изду бузи и се накани да направи някакъв коментар. Не се предаваше толкова лесно.

— Знаеш ли, Прини, смятам…

Подскочих на мястото си. Току-що бях зърнала Редж през отворената двойна врата на балната зала и това необяснимо бе задействало всички възможни сирени за тревога в мен. Припряно скочих от стола си.

— За малко трябва да се оттегля — уведомих изумения принц-регент.

Джордж веднага застана до мен и ми подаде ръка. Благодарност струеше от погледа му.

— Разрешете ми да ви придружа, скъпа моя Ан!

— О, много благодаря, но това не е необходимо!

— Но аз… — Той подтичваше до мен, опитвайки се да не изостава. — …трябва непременно да ви кажа… Обзет от влечението ми… да положа биещото ми сърце в краката ви… Да се явя пред брат ви и да го помоля… — Заеквайки, той се опита да овладее чувствата си. — Бих бил добър съпруг — изведнъж изтърси той, толкова силно, че няколко души, покрай които минахме, със сигурност го бяха чули, или поне слисаните им погледи водеха до това заключение.

— За съжаление, в момента нямам време, Джордж. Ъъъ, сър.

— Наричайте ме Джордж, настоявам.

— Нямам нищо против. — Повдигнах полите на роклята си и се затичах, като по този начин му се изплъзнах. В съседната стая видях как Режди тъкмо излизаше на терасата през един отворен френски прозорец и изчезна от полезрението ми. Без да се колебая, го последвах в градината по една чакълеста алея, осветена от фенери. Тук и там стояха групички хора и разговаряха помежду си, основно мъже, които пушеха пури и ми отправяха изумени погледи, когато профучавах покрай тях.

— Реджи! — извиках, но той вече се бе отклонил надясно в храстите. Следвах го припряно по петите — и при един птичи дрян за малко да се блъсна в него, тъй като изведнъж се бе заковал на мястото си. Зяпнах покрай него към сцена, която въпреки оскъдното осветление прекрасно се виждаше. До една леха с рози Себастиано се суетеше около Ифи, която стоеше пред него с разголени гърди, а роклята й се бе смъкнала около кръста.

Челюстта ми увисна. В мен се надигна оглушителен вик, но не успях да издам и стон.

— Ифи! — извика Реджи. — Какво правиш?

Себастиано отпусна ръце, сякаш се беше опарил.

— Не е това, което изглежда — произнесе най-изтърканото извинение на всички времена. — Само исках да й помогна да вдигне роклята си. Закопчалката й се отвори.

Поех си дълбоко въздух. Един път, втори, а после и още веднъж, прозвуча почти като задъхано дишане. Усещах как пулсът тупти в гърлото ми.

Успокой се! — заповядах си. —Мисли трезво!

Но не можех да престана да се чувствам като прегрял, надут с чиста ярост балон. И тогава видях лицето на Себастиано. Може да застане гола пред мен и пак няма да ме заинтригува! Съвсем ясно си спомнях всяка негова дума. И изведнъж отново можех да мисля трезво и да дишам спокойно.

Той наистина не беше от типа, който би сторил подобно нещо. Макар и от време на време да ревнувах, знаех, че за това нямам никакво основание. Освен това изражението на Ифи бе достатъчно красноречиво — смесица от самоувереност и триумф. Което изясняваше всичко. Тя бе примамила Себастиано в храстите и бе свалила роклята си. Разбира се, преди това се бе погрижила Реджи да се появи в подходящия момент.

Зад нас се приближаваше някой с вече познатите ми тежки стъпки. И съвсем вярно, беше Джордж, който пристигна тъкмо навреме, за да види как Ифи придърпва роклята над гърдите си и оправя прическата си, докато Себастиано стоеше до нея с обидено изражение.

— Ама че работа — рече графът слисано.

— Себастиан, очаквам незабавно обяснение — каза Реджи, като ни най-малко не прозвуча нелюбезно.

— Нали току-що обясних. Закопчалката на роклята й се отвори и аз й помагах отново да я закопчае.

— Шегуваш се.

— Ни най-малко — отвърна Себастиано ядосано. — И нека го изясним веднъж завинаги. Нямам никакви намерения относно братовчедка ти. Нито тези, за които в момента намекваш, нито каквито и да било други. Цялото внимание, което й обръщах, бе израз на любезност от моя страна. За мен тя е само една приятелка на сестра ми, нищо повече. Ифигения, в случай че погрешно си изтълкувала нещата, много съжалявам.

Поех си дълбоко дъх. Най-сетне! Това никой не би го разбрал погрешно.

Но явно историята не беше приключила. Ифигения театрално изхлипа и закри лицето си с ръце. Графът запелтечи нещо под носа си, от което разбрах само „изключително фатална ситуация“ и „достойна жена, която сега е опозорена“.

— Знаеш, че това ще има последици — рече Реджиналд. Симпатичното му Кен лице бе добило студено изражение.

Себастиано се засмя невярващо.

— Това са глупости. Сега просто всички ще влезем вътре и ще забравим за случилото се.

— Това оскърбление не може да бъде забравено. Честта на братовчедка ми е заложена на карта. — Реджиналд извади една от ръкавиците си и я хвърли в краката на Себастиано.

— Утре сутринта в шест в Хайд Парк. — Той се обърна към Джордж. — Искаш ли да си му секундант?

— Аз… ъъъ… — избълва графът изплашено.

— Добре. Донеси пистолетите си. — Той обгърна с ръка все още хлипащата Ифи и я отведе.

— Какво каза Касълторп току-що? — попита объркан графът. — Не го разбрах. Май спомена пистолети? В Хайд Парк? Да не би да става дума за дуел? Но разбира се, това трябва да е, тъй като той хвърли ръкавицата си! — Джордж изпъна рамене и ме погледна, изпълнен с жертвоготовност. — Разбира се, че ще стана секундант на скъпия ви брат, лейди Ан!

— Мисля, че полудявам — казах уплашено. — Това явно бе суперномер.

Думите ми не бяха преобразувани.

Себастиано рязко ме погледна. Въпреки напрегнатата ситуация сега ни се предоставяше възможност, каквато чакахме през цялото време.

— Лодка, която може да се гмурка — каза на глас и веднага завъртя очи изнервено.

Вероятно се бе опитал да каже „подводница“. С това поне най-сетне беше доказано, че Джордж не беше пътуващ във времето. Но в следващия миг се приближи един гледащ сериозно млад мъж, от което се подразбираше, че междугалактическият преводач се бе включил заради него. Той се поклони кратко.

— Казвам се Рул и ме изпраща Касълторп. Аз съм неговият секундант.

* * *

— Имам много лошо предчувствие за това, което ще се случи, ако отидеш — казах след около два часа, когато най-сетне бяхме сами в стаята ми.

В къщата беше тихо, всички отдавна се бяха прибрали по стаите си. Както винаги, старателно бяхме заключили вратата, в случай, което бе малко вероятно, че някой нарушеше правилата и се появеше на този етаж. Теоретично някой от персонала можеше да ходи насън.

Лежах в леглото до Себастиано и се взирах в тавана, или по-точно в балдахина, на който пламъкът от свещта придаваше приятен розов цвят. Изглеждаше почти кичозно, но и някак си малко романтично. При други обстоятелства бих го сметнала за освежаващо, но в момента бях просто съсипана и изнервена.

— Можеш да кажеш на Джордж да им предаде, че имаш мигрена — предложих аз.

— Глупости — изръмжа Себастиано. — Целият дуел е чиста формалност. Нали секундантът на Реджи ни обясни как ще протече.

— Но защо не може просто да се отмени, щом като и без това ще стреляте встрани?

— Просто така функционира кодексът на честта. Честта трябва да бъде защитена. Така Реджи може да запази името си чисто, а Ифи поне ще живее с чувството, че добродетелността й е достатъчно ценна, че някой — поне на теория — ще плати за нея с живота си.

— Добродетелността й изобщо не е ценна, и тя го знае много добре — отвърнах сърдито. — Тя просто направи голям залог и загуби.

Спестих си коментара, че се бе държал като идиот (тъй като вече му го бях съобщила поне около дузина пъти), и не му наврях отново в носа колко глупаво бе от негова страна да се хване на приказките й (Прилоша ми, спешно се нуждая от чист въздух! както и О, мисля, че трябва да поседна, ей там при розовата леха има пейка!).

— Целият този номер от началото до края бе същински театър. — Ударих с ръка по завивката. — Двамата са планирали да те поставят пред свършен факт и да те принудят да й направиш предложение за женитба. А сега трябва да участваш и в този тъп дуел, който уж няма да е истински. За какво е всичко това?

— Просто в тази епоха битуват старомодни представи за морал, благоприличие и чест.

На това нямаше какво да отвърна. Потисната, си мислех как заради тази глупава история приятелството ни с Реджи и Ифи безвъзвратно бе съсипано. Двамата ни бяха отворили вратите към висшето общество на Лондон, без тяхната помощ никога нямаше да стигнем дотук. Е, да, бяхме се докопали до така жадуваната покана за приема на принц-регента, в крайна сметка това беше най-важното. Но все пак оставаше едно неприятно усещане. И всичко това само защото Себастиано не бе поискал да ми повярва.

— Такъв съм идиот — рече той неочаквано.

Поне го осъзнаваше. Бе отнело известно време, но сега си го и признаваше.

— Трябваше да се приближа до Джордж и да произнеса думата директно до ухото му — рече той. — Тогава тъпият секундант на Реджи изобщо нямаше да може да ме чуе.

Изумена, извъртях глава към него.

— Продължаваш да вярваш, че Джордж само се преструва на глух?

— Проклятие, не знам в какво да вярвам. — Себастиано прокара изнервено ръце през косата си. — Просто не искам да пропусна нещо, Ана! Не мога да си позволя още една такава грешка, като тази с Ифи. Какво ще правим, ако Джордж се окаже все пак от лошите? Този тип постоянно е покрай нас. Като наша сянка е. Той вижда и чува всичко.

— Той не чува всичко, защото не може. — Но още докато го изричах, си спомних с каква неприязън Джордж гледаше принц-регента. Така, сякаш му се искаше да го убие. В онзи момент бях решила, че просто ревнува, но как можех да съм сигурна, че предположението ми е вярно? А и историята с несполучилото му предложение за женитба. Все още не бях разказала на Себастиано за това, защото достатъчно се беше ядосал.

Погледът ми се спря върху картината на стената. Светлината от свещите я караше да изглежда още по-мрачна и страховита. Всъщност отдавна трябваше да съм я разкарала. Е, добре де, беше истински Търнър и това я правеше толкова добро капиталовложение, колкото и привилегирована акция от „Епъл“. Въпреки това беше смахната идея да я окача в спалнята, където веднага щом си легнех, я виждах. Но някакво извратено обаяние ме възпираше да я махна. Всяка вечер преди заспиване се взирах в бягащия силует (моя силует!), обхваната от мъглявото чувство, че иска да ми каже нещо. Да ми даде някакво напътствие, което щях да открия, стига да се взирам достатъчно дълго.

От какво бягаш?питах настойчиво силуета в мислите си. Но разбира се, не получавах отговор.

На заден план се чуваше тиктакането на часовника върху камината. Стрелките не можеха да се видят, но и така знаех колко е часът — преди малко камбаната на близката църква бе ударила три пъти. След два часа трябваше отново да станем, въпреки че не бяхме мигнали и за миг.

Въздишайки, се сгуших до Себастиано.

— Изобщо ли не си уморен?

— Адски съм уморен. Но толкова много неща ми минават през главата. — Той се наведе над мен и обсипа челото и бузите ми с малки целувки. — А ти как си?

— И на мен ми се въртят много мисли в главата.

— Можем да се опитаме да се поразсеем — предложи той.

Изведнъж розовият балдахин изобщо не изглеждаше толкова кичозен, а просто романтичен.

— Наистина можем — промърморих аз, но в този момент устните на Себастиано докоснаха моите и той ме целуна.

И тогава наистина престанах да мисля за каквото и да било.

* * *

На развиделяване Себастиано се опита да се измъкне тайно, но веднага щом стана от леглото, аз се събудих.

— Поспи още малко — прошепна той, докато запалваше лампата с една старомодна запалка.

Но аз вече си избирах дрехи. За съжаление, нищо в гардероба ми не беше особено подходящо за случая. Масленозеленият костюм за езда изглеждаше най-здрав, така че облякох него. Действително ми стоеше супер, а и ако някога почувствах желание да се кача на кон, което едва ли щеше да се случи, със сигурност щях да изглеждам много добре. Тъпото само беше, че отпред имаше поне хиляда копченца, които изискваха усилена работа, за да бъдат закопчани.

Обух най-удобните си ботинки от богатия ми асортимент от обувки и сплетох косата си в задължителната плитка за трудни мисии. Междувременно Себастиано вече се бе облякъл. За да не губи излишно време, бе надянал дрехите си от предния ден. Използва моя гребен и бегло намести шалчето на врата си пред огледалото.

— Наистина предпочитам да останеш тук — рече той.

— Но не и аз.

Нямаше какво повече да се каже по въпроса. Той знаеше, че няма да може да ме разубеди, затова изобщо и не опита. Промъкнахме се до долу на пръсти. Предположението ни, че всички в къщата още спят, се оказа заблуда. От кухнята в сутерена вече се чуваха дрънченето на тенджери и ругатните на готвачката, която нареждаше на някого най-сетне да донесе въглища.

Въпреки това излязохме незабелязано от къщата. Навън зората настъпваше, но видимостта беше оскъдна, защото по улиците се кълбеше гъста мъгла. Атмосферата бе доста зловеща и ако не знаех със сигурност, че Джак Изкормвача щеше да безчинства едва след седемдесет години, вероятно щях да настоявам Себастиано да извади шпагата си за всеки случай. Макар че той не си я беше сложил, тъй като в тази епоха обикновено само офицерите носеха такива. Освен това дуелът (който на всичкото отгоре бе само наужким) трябваше да е с пистолети.

Не беше далеч до Хайд Парк, само кратка разходка пеша, точно толкова, колкото свежият утринен въздух да отвее от главите ни нощната умора. По пътя ни не срещнахме почти никой. От време на време в мъглата изникваха силуети — мъж с ръчна количка, ездач, пияница — но изчезваха по същия зловещ и безшумен начин, по който се бяха и появили.

Джордж и мистър Рул ни очакваха в онзи ъгъл на парка, където след някое и друго десетилетие щеше да се намира арката „Марбъл Арч“, в непосредствена близост до „Ъгъла на ораторите“, който, разбира се, също все още не съществуваше. Джордж бе дошъл с каретата си, тъй като до мястото на дуела трябваше малко да се попътува.

Той загрижено ми задържа вратата отворена и ми помогна при качването.

— Скъпа Ан, не биваше да идвате на това злочесто представление. Въпреки това се чувствам изключително щастлив толкова скоро да ви видя отново.

Вероятно си мислеше, че шепти, но разбира се, се чуваше надалеч, защото дори кочияшът се обърна любопитно към нас.

Едва бяхме потеглили и Джордж започна, заеквайки, да намеква, че по-късно, когато всичко приключеше, непременно държи да говори със Себастиано на четири очи. За щастие, пристигнахме на мястото на срещата, преди да се е впуснал в подробности, защото, изглежда, Себастиано нямаше никакво желание да разговаря с него, все едно на каква тема.

Реджи вече ни очакваше. Скръстил ръце, стоеше облегнат на дънера на един голям дъб. Бе вързал коня си наблизо. Междувременно бе станало още по-светло, но мъглата продължаваше да е много гъста, така че не успях да разтълкувам добре изражението му. Но когато се приближи, видях, че лицето му не показваше никакви емоции.

— Добро утро, Ан. Изумен съм. Присъствието на жена е… необичайно.

— Но аз исках да дойда.

— Разбирам. — Той кимна на Себастиано. — Фоскари.

— Да приключваме с това — отвърна Себастиано сдържано.

За малко да изтърся колко смахната според мен бе цялата ситуация. Какъв бе смисълът от дуел, при който от самото начало е уговорено, че няма да има пострадали? Тогава по-добре изобщо да не се състои. Но явно тази разумна възможност не бе хрумнала на никого тук.

За да се спази традицията, имаше дори два чифта пистолети. Единият чифт бе донесъл Рул, а другият

Джордж, прилежно заредени и готови за стрелба. Рул отвори неговото ковчеже и го поднесе на Себастиано за оглед, и Джордж последва примера му. Без да гледа, Себастиано избра оръжията на Рул (явно недоверието му към графа не можеше да бъде изкоренено), след което взе единия от пистолетите от ковчежето. Реджиналд взе втория и посочи към една потънала в мъгла поляна.

— Там отсреща, на празното пространство — каза той. — С обща дистанция двайсет крачки? — А после иронично добави: — И без това нямаме по-голяма видимост.

— Нямам нищо против — отвърна Себастиано, а на мен нареди: — Отиди зад каретата.

— Но…

— Наоколо има дървета. Някой куршум може да рикошира.

Джордж бе на същото мнение. Той сложи неупотребеното си ковчеже с оръжия под мишница и ме издърпа зад каретата, потупвайки успокоително ръката ми.

— Скоро ще приключат, моя скъпа Ан! Не се страхувайте от силния гърмеж. Всичко е само театър.

— Всеки ще направи по десет крачки, след което веднага ще стреляме без предупреждение — чух да казва Реджиналд. — Съгласен?

— Съгласен — отвърна Себастиано.

Надничах откъм задното стъпало на каретата и успях да видя как Себастиано и Реджиналд изчезват в мъглата.

Рул започна да брои.

— Едно, две, три…

Заради мъглата нищо не се виждаше. Дори и Рул, който продължаваше да брои високо.

— Седем, осем, девет, десет!

Когато приключи, се чу оглушителен двоен изстрел.

— О, по дяволите! — извика той шокирано. — Фоскари е улучен!

Спомням си как отворих уста, за да извикам, но излезе само един задавен звук. За един ужасен миг тялото ми се парализира, дори не можех да повдигна ръка. Но това продължи само за части от секундата. Избутах Джордж настрана и се втурнах напред. Чух го да пелтечи зад мен нещо от рода на „ужасен инцидент…“, но останалото не го разбрах. Докато тичах, се подхлъзнах на мократа трева и паднах. Надигнах се, но бях настигната от Джордж, който посегна към ръката ми.

— Ан…

Отново го избутах и продължих да бягам, докато най-накрая не стигнах до Себастиано. Той се бе обърнал на една страна и се държеше за рамото. Дори на бледата утринна светлина можеше да се види колко е бледо лицето му.

Хлипайки и останала без дъх, се отпуснах до него на колене. Кръвта се стичаше изпод ръката му.

— Много ли лошо си ранен?

— Бягай! — с усилие успя да произнесе. — Колкото можеш по-бързо!

Последвах погледа му и видях Реджиналд да изниква от мъглата. Той бавно се приближаваше към нас, сякаш разполагаше с цялото време на света. Едва в този миг разбрах, какво се бе случило — изобщо не ставаше дума за инцидент. Той умишлено бе стрелял по Себастиано.

Вече ни бе доближил и гледаше студено надолу към Себастиано.

— Само рамото, така ли? Обикновено съм по-точен. Ако беше избрал пистолетите на Джордж, сега щеше да си мъртъв. Тези на Рул не са толкова качествени. Но тази малка глупава грешка лесно може да бъде отстранена. — С непоклатимо спокойствие ме заобиколи и отиде до Джордж, който стоеше зад мен, все още стиснал под мишница ковчежето с пистолетите си, и недоумяващо зяпаше Реджиналд, дори и когато той му го издърпа.

Едва след като Реджиналд направи няколко стъпки встрани и отвори ковчежето, се съвзех от вцепенението си. С вик му се нахвърлих. Ковчежето падна на земята и двата пистолета се търкулнаха. Реджиналд ме обгърна с едната си ръка и силно ме стисна към себе си, като в същото време ловко се наведе и вдигна едното оръжие.

— По дяволите! — изсъска гневно в ухото ми. — За коя се имаш? За Карате Кид може би?

Замръзнах, когато осъзнах, какво бе казал току-що. Или ми се бе причуло? Но следващите му думи изключиха всяка възможност за грешка.

— Опа, май се изпуснах, нали? А през цялото време толкова внимавах какво говоря. Хей, Ана, можеш ли да си спомниш първата ни среща? Не беше много далеч от тук. За малко да ви закова. Е, само с колелото. Но днес ще го направя както трябва.

— Има свидетели — продумах.

— Рул? Той избяга, когато любовникът ти бе повален. Дуелите са забранени, а този тип е алергичен към неприятностите. А за Джордж ще се погрижа, точно както и за теб.

— Ще те убия! — извика Себастиано. — Пусни я, свиня такава! — Той опита да се надигне, но нямаше достатъчно сили и отново падна на една страна.

Реджиналд се засмя подигравателно и издърпа предпазителя на пистолета.

— Джордж! — изкрещях аз. — Направи нещо! Не стой просто така! Помогни ми!

С виковете ми целях просто да разсея Реджиналд, тъй като Себастиано бе започнал да пълзи към него. Дълго можехме да чакаме за помощ от графа. Ако някога съм виждал човек, който да е напълнил догоре гащите от страх, то това беше именно Джордж. Всичко, за което бе имал сили до този момент, бе да отстъпи няколко крачки назад и да се огледа наоколо за помощ.

С всички сили настъпих Реджиналд по крака с десния ток на обувката ми. Той изпъшка, но не ме пусна. Следващата стъпка бе да му забия лакътя си между ребрата, но той безпощадно стискаше ръцете ми. Когато нещата опираха до физическа сила, за съжаление, мъжете имаха надмощие над жените. Замахнах с глава назад към брадичката му, но явно знаеше за този трик, защото не успях да го улуча.

И тогава се прицели в Себастиано и натисна спусъка.

— Не! — Викът ми прозвуча едновременно с изщракването на спусъка.

Но барутът явно се бе намокрил в тревата. Ругаейки, Реджиналд захвърли пистолета и вече се канеше да се наведе за другия, когато междувременно Себастиано се бе приближил достатъчно. Той протегна здравата си ръка и сграбчи втория пистолет за дуели, преди Реджиналд да е успял да го докопа. След което мълниеносно се извъртя по гръб, дръпна спусъка и се прицели.

Реджиналд веднага схвана, че е загубил, и започна да отстъпва. Но продължаваше да ме държи в хватката си и ме задърпа със себе си, така че да му осигуря прикритие. След като ме бе влачил около десетина метра, ме блъсна силно в едно дърво и удари главата ми в дънера му.

— Мръсница, ще си платиш за това — каза разгневено.

Той ме удари брутално в корема и започна да ме души. Не ми достигаше въздух, но в същото време бях напомпана от адреналина и смъртния страх, затова продължих да се боря с всичка сила. Без да се колебая, забих юмрука си в носа му, мълниеносно и косо отдолу, точно както ни бе показано в курса по самозащита в училище. И бях възнаградена със задоволително изпукване. Сега идваше ред на удара с коляно в чувствителните мъжки части, но в същия момент прозвуча тропот от конски копита. По близката пътека се зададоха двама ездачи и Реджиналд предпочете да напусне бойното поле, преди да сме привлекли вниманието им. В рамките на няколко секунди той изчезна в гъстата мъгла.

* * *

— Смятам, че вече изглежда много по-добре — казах аз.

Но трябваше да положа усилия гласът ми да прозвучи делово и да не избухна веднага в сълзи. Въпреки че този път щяха да са сълзи от облекчение, за разлика от пристъпите ми на плач през първите дни след подлия опит за убийство. Тогава през цялото време просто седях и треперех за живота на Себастиано, тъй като в началото състоянието му не беше много обещаващо. Лекарят бе направил всичко по силите си, но въпреки всичките предприети предпазни мерки, за които го принудих, и двамата не можахме да предотвратим загноясването на раната и температурата, която се разбушува в тялото на Себастиано. За щастие, всичко това бе вече минало.

— Възпалението отшумява — съгласи се лекарят.

Той се казваше доктор Станъп, мустакат петдесетина годишен господин, който се водеше за един от най-добрите хирурзи в Лондон. Действително бе свършил много добре работата си, поне според мен, защото компетентно бе извадил куршума и гладко бе зашил раната. По-нататък белегът нямаше да изглежда толкова ужасно, или поне нямаше да е по-зле от другите, с които Себастиано се бе сдобил от многото мисии като пазител на времето. Дупката от куршума бе точно до онази, която бе получил по време на мисията ни в Париж.

— Зараства много добре — констатира доктор Станъп, докато протягаше ръце, за да опипа раната на рамото на Себастиано.

Инстинктивно го ударих през пръстите.

— Не и без ракия — изсъсках ядосано.

Себастиано се ухили, а лекарят направи обидена физиономия. Отново се бях осмелила да се усъмня в професионалната му компетентност. Но тъй като за лечението на Себастиано прибираше една камара пари, се съобразяваше с моите ексцентрични пристъпи и дори се насили да се усмихне разбиращо, когато му изсипах половин шише джин върху ръцете. Също толкова педантично от самото начало бях надзиравала употребата на всички инструменти и превързочни материали. Всичко, което влизаше в контакт с раната, лично дезинфектирах. Преварявах и гладех с гореща ютия ленените бинтове и марли, а всеки, който по някакъв начин се включваше в обгрижването на Себастиано, трябваше да си мие ръцете с гореща вода и сапун. Доктор Станъп можеше да докосва пациента само ако преди това обилно си бе полял пръстите с джин. В спалнята на Себастиано смърдеше като в ракиджийница, но това бе ниска цена за спазването на животоспасяващата хигиена.

След като Доктор Станъп обяви посещението си за приключило и се сбогува, седнах до Себастиано в леглото и взех ръката му в своята.

— Ако се измъкнем живи от цялата каша и успеем да се приберем вкъщи, ще приключим в това — казах му.

— С кое? — В очите му блестеше лека усмивка. Последния му пристъп на треска бе едва преди два дни, но изражението му ясно говореше, че най-лошото вече е преодоляно. — С пътуването във времето ли? Не говориш сериозно.

— Напротив. Писна ми да бъдеш прострелван или намушкван най-малко веднъж годишно. Това трябва да престане. Все пак децата ми трябва да израснат с баща.

— О — рече той замислено. — Досега не е ставало дума за деца.

— Ставало е — поправих го. — Веднъж говорихме, че някой ден искаме да имаме.

— Вярно — отвърна, заинтригуван. — Всъщност идеята е добра. Кога започваме?

Ударих го през пръстите, които някак си се бяха заблудили по посока на деколтето ми.

— За известно време можеш да забравиш за това. Доктор Станъп каза, че трябва да останеш да лежиш още седмица и да избягваш всякакво напрежение.

— Но аз лежа вече от седмица и започва да ми писва.

— За малко да умреш — изтъкнах, но този път гласът ми не прозвуча делово, а плачливо.

Той се наведе напред и ме целуна.

— Знам. Съжалявам.

Себастиано все още се упрекваше, че бе игнорирал предупрежденията ми относно Ифи и така бе улеснил плановете на Реджиналд. Макар да бе кристално ясно, че всеки повод би устроил този мръсник. Вероятно от самото начало бе търсил възможност да очисти Себастиано и бях готова да се обзаложа, че вече дебнеше за следващ подходящ случай.

От дуела насам бе безследно изчезнал. Повече не можеше да се появи в обществото, за това се бяхме погрижили: Реджиналд Касълторп се издирваше за опит за убийство. Всички вярваха, че е избягал на континента, както обичайно постъпваха повечето престъпници аристократи в тази епоха. Но на нас ни беше ясно, че се бе спотаил в някакво скривалище наблизо и чакаше да настъпи подходящият момент.

Но този път нямаше да сме беззащитни. Откликвайки на молбата ми, мистър Скот ни бе осигурил двама надеждни охранители, които дискретно и на смени охраняваха къщата, за да не се доближават съмнителни типове. Двамата бяха бивши стражари от Боу Стрийт, това бе нещо като CSI в миналото — в тази епоха на Боу Стрийт се е помещавала лондонската криминална полиция. С толкова компетентни хора за гърба си се чувствах малко по-силна. Както и с подкрепата на мистър Фицджон. Със своя непоклатимо спокоен маниер той се грижеше в къщата да влизат единствено хора, които бяха извън всякакво подозрение. Но дори и такива невинаги ги пускаше вътре. Например Джордж Клевли вече три път лично бе молил да бъде поканен, като последния път с обляно в сълзи лице (или поне това бе намекнал мистър Фицджон), но аз не исках да го виждам. След като по време на дуела графът се бе държал като последен страхливец, вече се бе провалил пред мен като човек. Освен това Себастиано продължаваше да го подозира, че вероятно заговорничи с Реджиналд. Но в това отношение мненията ни се различаваха, тъй като в онази злополучна сутрин бях видяла бялото като платно, безкрайно изплашено лице на Джордж, както и треперещите му ръце, когато Реджиналд му бе отнел ковчежето с пистолетите. Един съучастник със сигурност нямаше да се държи така.

Обаче в момента Джордж бе най-малкият ни проблем. Имаше друг, много по-важен, за който мислех от дни. Дори имах план как да го разреша. Но Себастиано още не знаеше, нали все още бе на легло.

— За какво си мислиш в момента? — попита ме той.

— За нищо.

— Грешен отговор. Познавам това изражение. Появява се винаги когато замисляш нещо, без да ми кажеш.

— Глупости — излъгах. — Хей, трябва да останеш да лежиш в кревата! — извиках уплашено, когато се накани да стане.

— Дори и когато е болен, един мъж може да понесе определени ограничения само за известно време. Например това тук. — Той посочи повелително грозния тенекиен предмет на неприязънта си. — Разкарай това нещо. Никога повече не искам да го виждам.

Не обърнах внимание на подлогата, а скочих от мястото си, за да го подкрепя, но той отказа.

— Мога да ходя и сам — рече той.

И действително, за мое изумление, той се крепеше относително стабилно на краката си, от което ми стана ясно, че вече бе ставал. Вероятно с помощта на Мийкс, който през последните дни му бе помагал с личната хигиена.

— И днес искам да ям нещо прилично — осведоми ме той на път за тоалетната. — От тази пилешка супа вече започва да ми се повръща.

Това бе добър знак! Забравих за притесненията си и забързах надолу, за да поръчам на мисис Фицджон една голяма пържола за вечеря. Тъкмо бяхме приключили с нея, когато съпругът й се приближи със задължителното сребърно подносче, върху което лежеше сгъната бележка.

— Отново ли графът? — попитах, останала без нерви.

— Не, този път е лейди Уинтърботъм. — Мистър Фицджон дискретно посочи към входната врата. — Тя очаква вън вашия отговор.

Отворих бележката, която се състоеше от едно изречение.

Скъпа Ан, с искрена молба за прошка, настоятелно те умолявам за разговор.

И. У.

Ама че коза! Сериозно ли се осмеляваше да дойде тук! Спонтанната ми реакция бе да помоля иконома да я отпрати, но се спрях.

— Поканете я в салона за приеми.

Мистър Фицджон леко се изненада, но веднага се овладя и се поклони.

— Както желаете, милейди.

В салона застанах до прозореца и зачаках икономът да доведе Ифи. Тя колебливо прекрачи прага и несигурно остана на мястото си, докато мистър Фицджон затваряше внимателно вратата след нея.

— Добър ден, Ан — рече тихо тя.

Кимнах любезно и посочих към едно от креслата.

— Заповядай. Искаш ли освежаваща напитка?

Тя поклати безмълвно глава и остана права, което ми даде възможност да огледам както винаги перфектната й визия. Днес бе значително по-малко пъстро облечена от обикновено. Носеше семпло скроен ансамбъл от опушено сив китайски креп и антрацитночерна шапчица само с една-единствена малка панделка. Ако въпреки това не изглеждаше толкова елегантна и безупречно красива, човек за малко да си помисли, че иска да се покае.

— Чух, че брат ти е на път да се оправи — каза тя. — Което много, много ме радва.

Кимнах и се запитах какво ли следва.

— Ан, когато чух какво е сторил Реджиналд, не можех да повярвам. Че е способен на такава подлост…

— Всъщност откога познаваш Реджиналд? — прекъснах я.

Тя изглеждаше леко объркана.

— Странно, че ме питаш за това. Тези дни точно това обмислях и аз самата. Той се завърна миналата година от континента, от войната срещу французите, и още си спомням как ме посети и колко се зарадвах най-накрая да видя отново братовчед ми. Но като обмисля всичко, поглеждайки назад… Спомените ми… сякаш имат празнини, тъй като не си спомних никакви наши минали срещи, а това ми се струва наистина много странно. — Тя прокара ръка през челото си, сякаш трябваше да изтрие нещо от там. — Не искам да мисля за него, чувството е толкова странно и неприятно.

Вече подозирах нещо подобно. Някой стабилно я бе манипулирал да вярва, че Реджиналд й е братовчед. Или може би дори бе просто една илюзорна личност — при представата, за което ме побиха тръпки, — подобно на съпругата на мистър Стивънсън, която щеше да се изпари във въздуха, когато него вече го нямаше.

— Ан, дойдох тук, защото искам да помоля теб и твоя брат за прошка. — А после думите й заваляха като водопад. — Не бях наясно, че предположенията ми са грешни! Толкова силно се надявах, че той и аз… — Тя заекна и теменуженосините й очи се напълниха със сълзи. — Бог да ми е на помощ, но се влюбих в брат ти от пръв поглед. Въобразявах си, че ако малко подпомогна ситуацията, той ще се сгоди за мен и всичко ще се нареди! О, Ан! Какво ли не бих дала, за да го направя щастлив! Исках само най-доброто за него, трябва да ми повярваш! Всички онези малки глупави гъски, които в момента са на лондонския брачен пазар, не биха го разбирали и наполовина, колкото бих го сторила аз. Повярвай ми, Ан, никога не съм искала нещо друго, освен да съм му добра съпруга! Парите му, титлата му — всичко това в крайна сметка ми бе безразлично! Но ако… ако само подозирах, какви ужасни последици ще възникнат от ужасната ми постъпка, никога не бих… — Тя замлъкна, хлипайки, и притисна една дантелена носна кърпичка към лицето си.

Уплашена, слушах изблика й на чувства. Наистина не звучеше пресметливо, дори напротив — много добре можех да се поставя на нейно място. Изобщо нямаше да е нормално, ако не се бе влюбила в Себастиано. А и тя бе изхождала от факта, че той си търси съпруга, все пак това бе официалната версия. По принцип не бе сторила нищо лошо. Това, че Реджиналд бе ескалирал ситуацията, планирайки да я използва, за да отстрани Себастиано, тя нямаше как да знае. Това трябва да я бе разтърсило, както и мен.

— Високоскоростен интернет — казах аз.

Просто така, за всеки случай, човек никога не можеше да е сигурен. Думите ми бяха трансформирани в „бърза връзка“ и аз тайно си отдъхнах. Имах спомен, че вече един или два пъти в присъствието на Ифи преводачът бе променял някои мои думи, но не знаех с точност. Сега вече бях сигурна: тя определено не се преструваше.

— Бърза връзка — повтори Ифи. — О, Ан, колко си права! Точно това се надявах, че ще постигна със Себастиано! — Ифи попи мокрото си от сълзи лице. Тя принадлежеше към рядката порода жени, които и ревящи изглеждаха чудно хубави. — От моя страна беше любов от пръв поглед.

— Ъ… да — отвърнах вяло. — Понякога се случват такива неща.

Надежда проблесна в големите й влажни очи.

— Може би ако изчакаме известно време и подходим малко по-бавно…

— Веднъж завинаги си го избий от главата — казах строго. — Той обича друга.

Устните й оформиха кръг, издавайки едно изумено:

— Ооо! Наистина ли? — А после кимна бавно. — Но разбира се. Това би обяснило всичко. Колко дистанциран бе понякога, въпреки че точно под носа му… — Тя млъкна, след което добави с лек упрек: — Спокойно можеше да ми го намекнеш, знаеш ли. Тогава определено нямаше да се направя за смях по този начин.

— Трябваше да остане тайна.

— О! — Ноздрите й леко се разшириха, сякаш бе надушила особено вълнуваща следа. — Коя е тя?

— Не мога да ти кажа, защото тогава няма да е повече тайна.

Тя започна да размишлява.

— Със сигурност не е никоя от дебютантките в „Алмакс“, тъй като той не удостои никоя от тях с вниманието си, въпреки че те му се предлагаха, сякаш се намираха на пазара. Я чакай… да не би жената да е омъжена?

— Не — отвърнах възмутено.

— Тогава трябва да е някоя от простолюдието! — възкликна Ифи триумфално. — Някоя без титла и положение в обществото! — В следващия миг сбърчи чело. — Но вие пристигнахте от Антилите едва преди няколко седмици. Как може той толкова бързо… Аа! Тя е от там! — Ифи ме погледна настойчиво. — Права ли съм? Той обича жена от вашата родина, нали?

— Да, точно така, и то от години — избълвах аз, преди да успея да се спра. Но тогава осъзнах, че изобщо не искам да се въздържам, дори напротив. Крайно време бе ситуацията да бъде изяснена. — Той е луд по нея и никога няма да може да обича друга — обясних енергично.

— И той не е могъл да й предложи, защото тя е с ниско потекло — прошепна Ифигения с широко ококорени очи. — Да не би да е… робиня?

Ако да, то бях робиня на чувствата си. Поклатих безмълвно глава.

— Но някоя без титла и богатство, нали?

— Нещо такова. Във всеки случай я обича повече от живота си.

— Разбирам. Сега вече ми се изясниха някои неща. — Ифигения оклюма. — Всички онези слухове, че иска да си намери подходяща съпруга в Лондон… явно съм се подвела. Само ако по-рано бях узнала истината, толкова много неприятности щяха да са спестени на всички ни.

— Май е трябвало да намекне нещо — съгласих се аз.

С все още влажни от сълзите мигли, тя ми отправи умоляващ поглед.

— Ан, мислиш ли, че вие двамата ще можете да ми простите?

— Е, аз със сигурност — отвърнах великодушно и посочих към креслото. — Седни най-сетне. Така ще можем да си поговорим. Ще помоля мистър Фицджон да ни донесе чай.

Когато един час по-късно тя си тръгна, напълно се бяхме сдобрили. Тя отново бе станала старата Ифи, весела и пристрастена към пазаруването (пожела още на следващата сутрин да ме вземе със себе си за продължителна разходка по магазините), а аз се бях сдобила с информацията, от която имах нужда. Вече спокойно можех да реализирам плана си.

* * *

Разбира се, не казах нищо на Себастиано, защото тогава можех да забравя за операцията, още преди изобщо да съм я стартирала. Тъй като още следобед бе станал подозрителен, въпреки че тогава бях все още на етап кроене на плана, просто през остатъка от деня не се появих повече в стаята му. В противен случай гарантирано щеше да забележи, че се намирах във фазата на реализирането на плана.

Отидох при него колкото набързо да му пожелая лека нощ, след като Мийкс вече го бе облякъл с чиста пижама и нежно му бе сресал косата (в стил „Брут“). Като преди това му бе сервирал вечерята в леглото и бе нарязал пържолата му на малки хапки, и най-вероятно щеше и да го нахрани, ако междувременно Себастиано не го бе изгонил. Не узнах точния развой на събитията, видях само обиденото изражение на Мийкс, докато чакаше в коридора пред вратата на Себастиано, докато той ругаеше в стаята си, че не е бебе, което да не може само да държи вилицата си, и че това, дявол да го вземе, е последният път, когато се храни в леглото.

Мийкс стоеше с изтерзано изражение пред вратата. Много му беше трудно да понесе, че толкова често се задържах в свещената територия, каквато представляваше мъжката спалня. Като и без това непрестанно потъпквах вродената му чест на личен прислужник, тъй като се осмелявах да следя изкъсо всякакви къпания и въпроси, свързани с личната хигиена на негово благородие. Не му бе позволено да направи каквото и да било без моето присъствие. Това много му тежеше и той с удоволствие правеше коментари от рода на: „Може би милейди би искала да излезе, докато бръсна негово благородие“ или „Използването на подлогата би била голям шок за чувствителните очи на една млада дама“.

Това, че днес бе могъл да се грижи за негово благородие съвсем сам, явно не бе успяло да успокои гнева му, тъй като ме изгледа мнително и простена болезнено, когато погалих Себастиано по току-що сресаната коса.

— Всичко наред ли е? — попита ме Себастиано. — Струваш ми се… напрегната.

Вече изглеждаше сънен, което никак не беше чудно — бях се погрижила в последната му чаша чай да има няколко капки лауданум. Не много, само колкото добре да му се доспи и да не му хрумне, че нещо може да не е наред.

— Всичко е чудесно. Между другото, утре ще ходя по магазините с Ифи. Ние, така да се каже, се одобрихме. Малко или много, тя е невинна. — Отправих му красноречив поглед, но очите му вече се затваряха. Целунах го по челото, а после бързо отидох в стаята ми. Бях отпратила Бриджет един час по-рано от обикновено в стаята й с една моя рокля за шиене, на която нарочно бях скъсала подгъва. Иначе със сигурност отново щеше да реши, че искам да я изгоня. Благодарение на тази допълнителна задача, тази й тревога изобщо не се появи. По пътя й към стълбите я чух, как на глас коментираше любимата си тема.

— Толкова се радвам, че милейди има нужда от мен и дори и вечер ме товари с работа! Дори и това да означава да шия този ужасен подгъв и да развалям по този начин очите си. Но какво друго ми остава. Ако откажа, със сигурност ще ме изхвърли пред вратата. Боже, каква съм късметлийка, че имам да шия тази рокля!

По някое време чух и Мийкс да се качва нагоре и най-накрая в къщата утихна. Изчаках до полунощ, след което тихо и потайно излязох.

* * *

Но отвън пред къщата се случи нещо, което не бях предвидила. Един мъж с изваден пистолет препречи пътя ми.

— Стой на място или ще стрелям — каза той грубо.

Сериозно се изплаших, но после осъзнах кой стои пред мен.

— Шшшшт — казах и сложих пръст върху устните ми. — Аз съм.

— Лейди Фоскари — рече стражарят изумено. — Мили боже, за малко да ви застрелям! Човек не може да ви познае с тези дрехи!

Опитах да си спомня името му. Имаше само две възможности: или Смит, или Уест, но и двамата типове толкова си приличаха с бакенбардите и тъмните си костюми, че почти не можеше да бъдат различени един от друг.

— Всичко е наред, мистър Смит — казах, налучквайки. — Просто става дума за един облог. Затова и се преоблякох. — Всъщност бях откраднала от пералното помещение една ливрея и шапка на Седрик и се бях преобразила в приемлив прислужник, поне на външен вид.

— Уест — поправи ме стражарят. — Аз съм Уест. За какъв облог говорите?

— За онзи, който сключихме с негово благородие. Обзаложихме се дали ще успея да изляза от къщата и да мина незабелязано покрай вас и мистър Смит.

— Никой не може да мине покрай нас.

— Същото казах и аз. Заложих цели десет паунда.

— В такъв случай очевидно сте спечелили, милейди. Но сега трябва да влезете вътре. Толкова късно нощем навън се шляе всякаква опасна измет.

— Вярно е. Но къде е мистър Смит?

— Зад къщата. Охраняваме я от всички страни.

— Добре е да го знам. Е, мисля вече да се прибирам. След което се наложи кратка промяна в плана. Сега

първо трябваше да помисля как изобщо щях да изляза безпрепятствено навън. Доста неприятно забавяне. Но много бързо намерих решение и бях доста горда със себе си, че ми хрумна още по пътя към входната врата, въпреки че бе възможно най-изтърканият номер за отклоняване на вниманието. Можеше да се види във всеки втори филм — подхвърленото камъче. Просто изчаках, докато мистър Уест ми обърне гръб, след което се наведох, взех едно камъче и го хвърлих в оградената цветна леха, която се намираше в средата на моравата. Мистър Уест веднага тръгна обратно.

— Мисля, че там има някой — казах тихо. — Видях една фигура в храстите!

Той се приближи с изваден пистолет и погледна бдително над оградата.

— Най-добре е бързо да се приберете в къщата, милейди.

— Разбира се. Смятайте ме за вече влязла. Пристъпвайки назад, аз се отдалечих от него,

докато през това време той още по-съсредоточено инспектираше храстите. По някое време се скри от погледа ми. Бях очаквала именно този момент. Веднага се обърнах и с безшумни стъпки (специално си бях обула леки обувки) се затичах по нощната улица. Когато мистър Уест приключеше с претърсването на малкия парк, щеше да си помисли, че съм се прибрала в къщата, и всичко щеше да е наред. На мен това ми коства минаването по обиколен път, но това бе само едно дребно неудобство — като изключим огромната кучешка купчинка, в която нагазих с левия си крак, и парчето стъкло, на което порязах тънката подметка на дясната ми обувка заедно с кожата на крака ми. Ужасно болеше и трябваше да куцукам през останалата част от пътя. Но героично пренебрегнах болката. В сравнение с онова, което Себастиано бе изтърпял през изминалата седмица, това бе направо дреболия.

Отне известно време, докато намеря къщата на Реджиналд, въпреки че Ифи ми я описа много добре. Разбира се, не я бях попитала направо, а бях задала някои въпроси между другото („Всъщност кой се грижи за къщата сега, по време на бягството му? И къде точно се намира домът му?“). Веднъж тя беше споменала, че Реджиналд живее на Уимпъл Стрийт, но улицата бе доста дълга.

Разговорлива, каквато си беше, Ифи ме бе снабдила с нужната информация. Едновременно с това, без да осъзнава, ми бе дала и начален тласък да реализирам намерението си възможно най-бързо, тъй като предпоставките не можеше да са по-добри от сегашните.

— Чух, че е освободил прислугата. Сега къщата е напълно пуста. Което е истинска трагедия, тъй като е толкова красива! Разкошна сграда с гръцки пиластри и една истинска малка ренесансова кула.

Трябваше доста да повървя, а болката в крака ми все повече се усилваше, но на светлината на един уличен фенер най-накрая открих къщата с въпросната кула. Наистина беше красиво имение. Който и да беше менторът на Реджиналд, не беше пестил средства, точно както и Хосе в нашия случай.

Хосе… Къде ли беше сега? Дали имаше някаква представа какво се беше случило междувременно? Въпреки раната си, Себастиано бе изпълнен с надежда, дори настояваше, че съвсем скоро старецът щеше да се появи, но аз не бях и наполовина толкова убедена, колкото бе той.

Може би увереността ми щеше да се върне, когато отново държа маската в ръцете си. И точно заради това през тази нощ се намирах тук — бях възложила всичките си надежди на това, че Реджиналд бе скрил маската в къщата. Но докато сега стоях пред нея и я оглеждах на жълтеникавата светлина от уличната лампа, смелостта ми малко поспадна. Откъде можех да съм сигурна, че не бе взел маската със себе си? Баналният отговор гласеше: имах предчувствие, че е тук. По-точно не можех да го обясня, но и това би трябвало да е достатъчно. Във всеки случай стигаше, за да рискувам да си я върна обратно.

Просто в представите ми къщата не беше толкова огромна. Наистина беше грамадна, вероятно толкова голяма, колкото и нашата на Гросвенър Скуеър. Теоретично, ако Реджиналд бе скрил добре маската, можеше да я търся седмици наред, без да я намеря.

Поех си дълбоко дъх и реших сега да не мисля за това, иначе още на секундата трябваше да се откажа. Вместо това обмислих въпроса как да проникна в къщата. По пътя на логиката реших да опитам откъм градината.

За мое облекчение, откъм задната страна на къщата открих сравнително бързо един прозорец към терасата, който лесно щеше да се отвори. Проникването ми в къщата се оказа безпроблемно: съблякох жакета, увих го около ръката си и разбих стъклото с лакът. То се счупи почти безшумно и най-вече от раз — изобретяването на закаленото стъкло тепърва предстоеше в бъдещето. Тънките стъкла от тази епоха не бяха много издръжливи. След кратко опипване бързо намерих дръжката и я отворих. Така препятствията пред среднощното ми влизане с взлом бяха отстранени. Вдигнах високо малкия фенер, който бях взела точно с тази цел, като внимавах, докато се прокрадвам в тъмната стая, да не настъпя отново някое парче стъкло.

Бях се озовала в типичен за епохата работен кабинет. Препълнени шкафове с книги с кристални витрини, тежко махагоново бюро, глобус, географски карти по стените, масивна камина с кръгъл месингов часовник върху полицата — всичко изглеждаше почти същото като в нашата къща на Гросвенър Скуеър. Явно при богаташите по време на регентството подобни библиотеки бяха задължителни.

Поставих фенера върху бюрото и веднага започнах с претърсването, като за по-лесно започнах от чекмеджетата. Издърпвах ги едно след друго, като попадах на стандартните принадлежности — хартия с отпечатани на нея герб и монограми (много тежкарска и с големи букви: Р. и К., съкращение от Реджиналд Касълторп), ролка восък за печати, изискани пликове, кутийка с попивателен пясък, кутийка със златни писци. В третото чекмедже се намираше маската. Просто така. Без да е покрита. Зяпах я и не можех да повярвам на късмета си. Съществуваше ли изобщо толкова голям късмет? Но защо пък не? В крайна сметка до този момент неуспехите ни се редяха един след друг. Защо пък да не може един-единствен път да ни провърви? Понякога съдбата просто раздаваше по-добри карти и това тук бе една от тях. Ликувайки вътрешно, взех маската от чекмеджето и я мушнах в джоба си.

Изведнъж почувствах хладен повей на въздуха, който докосна тила ми, точно мястото, където винаги ме сърбеше, докато все още притежавах дарбата си.

Нещо тук не беше наред. Ослушвайки се, вдигнах глава. Не прозвуча ли някакъв шум току-що? Ето, сега определено го чух — изскърцване. И в следващия миг голямата двукрила врата се отвори и една тъмна фигура пристъпи в стаята.

— Здравей, Ана. — Силуетът се приближи, докато не попадна в кръга светлина, хвърляна от фенера. Сега Реджиналд приличаше само донякъде на Младоженеца Кен — носът му дори и след повече от седмица продължаваше да е сериозно подут и оцветен в лилаво-синьо. — Да, счупен е, в случай че това се питаш — рече той. Яростта в гласът му леко се заглушаваше от притъпения му носов говор, но това не възпираше гневното проблясване в погледа му.

— Поемаш голям риск, мотаейки се тук — казах му.

— Но не толкова голям, колкото ти, влизайки с взлом.

— Очаквал си ме — установих аз.

— Разбира се. Затова и се мотая тук. — Той се ухили злорадо. — Може да се каже, че ти устроих капан, а ти се хвана в него като Бамби.

Той тръгна към мен и едва сега видях, че държеше в ръка един голям, опасно проблясващ нож.

— Този път ще те спипам.

— Мечтай си — казах задъхано, докато вземах едно тежко преспапие от бюрото и го мятах по него. За нещастие, улучих само глобуса, който бе на поне метър-два от Реджиналд. Но винаги съм била пълна катастрофа, когато ставаше дума за хвърляне на нещо по някого.

Но и без това възнамерявах да побягна моменталически. С голям скок прескочих разпилените по земята парчета стъкло (е, добре де, скокът не беше голям, защото в това отношение не бих събрала повече точки, отколкото с техниката ми на хвърляне), минах през вратата и се затичах по посока на улицата. Пронизваща болка се стрелна от лявото ми стъпало нагоре към коляното. Отново бях настъпила счупено стъкло и болката беше адска. И на всичкото отгоре постоянно се спъвах в нещо, тъй като почти нищо не виждах, защото нямах фенер, а от уличната лампа нямаше голяма полза зад къщата. Качулката ми се смъкна, плитката ми се мяташе на всички страни, а кичурите, които се бяха изплъзнали от нея, се завираха в лицето ми. Стиснала зъби, се опитах да набера преднина, но когато най-сетне стигнах улицата и куцукайки, се затичах по неравния паваж, чух зад мен тежките стъпки от ботушите на Реджиналд, който се приближаваше с бясна скорост. Само след няколко секунди вече ме бе настигнал. Той грубо ме хвана за плитката, дръпна ме назад и ме събори. Изкривеното му от ярост лице бе точно над моето.

— Сега вече никой няма да може да ти помогне — присмя ми се той. — Дори и вашият старец, онзи Хосе. А и тъпата ти маска няма да ти е от полза.

Ножът му се стрелна със свистене към мен.

* * *

— Помощ! — изкрещях аз…

…и в следващия миг бях някъде другаде. Първоначално помислих, че съм мъртва. Реджиналд трябва да ме беше убил и сега се намирах на мястото, където човек отива, когато умре — където и да беше това. Може би в нещо като Ничия земя между рая и ада, докато една по-висша сила не решеше за къде окончателно трябва да отпътува човек.

Но тогава осъзнах, че пропадам през тунела на времето. Усещах, че този път не беше сън, а голата, ужасяваща реалност. Фучащото въздушно течение идващо от дъното на бездната, лакомото чудовище, което дебнеше там долу — всичко това беше истинско. Както и пронизителният писък, който издадох и от който ме заболя гърлото, защото претовари гласните ми струни.

Но в този миг освен страха и чувството, че пропадам, усетих и нещо друго — успокояващо присъствие, което ми се стори познато.

— Само не изпадай в паника — чух Хосе да казва отнякъде си. — И престани най-сетне да крещиш, с това нищо няма да промениш.

— Но това тук е истинско! — изкрещях отново.

— Разбира се, че е. — Той изникна до мен, също пропадайки, обърнал набразденото си от бръчки лице към мен. Дрехите му се вееха във въздуха, а върху черната превръзка на окото му се бяха образували снежни кристали. — Точно затова сега трябва да се концентрираш, за да можеш своевременно да се измъкнеш от тук. Нали знаеш какво те очаква долу.

О, боже! Джаберуокито!

— Как изобщо се озовах тук? — изкрещях.

Но предпочетох сама да си отговоря на въпроса, вместо да губя време и да чакам обяснението на Хосе. Маската ме бе довела тук. Или по-точно: подсъзнанието ми в комбинация с маската. Пред лицето на предстоящата ми смърт то бе окачествило Хосе като спасител — може би защото Реджиналд бе споменал името му заедно с маската. А може би и защото не бе останало повече време за други разсъждения.

Воденичният камък на времето започна да ме дърпа. Досега бях пропадала, кръжейки, подобно на есенно листо в буря, но изведнъж полетях по-бързо, нещо ме дърпаше към дълбините. Обгърна ме студ, върху кожата ми се появиха мънички замръзнали частици, образувайки броня и затруднявайки движенията ми.

— Помощ! — изкрещях.

— Камъните — извика Хосе някъде далеч над мен. — Там е последната врата!

Но гласът му заглъхна, подобно на шепот в ураган.

Спусках се главоломно право към Джаберуокито, след малко щеше да ме всмуче със студения си смъртоносен дъх, а с мен и всичкото време, което бе останало. С изключение на 1813 година, но тя бе на светлинни години от мен, откъсната от потока на времето и извън обсега ми. Поне Себастиано бе на сигурно място там, той имаше шанс да продължи да живее. Но при условие че това се вписваше в плановете на онзи, който бе избрал за трибуна за играта си на принц този отрязък от времето.

Представата, че някой можеше да застрашава живота на Себастиано — все пак едва преди седмица Младоженеца Кен се беше опитал да го убие, — освободи в мен неподозирани резерви. Обхвана ме яростна съпротива, опитах се да се противопоставя на смъртоносната сила в дълбините. До сетния ми дъх нямаше да позволя да се случи нещо със Себастиано. Исках да се върна обратно при него!

— Пусни ме! — прошепнах.

А може би само си го помислих, тъй като гласните ми струни отдавна бяха замръзнали, както и очите ми, и устните, и цялото ми тяло.

— Ана! Всичко е наред! Аз съм! Това е само сън!

Гласът на Себастиано достигаше до мен като през гъста мъгла. Една топла ръка галеше лицето ми. Замаяно отворих очи и установих две неща: Себастиано се бе надвесил над мен, а аз лежах в неговото легло. Това, че беше неговото, познах по картините над камината, дело на мистър Търнър. Едната изобразяваше малък морски пейзаж, а другата бе мой портрет, на който не изглеждах толкова изплашена, колкото на другите. Нощната лампа върху малкото шкафче до леглото разпръскваше мъждукаща светлина. Себастиано винаги я оставяше да свети нощно време, за да не се налага специално да я пали в тъмното, когато му се наложеше да стане. Заради раната това го затрудняваше.

— Откъде се появи така изведнъж? — попита той. — И с какво си облечена? Боже, та ти си напълно премръзнала! Да не би да си била навън?

Отново бях в истинския живот. Маската ме бе върнала обратно.

— Не ти трябва да знаеш — измърморих.

Прокарах и двете си ръце по тялото ми, но там, където допреди малко бе покрито с дебел леден слой — или поне такова бе усещането, — напипах съвсем обикновени, макар и малко вкочанясали дрехи.

— Защо си излизала посред нощ от къщата? — поиска да узнае Себастиано. — И само не ми казвай, че просто си се поразходила.

Всъщност това би било идеалното оправдание. Малка разходка заради безсънието ми, а след това спонтанно отклонение към леглото му, тъй като съм се почувствала самотна. Невъзможно бе да му кажа истината. Според лекаря всякакво вълнение можеше да застраши оздравителния процес. Но Себастиано притежаваше неприятната способност да прочете по лицето ми, че лъжа. А в този случай стигна дори толкова далеч, че се досети за истината, преди още да съм успяла да съчиня някакво извинение.

— Пътувала си във времето — рече той. Гласът му звучеше прегракнало от ужас. Той бръкна в джобовете ми. Първо в единия, в който обаче нямаше нищо освен ключ от входната врата, а после и в другия, в който се намираше маската. Той я извади и я загледа, сякаш можеше да го ухапе. — Какво си направила?

През цялото време нещо тракаше като побъркано. Едва със закъснение установих, че това бяха зъбите ми.

— Ана, искам веднага да разбера какво се е случило.

— Лекарят каза, че се нуждаеш от спокойствие, всякакъв стрес е изключително опасен.

— Имаш предвид онзи вид стрес, който се получава, когато се събудиш посред нощ, защото изведнъж приятелката ти се е озовала лежаща до теб с дрехите на Седрик и вика за помощ?

Тялото на Себастиано може и да беше ранено, но разсъдъкът му бе остър като бръснач. Изобщо нямаше нужда да обяснявам, безпроблемно и сам се бе досетил.

— Била си в къщата на Реджиналд — констатира той.

Само кимнах, напразно опитвайки се да потисна треперенето, което бе обхванало цялото ми тяло.

— И тогава те е спипал, затова е трябвало да скочиш във времето.

Отново кимнах.

— Нападна ли те?

— С нож. Но се изпарих, преди да е успял да ме нарани.

Лицето на Себастиано се бе изопнало от гняв, но не можех да преценя дали гневът му бе насочен към мен, или към Реджиналд.

Поне не му хрумна, че първоначално не се бях върнала директно при него, а първо бях попаднала във водовъртежа на времето и за малко да изчезна завинаги в пастта на Джаберуокито. Това наистина щеше да го стресира. Макар че, като се замисля, цялата история все повече започваше да ми прилича на лош сън — какъвто може би бе и случаят. А тогава бе напълно излишно да безпокоя Себастиано.

— Все пак сега маската отново е у мен. — Както току-що забелязах, това ме правеше много горда със себе си. Треперенето ми попрестана, а и зъбите ми спряха да тракат.

— Искам да чуя всички подробности — рече Себастиано начумерено.

С усилие се надигнах и седнах, вдишах дълбоко няколко пъти и му разказах една съкратена версия на нощното ми приключение. След това Себастиано престана да се гневи и доби много замислено изражение. Седяхме един до друг в леглото, облегнали гърбове на таблата. Той бе преметнал здравата си ръка върху раменете ми и от време на време, потънал в мисли, си играеше с косата ми.

— Всичко това не ми харесва — каза той най-накрая.

— О, и на мен не ми допада особено — съгласих се бързо.

Почувствах облекчение, че повече не ми се сърди.

— Нямам това предвид.

— О, а какво тогава?

— Не ти ли се струва странно, че толкова лесно си проникнала в къщата му?

— Малко се поучудих — признах си. — Но мислех, че просто съм имала късмет. Все пак не е невъзможно.

— Толкова много късмет, че на всичкото отгоре и маската да се търкаля в първото възможно чекмедже?

— Всъщност беше третото. — Сбърчих чело. — Но е вярно, че всичко мина много гладко. Или поне докато Реджиналд не се появи изведнъж.

— Този тип те е очаквал.

В това отношение определено беше прав. Реджиналд дори си го беше признал. Просто маската беше стръвта, която трябваше да ме подмами.

— Едно нещо не разбирам — изтъкнах аз. — Защо ме остави да открадна маската? Той можеше да ме убие веднага след като влязох през прозореца.

— Той не е възнамерявал да те убие — отвърна Себастиано. — Просто се е преструвал. Всъщност е искал само едно нещо и за целта е трябвало да вземеш маската.

Изненадана, извърнах глава, за да го погледна.

— Мислиш, че е искал да скоча във времето?

— Определено.

— Но защо?

— Ако знаех това, щяхме да сме с една крачка напред.

Замислено завъртях котешката маска в ръцете си, опипвайки меката материя. Тя бе толкова фина на допир и изглеждаше още по-безобидна. Като една съвсем нормална, а сега и малко посмачкана копринена маска за карнавал, с красива златна бродерия, фини ресни и усилени ръбове. И все пак й бяха присъщи безмерни сили. Винаги съм искала да зная защо точно аз бях получила маската, както и дарбата да предусещам предстояща опасност. Веднъж, в началото на работата ми като пазител на времето, попитах Себастиано каква роля имам в цялата тази игра. Той се бе поколебал с отговора и после бе отвърнал, че може би съм нещо като жокер.

Във всеки случай не познавахме никой друг с такъв странен сърбеж (като изключим факта, че в момента и при мен не функционираше). А що се отнасяше до маската — познавах само един човек, който също бе получил такава, едно момиче, на име Клариса, с което се бях запознала през 1499 година. Не ми бе разказала подробности, знаех единствено, че бе прецакала важна задача и затова се бе оказала недостойна за маската, заради което бе останала заседнала в петнайсети век. Накрая спаси живота ми и така получи още един шанс да се върне обратно в нейното време — 1793 година. Но тогава тя предпочете да остане в 1499, защото се бе влюбила в тамошния пратеник. Никога повече не чух нещо за нея, но се надявах двамата да са били щастливи заедно.

Усетих, че съм се унесла в спомени, и се насилих да се концентрирам. Защо Реджиналд е искал да скоча във времето?

— Според мен просто е искал да се убеди, че маската работи — рече Себастиано, сякаш бе прочел мислите ми. — Това е една от възможностите. Заедно с още няколко, които искам по-подробно да обмисля. В момента всичко ми се струва голяма каша.

Имаше право. Всичко бе толкова объркано! Потисната, погледнах към трепкащия в синкаво пламък на малката нощна лампа. Макар и цялата история с Джаберуокито и Хосе във водовъртежа на времето да бе само един ужасен кошмар (в което искрено се надявах!), страхът ми бе съвсем реален.

— Какво ще правим сега? — попитах обезсърчена. — Все някак трябва да продължим напред!

— При всички положения няма да правиш нищо повече без мен. — Себастиано раздвижи раненото си рамо и изохка тихо. — Боже, само да можех да движа свободно ръката си! Как ми се иска да спипам онзи мръсник! Може би трябва да му направя едно кратко посещение. В случай че все още е там.

— На секундата можеш да забравиш за това. Трябва да се пазиш. Лекарят каза, че най-малко още две седмици трябва да избягваш всякакво вълнение.

— Всякакво? — Той ме погледна. В очите му блестеше игриво пламъче. — Какво ще кажеш да съблечеш тези парцали и да заключиш вратата?

— Не знам… Нали все още изпитваш болка!

— Един италианец не знае що е болка.

— Това не се ли отнасяше за индианците?

— Гълъбче, цяла седмица спах сам и сега се чувствам ужасно самотен.

Можех да го разбера. Аз самата се чувствах много самотна. А и никога не съм можела да устоя на южняшкия му мачо маниер.

— Е, добре. Но само гушкане.

* * *

Насън имах странно видение. Стоях пред една от картините на мистър Търнър, която изобразяваше Стоунхендж. Тъмни и мълчаливи скалните късове се извисяваха в нощта, но изведнъж сякаш между тях нещо се раздвижи. Когато се взрях по-внимателно, успях да разпозная човешка фигура, която тичаше към каменния кръг.

Странно, помислих си. Та това е само една картина. Как може фигурата да се движи? Но това не беше всичко, тъй като, когато тя се приближи и стана по-ясна, видях лицето й. Беше моето собствено! А аз не просто тичах, аз спринтирах. И непрестанно поглеждах през рамо, сякаш ме преследваха. Неволно в съня ми също погледнах назад, но там имаше само неясна тъмнина. Въпреки това имах чувството, че ме преследва опасна сила.

Порталът! — просветна ми изведнъж. Трябваше да се добера до портала на времето! Всичко зависеше от това, да го достигна.

Неочаквано в мен сякаш нещо се пропука и се почувствах пренесена в картината. Каменните късове се извисяваха ужасяващо истински и високи като къща пред мен и ми препречваха пътя. А аз продължавах да бъда преследвана. Заплахата се бе превърнала в чувство за непосредствена опасност. Ако не успеех да се добера до портала, всичко щеше да е загубено!

С периферното си зрение долових движение. Прекалено късно. Ей сега щяха да ме хванат.

Дишайки тежко, се изправих в леглото и диво се огледах наоколо. Бях сънувала. Но както и преди, усещането бе прекалено реално, подобно на пропадането ми в бездната на времето. И това не беше всичко: нещо ме подтикваше да стана и да отида в моята стая, където висеше картината, в която на практика се бях вселила. Опитах да устоя на този порив и просто да продължа да спя, но не се получи.

Себастиано лежеше до мен. Бе се обърнал на здравата си страна и наполовина бе заровил лице във възглавницата. Няколко къдрави кичура падаха върху челото и слепоочието му. Той въздъхна в съня си. Личеше си, че изпитва болка, тъй като лицето му бе изкривено. Внимателно отметнах косата от лицето му и го целунах по бузата, след което запалих една свещ от нощната лампа и се запромъквах по коридора към стаята ми. Когато прекрачих прага й, отнякъде се появи течение и изгаси пламъка на свещта. Но не се озовах на тъмно, тъй като наблизо проблясваше мъждива светлина. Тя идваше от картината, която висеше на стената срещу леглото ми и изобразяваше Стоунхендж, който бях сънувала току-що. Погледнах в собственото си лице, в моите широко разтворени от страх очи. Зад тялото ми се извисяваха нарисуваните каменни блокове, тъмни, сливащи се с нощта. Между тях пламтеше зловеща светлина. Сякаш теглена от магически конци, се приближих към картината и протегнах към нея ръка, но още преди пръстите ми да са докоснали платното, светлината изчезна. Това, което остана от нея, бе само матовото отражение от една нощна лампа, намираща се точно зад гърба ми. Рязко се извърнах и извиках тихо, но това беше само Себастиано, който ме бе последвал. Олюлявайки се, стоеше на прага и се подпираше на рамката на вратата.

— Не трябва да ставаш! — извиках.

— Ами ти? Не можеш ли поне веднъж спокойно да си лежиш в кревата и да спиш като нормален човек?

Объркана, отвърнах на погледа му, след което отново погледнах към картината. Изглеждаше както винаги.

— Аз… имах странен сън…

— Постоянно ти се случва. — Той въздъхна и ми протегна ръка. — Върни се в леглото.

Мълчаливо поех ръката му и се върнах заедно с него в стаята му. През останалата част от нощта спах дълбоко и без да сънувам. А когато се събудих, знаех съвсем точно какво трябва да направя.

* * *

Първото, което сторих, бе да потърся в енциклопедията къде се намира Стоунхендж. Бе близо до Еймсбъри, едно забутано място, северно от Солсбъри в графство Уилшър.

— Колко време е нужно, за да се стигне до Еймсбъри? — попитах мистър Фицджон.

— Е, бих казал, че не повече от два дена път. Мога ли да попитам дали милейди планира да пътува до там? Да наредя ли да приготвят екипажа за едно по-дълго пътуване?

— Много любезно от ваша страна. А, да, и наредете да повикат Джери, искам да обсъдя някои неща с него.

Допуснах глупавата грешка да разкажа на Себастиано за плановете ми, докато му правех компания по време на една късна закуска. По-добре щеше да е, ако си бях държала езика зад зъбите, тъй като той бе недоспал, в лошо настроение и изпитваше болка. Мийкс бе донесъл табла с храна за болни и кана чай, като през цялото време ми хвърляше отровни погледи, защото отново се размотавах в спалнята на нуждаещия се от спокойствие негов господар. С високомерно възмутена физиономия започна да четка жакети, докато Себастиано не му заповяда да подготви банята и пособията за бръснене.

Накратко обясних на Себастиано какво планирам.

— Разбира се, ти не можеш да дойдеш — заключих. — Все още не си достатъчно добре за толкова дълго пътуване.

— Можеш да забравиш — отсече той. — Недвусмислено ти казах, че нищо повече няма да предприемаш сама.

— Искам само дапоогледам. Освен това няма да съм сама, а с Джери. Вече говорих с него и той каза, че няма никакъв проблем. Той познава пътя до Еймсбъри. А и не е чак толкова далеч. Ще се върна съвсем бързо.

— Не — рече Себастиано. — И това е последната ми дума.

Точно в този момент от разговора ни се завърна Мийкс със затоплената вода за бръснене, което ми дойде добре дошло, тъй като не исках да се карам със Себастиано. А до това щеше неизбежно да се стигне, тъй като изобщо нямах намерение да отлагам пътуването ми до Еймсбъри. Простознаех,че по-другата нощ трябваше да съм там. Възможно бе тази вътрешна увереност да имаше връзка с факта, че тогава щеше да е пълнолуние. Може би това бе единствената ни възможност да открием скрития портал. Поради тази причина, твърдо решена, се бях уговорила с Джери да ме вземе веднага след обяда. Така можехме да пътуваме чак до мръкване и да си потърсим подслон за през нощта, така че в рамките на утрешния ден да стигнем Еймсбъри. Което щеше да ми позволи обстойно да обходя околността на Стоунхендж и спокойно да изчакам при камъните, докато изгрее луната.

Поне такъв беше планът. Но не бях предвидила трудностите, които ме очакваха. Една от тях беше Бриджет. Когато я информирах, че през следващите два дни няма да се нуждая от услугите й, това отключи истинска паника в нея.

— Вече съм й дотегнала — шепнеше си Бриджет ясно доловимо, докато излизаше. Гласът й звучеше пропит от сълзи. — Ще остана бездомна и за да преживявам, ще трябва да дарявам грозни мъже с благосклонността си. Може би дори ужасяващия коняр Джако, който иска да ми даде три гвинеи, ако изпълня молбата му. Красив и възпитан мъж като Мийкс със сигурност няма да ме удостои и с поглед. Той има очи само за лъснатите ботуши на милорд. — Бриджет млъкна, но само колкото да издаде трепереща въздишка. — Как може да ме отпрати просто така? Не усеща ли какво ми причинява? Това е краят ми!

Много ми се искаше да направя нещо, за да се отърве най-сетне от тази нейна страхова невроза, но в момента не ми хрумваше подходящата мярка. Но като изключим това, нямах никакво време. Вероятно Джери вече ме чакаше долу. Освен това трябваше да направя така, че Себастиано да не се чуди на отсъствието ми.

Разбира се, щеше да разбере, че ме няма, но колкото по-късно станеше това, толкова по-добре. В идеалния случай щеше да се усети чак утре, но тогава ще осъзнае, че е безсмислено да тръгне след мен — докато ме настигне, вече щях да съм обратно на път за вкъщи. Той щеше да разбере, че най-доброто за него ще е да остане в леглото и да се щади.

Нетърпеливо закрачих из коридора, докато Мийкс се появи.

— О, мистър Мийкс, колко хубаво, че случайно ви срещнах. Как се чувства негово благородие? Още ли е във ваната?

Мийкс на секундата надяна своето само-не-и-от-ново изражение. Явно бе решил, че пак се каня за кой ли път да обезпокоя Себастиано, защото ми съобщи високомерно, че господарят на къщата възнамерява да подремне, тъй като къпането е било много изтощително.

— Негово благородие не бива да бъде безпокоен известно време — допълни надменно.

— Още по-добре — промълвих разсеяно.

— Моля?

— О, искам да кажа, че той е много по-добре — обясних бързо. — Във всеки случай по-добре от вчера, когато не можеше да се къпе, защото ръката толкова го болеше.

А още по-добре беше, че Себастиано смяташе да спи. Така можех да изчезна, без той да забележи.

— В случай че негово благородие пита за мен, имам среща на по чаша чай в ситито. А довечера съм на опера и ще се прибера късно.

— Ще предам на негово благородие, в случай че прояви желание за компанията на милейди — отвърна Мийкс с превзет глас.

Тъпанар. Наистина не можех да разбера какво намираше Бриджет в този тип. Добре де, не изглеждаше зле, ако изключим надутото му държане и мустаците, които изобщо не подлежаха на коментар — стърчащи нависоко, засукани и фиксирани с помада грозотии. Но в тази епоха хората си падаха по това. Зъбите му също правеха добро впечатление, бели и поддържани. Освен това имаше красиви ръце с прилично изрязани нокти и елегантни пръсти, които с прецизна точност откриваха и най-малкото мъхче от копринените панталони на Себастиано и го отстраняваха.

Мийкс забеляза, че се взирам в ръцете му, и самият той ги разгледа, объркан за момент, след което ги скри зад гърба си.

— Мога ли с още нещо да помогна на милейди?

— О, не, всичко е наред. Трябва да тръгвам. — Зарязах го насред коридора и се отправих към стълбите. Когато се обърнах за миг, видях, че гледаше след мен, сбърчил чело.

* * *

Облекчението ми, че толкова елегантно бях разрешила най-големите си проблеми точно преди отпътуването, бързо се изпари, защото Джери така и не се появи. Почаках известно време пред къщата, после отново влязох вътре и погледнах стенния часовник в антрето. Беше два и петнайсет. Джери трябваше да докара каретата пред къщата точно в два часа.

— Мога ли да ви помогна с нещо, милейди? — Като безшумна сянка на сиви и бели райета, мистър Фицджон стоеше любезно отстрани и ме гледаше въпросително.

Стиснах здраво с две ръце дръжките на малката ми пътна чанта. По необяснима причина изпитах потребността да му се доверя и да му обясня защо искам да отида в Еймсбъри, но разбира се, това изобщо не го засягаше.

— Джери трябваше да ме вземе в два часа — информирах го. — Бихте ли изпратили Седрик да провери къде се губи Джери?

— Разбира се.

След това се наложи да почакам още десет минути, когато плувналият в пот от бързото тичане Седрик се върна и останал без дъх, се поклони пред мен.

— Джери го няма.

— Как така?

— Ами няма го. Джако каза, че Джери е изчезнал.

— Но той не може да изчезне просто така.

— Така каза Джако.

— Каквоточноказа Джако? — намеси се мистър Фицджон със строг тон.

Седрик отново се поклони.

— Сър, той каза, че едно момче е предало съобщение на Джери, вследствие на което той е тръгнал, без да каже и дума, и повече не се е върнал.

— Сигурно съобщението е било важно — прецени мистър Фицджон. — Не е характерно за Джери просто така да изоставя задълженията си, без да предупреди никого.

Аз също смятах така и през главата ми минаха най-дивите предположения.

— Джако да докара двуколката и да ме закара до книжарницата на мистър Скот — наредих аз.

Седрик се поклони за трети път и нахлупи капата си, след което се отправи на бегом към конюшнята.

— Милейди, ако се нуждаете от помощта ми, моля, не се колебайте да ми споделите желанията си — помоли мистър Фицджон, докато ме наблюдаваше внимателно и с известно безпокойство.

Кимнах мълчаливо и изчаках изпълнена с безпокойство, докато Джако най-сетне пристигна. Той трябваше още веднъж подробно да ми обясни как Джери бе получил съобщението, но узнах единствено онова, което Седрик вече бе разказал.

— Не, Джери наистина нищо не каза — рече ми Джако. — Нито думичка, да пукна, ако лъжа. Просто офейка.

Джако не бе видял злокобното съобщение, но той, така или иначе, изобщо не можеше да чете. И не, не познаваше момчето, било е просто едно от многото от пощата за едно пени, каквито на тълпи обхождаха улиците.

Джако разтегли беззъбата си уста в угодническа усмивка и ми помогна да се кача в двуколката. Преди да затвори вратичката и да се покачи на капрата, той се осведоми разговорливо, дали аз и мис Бриджет се чувстваме добре. Потънала в мисли, отвърнах нещо, което да го удовлетвори. По време на пътуването до Бонд Стрийт мислите ми непрестанно кръжаха около настойчивия въпрос какво се бе случило с Джери.

Когато пристъпих в книжарницата на мистър Скот, той ме посрещна, куцукайки. Той бе по-блед от обикновено, а лицето му беше леко изкривено. Явно изпитваше голяма болка. Отново ме обзе натрапчивото желание по някакъв начин да му помогна. Просто не беше честно, че на пътуващите във времето им бе забранено да донасят медикаменти от бъдещето.

— Милейди! На какво дължа честта на посещението ви? Не трябваше ли вече да сте на път за Еймсбъри? И къде е Джери? Отвън при каретата?

— Моля, наричайте ме просто Ан — помолих го. — Когато сме насаме, можете да оставите формалностите настрана. Аз дойдох, защото се надявах да намеря Джери тук.

— Да го намерите? — повтори мистър Скот. — Той не е ли при вас?

— Не, той е изчезнал.

— Изчезнал? — Мистър Скот леко залитна, тъй като се отпусна прекалено много на болния си крак. Но бързо се хвана за един от рафтовете. — Но къде?

— Знам само, че в конюшнята е получил някакво съобщение, вследствие на което си е тръгнал. Той трябваше да ме вземе в два часа, но така и не се появи. Искахме да отидем до Еймсбъри.

— Той ми разказа за плановете ви за пътуване — рече мистър Скот, с помрачено от страх и тревога изражение. — В ранния предобед се отби за кратко, за да стегне багажа си и да си вземе малко пари. А сега е изчезнал?

— Явно нещо се е случило — заключих.

Изражението на мистър Скот се вкамени.

— Мисля, че някой го е подмамил с това съобщение.

— Но защо? — Слисана, погледнах стария книжар. Ръката, с която продължаваше да се държи за рафта, трепереше силно.

— За да не отпътувате за Еймсбъри.

О, боже мой. Да не би да смяташе, че някой бе подмамил бедния Джери, за да… Не. Забраних си всякаква подобна мисъл, бе прекалено ужасяващо.

— Моля се на Бог да не му се е случило нещо лошо. — Гласът на мистър Скот трепереше толкова силно, колкото и ръцете му. — Той е всичко за мен. Целият ми живот.

Изведнъж ми стана много студено.

— Сега какво да правя? По-добре ли ще е да се откажа от плана ми и да не отпътувам за Стоунхендж?

— Не — отвърна старият книжар категорично. — Трябва да отидете там. Особено сега. Вече знам, че е от съществено значение за мисията ви да сте при каменния кръг по време на пълнолуние.

— Знаете? — невярващо отвърнах на решителния поглед на мистър Скот. — Откъде? — Прониза ме лъч надежда. — Да не би да сте влезли в контакт с Хосе? Бил ли е тук? Обадил ли ви се е?

— Не, нямам информация за мистър Маринеро. Но открих нещо друго. Една рисунка.

— Рисунка? — попитах неразбиращо.

Той кимна.

— Ако не бяхте дошли тук, още днес щях да ви я донеса на Гросвенър Скуеър. Елате, там отзад е.

Той закуцука напред към задната стаичка. Дървеният му крак се удари глухо в касата на вратата. Толкова бързаше, че за малко да се спъне. В малката стая беше топло. Слънцето грееше през двата тесни прозореца и загряваше въздуха. В кучешкия кош до износеното канапе лежеше Тили и спеше. Когато прекрачих помещението след мистър Скот, тя отвори едното си око и ме погледна уморено, а зад едно от двете кресла се изстреля светлокафява топка козина и въодушевено скочи върху мен.

— Сизифус! — Наведох се и взех на ръце подскачащото от радост кутре. — Ама че си пораснал! Не трябваше ли отдавна да са ти намерили нов дом?

Мистър Скот въздъхна.

— Една съседка искаше да го вземе, но спешно й се наложи да замине за Ексетър, защото майка й се разболя. Така че се наложи той да си остане тук, което ни изправя пред големи затруднения. Още отсега мисис Симънс е напълно неспособна да се оправя с него. А що се отнася до мен… — Вяло посочи дървения си крак, след което взе един сгънат пергамент от рафтовете с книги и с него в ръка седна до масата. — Явно ще трябва да се съглася с предложението на мисис Симънс да дам Сизифус на някой кучкар.

— А какво ще се случи там с него? — попитах притеснено.

— Той е жизнен и умен и може да бъде обучен за куче пазач.

Бях потресена. Междувременно вече бях видяла няколко кучета пазачи в града. Това бяха агресивни, с оголени зъби и отглеждани без ласка животни, чийто периметър на движение стигаше до края на потракващата им верига.

— А ако обучението му за куче пазач не сполучи?

Мистър Скот повдигна тъжно рамене.

— Не мога да го задържа. Няма кой да го разхожда. Досега Джери се грижеше за кучето през свободното си време, но докато него го няма… — Угрижен, старият мъж не довърши изречението.

Сизифус ме побутна небрежно с влажното си носле. Аз погледнах в големите тъмни кучешки очи и решението бе взето.

— Аз ще го взема — обявих.

Изражението на мистър Скот се разведри.

— Така ще ни направите голяма услуга.

— С най-голямо удоволствие. — С малкото куче в скута ми, се настаних на масата до възрастния мъж и загледах със смесени чувства как разтваря пергамента и го плъзга към мен. — Ето, вижте.

Рисунката. Усетих как малките косъмчета на врата ми настръхват. Точно на мястото, където преди усещах сърбежа, когато се задаваше опасност. Чувството не беше същото, дори не се доближаваше до него, беше само негово бегло подобие. Но за да осъзная колко зловещо и всяващо страх бе лежащото пред мен изображение, не беше нужна специална дарба. Пергаментът бе стар и изпомачкан. По краищата бе прогорен, сякаш някой се е опитвал да го запали, но после е размислил. Рисунката върху петнистия пергамент бе отчасти размазана, но въпреки това детайлите ясно се различаваха: бе изобразен Стоунхендж, или поне част от него. Мрачна сцена с високо извисяващи се скални късове по двойки, с лежаща върху тях подобно на покрив скала. Портали от камък. А може би портали към вечността. За мен нямаше никакво съмнение: порталът, който търсехме, се намираше там. Последният, който бе останал. На фона на черното нощно небе се извисяваше пълната луна, а на преден план бе нарисуван, сякаш между другото, един предмет.

Котешката маска.

— Откъде имате рисунката? — попитах с пресипнал глас. Сърцето ми биеше лудо. Неосъзнато прокарвах ръка по копринената главица на Сизифус и почти не забелязвах, когато той жизнерадостно се опитваше да оближе ръката ми.

— Точно това е най-странното — отвърна мистър Скот. — Дойде по пощата.

— Има ли отбелязан подател?

Възрастният мъж поклати глава.

— Единствено успях да науча, че рисунката е пусната преди известно време с изричното поръчение да бъде доставена днес.

Дива надежда избуя в мен.

— Със сигурност е изпратена от Хосе! Дава ни някакво указание!

— Това е и моето предположение. Оттам и моето заключение, че трябва да отидете там по време на предстоящото пълнолуние. — Мистър Скот бе пребледнял още повече. Отчаянието му бе ясно доловимо. Страхът му за Джери осезаемо го потискаше. Искаше ми се да му помогна или някак си да го успокоя, но и самата аз не знаех какво се бе случило. Въпреки това се насилих да кажа няколко утешителни думи.

— Всичко ще се нареди — рекох успокоително. — Хосе ще намери начин да оправи нещата. Той ще се погрижи Джери да се върне. Със сигурност.

Но когато малко по-късно се връщах обратно към Гросвенър Скуер със сгънатия пергамент и кошничка под мишницата, надеждата ми се беше поизпарила. Трудностите, които се трупаха пред мен, изглежда, се превръщаха във все по-висока планина.

— От кошницата се чува скимтене — констатира Джако, докато пред къщата ми помагаше да сляза от каретата. — Струва ми се, че вътре има куче.

Спестих си отговора на това остро като бръснач умозаключение. Вместо това му зададох един логичен въпрос.

— Джако, били ли сте някога в Еймсбъри?

Той сбърчи и без това сбръчканото си чело.

— Къде?

— В Еймсбъри.

— Никога през живота си — отвърна той.

— Но аз съм бил! — гръмко се разнесе зад мен.

Подскочих стреснато. Само това ми липсваше. С насилена усмивка се обърнах към граф Клевли.

— ! Ама че работа! Откъде се появихте така изведнъж?

Той посочи към голямата си тежкарска карета.

— Исках да ви направя посещение, скъпа Ан. През последната седмица идвах множество пъти, но винаги ми се казваше, че не сте си вкъщи. Какво прекрасно съвпадение, че тъкмо си идвате. Да не би в кошницата да има куче? И какво ще правите в Еймсбъри?

Погледнах го с предпазлива надежда. Може би той беше решението на настоящия ми най-голям проблем.

— Имам работа там. Но е… поверително.

— Ще ви заведа там — веднага се отзова Джордж

Със сериозен жест той нагласи извезания си с орнаменти копринен жакет и намести бомбастичния възел на вратовръзката си, уверявайки се, че всичко си е на мястото.

— Още утре вечер трябва да съм там — обясних му.

— Моля? — попита той, поставил ръка зад ухото си.

— Още утре вечер трябва да съм там — повторих по-силно. — Преди падането на нощта!

Стреснах се, защото входната врата току-що се бе отворила. Но беше само мистър Фицджон, който любезно очакваше да си вляза вътре.

— Вече безпроблемно съм пропътувал отсечката само за един ден — изтъкна графът. — Притежавам отличен екипаж с четири коня, което ми позволява да премина първия етап от пътя двойно по-бързо от най-бързата пощенска карета.

— Това означава ли, че ще е достатъчно, ако потеглим утре сутринта?

— Със сигурност. — Той ми се усмихна широко. — Ще ви взема утре в шест. Така дори ще ни остане време да спрем за един обилен обяд.

Графът говореше толкова високо, че най-вероятно се чуваше из целия парк. Или поне до мястото, където бяха застанали мистър Уест и мистър Смит, бившите стражари от Боу Стрийт, които винаги предано ме следваха и бяха дошли с мен дори и на Бонд Стрийт.

В момента и двамата стояха сякаш случайно няколко къщи по-надолу и разговаряха помежду си, но аз забелязах как държаха Джордж под око. Утре сутринта отново щеше да ми се наложи да измисля нещо, за да им се измъкна.

— Джордж, бих предпочела, ако можете да говорите малко по-тихо.

— Какво?

Поставих пръст пред устните си и той кимна с разбиране.

— Ще мълча като гроб и ще съм до минутата точен. Моя скъпа, скъпа Ан! Бих отишъл с вас чак до края на света! Толкова ми се иска най-сетне да разговарям с брат ви. Нали знаете. За да му разкрия чувствата си.

Възхитената му усмивка, с която ме дари, ми беше малко неудобна, а още по-малко ми хареса с каква страст целуна ръката ми. Добре, че Себастиано не можеше да го види.

Нещо ме накара да погледна нагоре към къщата. По дяволите! Тойго бешевидял. Блед и видимо отслабнал, Себастиано стоеше на отворения прозорец на спалнята си и гледаше със зловещо изражение надолу към нас.

— За съжаление, сега трябва да ви оставя, Джордж. Брат ми вече ме очаква.

Отскубнах ръката си от графа и му се усмихнах с престорено съжаление.

Джордж бе проследил погледа ми и цъкна съжалително с език.

— Надявам се, че Фоскари се възстановява добре. Лоша работа беше това с Касълторп. Никога не бих предположил, че този тип е толкова подъл. Колко хубаво, че го няма. Иначе щеше да се наложи аз самият да го предизвикам. Отвратителен инцидент. Все още не мога да повярвам какво се случи. Но вече ви писах за всичко това, прескъпа ми Ан.

И то не само веднъж. От дуела насам освен напразните опити на Джордж да говори лично с мен, той ми бе изпратил най-малко три писма, в които периодично ме уверяваше в своя потрес, срам и съпричастност. Да не говорим за възхищението му към мен.

— Трябва да вървя — казах възможно най-любезно.

Графът се поклони.

— До утре, моя най-скъпа Ан!

Побързах да се прибера в къщата.

* * *

— Къде беше? — поиска да узнае Себастиано, когато две минути по-късно влязох в спалнята му. Мийкс ми отвори вратата с неодобрително изражение и се оттегли неохотно, когато Себастиано му нареди да ни остави сами. — И какво търсеше онзи тип отново тук?

Изчаках Мийкс да затвори вратата след себе си.

— Предполагам, че същото както обикновено — отвърнах правдиво. — До известна степен той ме почита. Всичко е много безобидно, много добре го знаеш. Нали ти показах всичките му писма.

— Точно в това е проблемът. Той се прави на много безобиден. Лудо влюбеният, напорист мухльо. Ако питаш мен, просто използва всяка възможност да се навърта около нас. Нямам вяра на този тип.

Първият ми импулс бе да му възразя, но досегашният ми опит в това отношение ме бе научил, че е по-здравословно да не се доверявам прибързано на никого, особено на хора, които и без това бяха заподозрени. Може би вероятността не бе особено голяма, но и не бе напълно изключено Джордж да не е напълно искрен. Внезапното му желание да ме откара до Еймсбъри можеше да се дължи и на други мотиви, а не на обожанието му. Може би все пак трябваше да намеря друга възможност да стигна до там. Боже, ставаше все по-сложно!

— Защо просто не му кажеш най-сетне да те остави на мира? — продължи Себастиано.

Бях толкова изнервена, че не можах да сдържа заядливия си коментар.

— Както ти каза на Ифи да те остави на мира?

Себастиано не се върза. Той ме погледна със свъсено чело.

— Не ми харесва, че излизаш толкова често. Младоженеца Кен може да дебне наоколо. Както и други от неговия сорт. Трябва да има поне още един негов съучастник. На практика може да е всеки.

— Мистър Уест и мистър Смит са като две мои сенки, нищо няма да ми се случи.

— Освен ако отново не ги измамиш, за да можеш на своя глава да проведеш някоя от твоите животозастрашаващи операции. — Той ме погледна настойчиво. — Ана, обещай ми, че няма да направиш отново подобно нещо!

Усетих как топлина плъзва нагоре по лицето ми. Ей сега щях да се изчервя. Всеки миг Себастиано щеше да ме разобличи, но едно почукване на вратата ме спаси.

— Влез! — извиках с облекчение.

Беше мисис Фицджон. След един от нейните вдървени поклони ме уведоми, че лейди Уинтърботъм е дошла на гости и че малкото куче е свършило работата си върху обюсонския килим.

— Веднага идвам — рекох, вече на път към вратата.

— Малко куче? Значи, си била при мистър Скот — установи Себастиано и малко непохватно се отпусна върху ръба на леглото. На никого не можеше да убегне каква нужда от почивка продължаваше да има той. — Щеше ли някога сама да ми кажеш, че си била там?

— Хм, тъкмо смятах да ти разкажа, но ти поиска първо да говорим за Джордж. И да, взех Сизифус при нас, но само временно. — Имах гузна съвест, защото криех от Себастиано най-важните факти, но действията ми бяха продиктувани от извънредното положение. Всичко, което можех да му разкажа — че Джери бе изчезнал, че се бях сдобила с тайнствен пергамент, че утре сутринта щях да замина за Еймсбъри без него, — щеше само да го разстрои. И като краен резултат щеше да дойде с мен, без оглед на състоянието си. Но именно това в никакъв случай не трябваше да се случва. От дългото и друсащо пътуване имаше вероятност раната му да се отвори наново и температурата да се завърне. А това щеше да доведе до последици, за които изобщо не исках да мисля. За нищо на света не исках да го изложа на повторна опасност. Себастиано се нуждаеше най-много от спокойствие и почивка, и аз щях да се погрижа да получи и двете.

— По-добре отново си полегни — посъветвах го.

Преди да напусна стаята, забелязах, че ме гледа замислено. Така, сякаш ми нямаше вяра. За което имаше и пълно право. Сърцето ми се сви, докато слизах надолу. Чувствах тежестта на отговорността като воденичен камък около шията. Как ми се искаше да поговоря със Себастиано за всичко това! Но беше невъзможно. Трябваше сама да се справя, защото, ако той разбереше истината, нямаше да допусне да отпътувам без него за Еймсбъри. А ако дойдеше, в сегашното му състояние това можеше да го убие. Една дилема, която имаше само едно решение — той трябваше да остане тук. Така че нямах никакъв избор, азтрябвашеда пазя в тайна плана си. Толкова бе просто. Но и толкова трудно.

Една въздишка ми се изплъзна, докато прекрачвах салона, където ме очакваше Ифи.

— Скъпа Ан! — Тя целуна въздуха до дясната ми буза. Косата й леко ухаеше на върбинка, а бузите й имаха свеж розов цвят без никаква намеса на руж. Лавандуловосинята й рокля бе чисто нова, или поне не я бях виждала да я носи преди, както и ръкавиците в тон от мека като памук ярешка кожа и малката шапчица с цветчета. — Надявам се, че си добре, мила моя!

— Да, благодаря, че попита — отвърнах разсеяно. Всъщност изобщо нямах време да си говоря с нея. Спешно трябваше да се погрижа за транспорт до Еймсбъри. За мое съжаление, на Джордж не можеше да се има пълно доверие, а в това отношение не исках да поемам излишен риск. — За съжаление, днес не мога да изляза с теб на разходка или да те придружа по магазините — казах за всеки случай.

— Дойдох тук, за да се осведомя за състоянието на брат ти. И му донесох нещо. — Тя взе чантичката си от облегалката на креслото, на което бе седяла допреди малко, и извади от нея едно пакетче. — Това са съвсем пресни пралини. С печени бадеми и карамелизирана захар. Точно както ги обича.

Откъде, по дяволите, знаеше Ифи какви пралини обичаше да яде Себастиано? Преди да се усетя, изтърсих въпроса на глас. Тя ме погледна учудено.

— Откъде знам ли? Попитах го и той ми отговори.

— Кога?

Тя се изчерви.

— Вечерта, когато… бяхме заедно в градината.

Аха. Значи, първо се бе осведомила за любимите му сладкиши, а после му бе показала гърдите си. Погледнах я твърдо.

— Той няма време за посещения. Трябва да си почива и да не става от леглото.

— Наистина ли? Преди малко срещнах Мийкс в коридора и той каза, че Себастиан е облечен и може да приема посетители. И че ти също си постоянно при него.

Възмутено изпънах рамене.

— Аз съм му сестра!

— А аз съм добра приятелка, която му желае най-доброто. — Тя се усмихна тъжно. — Знаеш ли, Ан, след всичко, което бедният ти брат преживя, може спешно да се нуждае и от най-малкото ободряване. Онази жена, която е обичал на Карибите, нея я няма. А и е много под неговото ниво. Бъдещето му е тук, в Лондон, в града на неговите предци и в обкръжението на обществото, на което принадлежи заради положението си. Говори добре за него, че толкова дълго й е бил верен, но с времето ще осъзнае, че животът му е пред него. Живот, изпълнен с щастие.

Беше кристално ясно накъде водеше всичко това. Ифи планираше наново да стартира плановете си за женитба. Беше изключително глупаво от моя страна да реша, че е способна да осъзнае грешката си. Ифигения Уинтърботъм не се предаваше толкова лесно, дори напротив, за нея бе измислен девизът: аз искам.

Тя ми се усмихна слънчево.

— Може би трябва да помолим Мийкс да ме отведе горе в господарската стая. Бих искала лично да предам пралините на Себастиан.

Търпението ми се изчерпа. Просто вече нямах сили.

— Ифи, това между теб и Себастиан… наистина няма да се получи. Той не е благоразположен към жените. — Всъщност казахгей, но явно преводачът добре го беше превел, защото Ифи веднага ме разбра.

Тя отвори уста и направи два опита да проговори, докато успее да каже нещо.

— Това не е вярно! — прошепна потресено.

— Напротив.

— Докажи го!

Тъкмо се канех да съчиня една мъжка любовна история от рода на „Планината Броубек“, но тъкмо навреме ми хрумна, че в тази епоха да си гей, не се приемаше за редно. Дори биваше наказвано. Затова казах строго:

— Явно забравяш, че това е забранено. Затова няма какво да доказвам. Още от ранна младост на бедния ми брат не му остава друго, освен да потиска наклонностите си и да ги крие.

— Да ги потиска… — повтори Ифи, заеквайки и явно шокирана.

— Точно така — продължих, без да ми пука. — Винаги щом някоя жена прояви интерес към него, той се чувства ужасно. Въпреки това се преструва и понякога изглежда така, сякаш му харесва. — Твърдо отвърнах на погледа й. — Нали не смяташ сериозно да се омъжиш за мъж, който намира камериера си за по-атрактивен от теб? Това бе просто пример — бързо добавих, преди да си е направила погрешно заключение. Любезно, но категорично взех кутийката с пралините от ръцете й. — Аз ще му ги предам и ще го поздравя от твое име.

Преди да е успяла да възрази, я хванах под ръка, изведох я от салона и я придружих до входната врата. Тя бе толкова стъписана, че не пророни и дума, като изключим едно измърмореноAdieu[15]за довиждане.

Съвестта ми се обади, когато видях колко объркано гледаше, докато вървеше към каретата си, но се успокоих с това, че всички тези безсрамни лъжи, които бях изрекла днес, са за добро. В крайна сметка имах мисия за изпълняване и трябваше да спася света. Затова малко послъгване не биваше да ме плаши. Освен това Себастианодействителнотрябваше да си почива. Не можех да допусна Ифи да застраши оздравяването му с нови опити за сближаване.

Е, добре де, пралините можех да му дам. Със сигурност бяха вкусни. От любопитство отворих кутийката. Наистина изглеждаха апетитни. Може би първо аз самата…

— Милейди.

Обърнах се рязко с чувство за вина. Фицджон се беше приближил с характерния за него безшумен маниер и стоеше зад мен. Прокашля се.

— Ако милейди ми позволи да задам един въпрос… Джери появи ли се?

— Не, за съжаление, не е — отвърнах потиснато. — И все още нямам представа как ще стигна до Еймсбъри. Джордж… Искам да кажа граф Клевли предложи да ме закара до там, но не съм сигурна дали мога да приема предложението му.

— Това действително би било много непристойно — съгласи се Фицджон. — Едно пътуване до провинцията на неомъжена млада дама, придружавана от мъж, който не е неин роднина, нито пък прислужник, ще разруши репутацията на въпросната дама завинаги.

Мили боже! Изобщо не бях помислила за това. Разбира се, че Фицджон имаше право. Хората щяха да започнат да клюкарстват и за нула време щях да изпадна от обществото. Накрая това дори щеше да ми струва поканата за партито на принц-регента — а с това и най-важният ни контакт, тъй като около този тип и неговото добруване се въртеше всичко.

Колко добре, че имах Фицджон за иконом. Той ме предпази от огромна грешка. С което решението на проблема ми още повече се отдалечи.

— Ако милейди ми позволи едно предложение, аз самият познавам пътя до Еймсбъри много добре. Съвсем наблизо живее една моя стара леля, която често посещавам. Освен това са ми казвали, че съм съвсем приличен кочияш. И тъй като съм ваш иконом, в случай че ви придружа, доброто ви име няма да пострада.

Изумена, премислих плюсовете и минусите на предложението, но това продължи около половин секунда. Какво гениално решение! Така с един удар бе решена цялата организация. Дори не трябваше да се притеснявам как ще се отърва от Смит и Уест, тъй като щях да пътувам под закрилата на моя иконом. По-добре не можеше да се нареди!

— Вие сте моето спасение, мистър Фицджон! Завиждам сама на себе си, че имам такъв чудесен иконом!

На този въодушевен коментар икономът реагира със свойствената за него невъзмутимост. Само едно съвсем леко потрепване на дясното ъгълче на устата му намекваше за това, че похвалата ми не го е оставила равнодушен. Донякъде очаквах да ме попита какво, по дяволите, ще търся в Еймсбъри и защо точно утре вечер трябва да съм там, но неговата професионална дискретност го възпираше да ме бомбардира с любопитството си. Просто се осведоми дали желая съпругата му да подготви необходимите провизии и няколко топли тухли за пътуването. Естествено, азмногожелаех.

С това въпросът беше решен. Фицджон щеше да ме откара до Еймсбъри и още в първите мигове на пълнолунието щях да стоя в каменния кръг на Стоунхендж. И да сторя онова, което съдбата ми бе отредила.

* * *

Някак си успях да запазя плановете си в тайна от Себастиано. Честно казано, това не беше особено трудно, защото вечерта преди отпътуването ми прекарах само няколко минути при него, колкото да му пожелая лека нощ. Той бе взел малко лауданум против болката и вече се бе отнесъл, когато влязох при него в стаята.

Лежеше в леглото, измит и сресан, и въпреки умората си много атрактивен в чистата бяла пижама, с която Мийкс го бе облякъл. Когато осъзнах с каква жар камериерът по цял ден се суетеше около Себастиано, за миг ми хрумна подозрението, че Мийкс влагаше в работата си много повече от чист професионализъм. Но що се отнасяше до това, наистина не трябваше да се притеснявам. Себастиано бе стопроцентово и абсолютно имунизиран срещу мъжки аванси, затова изобщо не ми пречеше, че неговият камериер го боготвореше повече от нормалното. Като изключим факта, че всеки път когато исках да остана за пет минути насаме със Себастиано, Мийкс се държеше като истински гадняр.

— Приятни сънища — казах тихо, докато го галех по косата, и така развалих перфектната му прическа в стил „Брут“ Целунах го нежно и самата аз отидох да си легна, въпреки че още нямаше осем часът. Оставаха ми само няколко часа сън, тъй като според Фицджон бе по-добре да потеглим преди изгрев-слънце, защото в противен случай имаше опасност да налетим на графа. Сънят ми бе неспокоен и навестяван от кошмари. Когато станах към четири часа сутринта и набързо облякох удобни, топли дрехи, се чувствах разбита и недоспала.

В антрето стоеше мисис Фицджон с кошница с провизии, топли одеяла и чанта със затоплени тухли. Докато мистър Фицджон товареше всичко това с помощта на Джако в каретата, набързо изпих на крак чаша горещ шоколад.

— Най-добре е да поспите още малко — посъветва ме мистър Фицджон, когато най-накрая се качих в каретата, прозявайки се. — Погрижих се да има достатъчно количество меки възглавници.

В следващия момент сама успях да се убедя в това. С благодарност се отпуснах в мекия тапициран ъгъл на пейката и поставих крака върху топлите тухли на пода на каретата.

— Изобщо не знам с какво съм ви заслужила, мистър Фицджон.

— Е, в крайна сметка всеки господар има подчинените, които заслужава — рече икономът любезно, преди да затвори внимателно вратичката на каретата.

Тази поговорка ми се стори необикновено мъдра и исках да помисля по въпроса, но докато го правех, задрямах. Когато отново се събудих, все още беше тъмно. Явно не бях спала много дълго.

— Просто място за плащане на пътен данък — каза Джако, когато отворих прозореца и погледнах навън. — Скоро ще потеглим отново.

Скоро установих, че по пътя ни имаше множество изградени бариери, на които трябваше да спираме и да плащаме пътни такси. Явно всички собственици на земи извън града имаха права над пътищата, с които пътуващите трябваше да се съобразяват. Но с напредване на времето престанах да се будя и спах дълбоко и без да сънувам, чак до късния предобед. Когато най-сетне се събудих, отново бяхме спрели, но този път на крайпътна станция за коне, където те бяха подменени. Едно много практично решение — по-късно на връщане човек можеше да получи обратно неговите си коне и да върне взетите под наем.

Използвах възможността да изпия чаша чай в съседната гостилница и да изям един от сандвичите с шунка от кошницата с провизии на мисис Фицджон. Тъкмо бях отпила от чая, когато мистър Фицджон се появи в залата. Изглеждаше разтревожен.

— Боя се, че са ни проследили, милейди — рече той тихо. опитвайки се да ме закрие с тялото си от любопитните погледи на кръчмарката. — Графът е. Току-що спря в двора на гостилницата.

Страх скова тялото ми. Джордж бе карал след мен! Това можеше единствено да означава, че в крайна сметка Себастиано щеше да се окаже прав: графът бе от лошите.

— Какво ще правим сега? — попитах аз. — Предпочитам да не го срещам.

— Оставете това на мен, милейди. Изчакайте спокойно тук, докато се върна.

От една страна, беше много практично да оставя нещата в компетентните ръце на мистър Фицджон. Но от друга, ситуацията беше прекалено обезпокоителна, за да остана спокойна на мястото си. Така че бързо станах и започнах да обикалям из гостилницата, следвана от озадачените погледи на кръчмарката и двама гости — селска двойка, които бяха домъкнали целия си багаж вътре, както и пълен с кудкудякащи кокошки кафез.

Малко по-късно мистър Фицджон се върна.

— Въздухът е чист. Тръгна си.

— Какво му казахте?

— Аз самият — нищо, той изобщо не ме видя. Подкупих конярчето да му каже, че сме продължили с друга карета заради счупен ок на нашия екипаж. След което той веднага скочи във файтона си и потегли. Ще пришпорва конете си като луд, за да ни настигне, и изобщо няма да му хрумне, че ние караме зад него.

— Но най-късно в Еймсбъри ще се усети, че е бил измамен — отбелязах аз.

— Не се притеснявайте, ще успея да намеря начин да спестя на милейди срещата с този нахален обожател — рече мистър Фицджон. Характерната за него невъзмутимост бе отстъпила място на яростна решителност.

— Не съм сигурна дали наистина ме преследва по тази причина — признах аз. — Искам да кажа, защото е влюбен в мен. Възможно е, в действителност… да крои нещо лошо.

— Имате предвид, че може би е разярен заради това, че го отблъснахте? Да го възприема като голям позор, че го зарязахте просто така, без да му оставите каквото и да било съобщение?

— Напълно е възможно — съгласих се с неприятно чувство в стомаха.

Разбира се, това бяха глупости, но за иконома подобно обяснение бе правдоподобно. Или поне по-смислено, отколкото ако му бях казала, че най-вероятно графът е коварен тип от бъдещето. Както и да е, все пак мистър Фицджон трябваше да знае, че от страна на Джордж може би ни грозеше опасност.

— Не се притеснявайте, милейди. Аз съм въоръжен. — Фицджон потупа кожената си чанта, която през цялото време носеше със себе си преметната през рамо на дълга каишка.

Устата ми пресъхна.

— Да не би вътре да има… пистолет?

Фицджон кимна с достойнство.

— По време на път човек винаги трябва да е подготвен за разбойниците и не трябва да оставя защитата си на случайността. Затова още преди много време съм си създал навика при пътуване на далечно разстояние винаги да нося оръжие със себе си, за да държа всякакви джебчии и крадлива паплач надалеч.

Боже господи! Моят иконом носеше със себе си пистолет! Преглътнах тежко. Това начинание все повече се превръщаше в непредвидимо приключение.

Но за мое облекчение, останалата част от пътя премина без произшествия. Най-много от време на време да изникнеше някоя яма, която караше каретата да подскача и яко ме раздрусваше. Пътувахме през целия ден и спирахме само колкото да сменим конете, да хапнем нещо или да се поразтъпчем. Конярят Джако се оказа издръжлив тип. Покрит с прах и приведен, седеше върху тясната помощна пейка зад капрата и от време на време при лоша видимост на завоите или при разминаване с други карети надуваше един рог, докато мистър Фицджон с неуморна сръчност държеше юздите.

Пътувахме през приятна, набраздена от ниски хълмове местност, в която живописни малки селца лежаха разпръснати под лъчите на слънцето. На фона на идиличната, прекъсвана единствено от песента на птичките тишина, всякаква опасност изглеждаше много далечна, но това усещане бе измамно. Когато се приближихме до нашата цел, почувствах безмерната опасност, която ме очакваше там. Знаех, че пред мен се простираше нощта, в която всичко щеше да се реши. Въпреки това сякаш нещо ме привличаше натам, нито за миг не ми хрумна идеята да се откажа и да се върна. Всичко, което щеше да се случи днес, бе толкова неизбежно, както изгревът на луната, която скоро щеше да се покаже блестяща на хоризонта. През целия ден небето бе безоблачно и също толкова ясен щеше да е и нощният небосвод.

Местността около Еймсбъри бе много провинциална. С изключение на няколко къщи със сламени покриви, както и множество житни поля и насаждения с цвекло, наоколо можеше да се видят малко следи на човешката цивилизация. Самото село бе много затънтено. Освен един селянин, който търкаляше бъчва през улицата, не срещнахме жива душа. С надеждата да зърна някоя гостилница, за мой ужас, съзрях пищната карета на Джордж Клевли. Притеснена, се обърнах, гледайки назад през прозореца, но изглежда, никой не ни обърна внимание. Още докато напускахме селото откъм запад и го оставяхме зад гърба си, слънцето залезе. Няколко километра по-нататък каретата спря в подножието на един хълм. Фицджон отвори вратичката.

— Пристигнахме, милейди. Останалата част от пътя трябва да извървим пеша.

Той любезно ми предложи ръката си, аз го хванах под ръка и погледнах нагоре към хълма. На фона на пурпурното небе се открояваха силуетите на големите, стърчащи скални блокове. Тук беше. Легендарният Стоунхендж.

* * *

Тъкмо бяхме извървели няколко дузини крачки по избуялата с треволяци пътека, когато чух как каретата зад нас изтрополи по пътя. Изненадана, се обърнах и тъкмо успях да видя как изчезна зад следващия завой.

— Но какво прави Джако, защо откара каретата?

— Наредих му да намери подслон в селото, след което да се върне. Все някъде трябва да пренощуваме. Освен това конете трябва да бъдат напоени и нахранени.

Мистър Фицджон изгледа изучаващо небето.

— Трябва да запалим факла, скоро ще се стъмни.

И действително той носеше една със себе си. Изумена, наблюдавах как я запали със старомодна запалка. Той наистина мислеше за всичко. Без него щях да съм напълно загубена.

Слънцето напълно се бе скрило. Оранжево-червената игра на цветовете в небето избледняваше и отстъпваше на мъгливото сиво на настъпващия здрач. Почти бяхме достигнали каменния кръг. Масивните монолити се извисяваха пред нас. Между обраслите с мъх камъни, изглежда, ни очакваха прастари тайни, въздухът бе наситен с необичайна енергия. Каквото и да се случеше днес, щеше да е скоро. До изгрева на луната оставаха само още няколко минути.

Мистър Фицджон извади джобния си часовник и отвори капачето му.

— Още една минута до появата на луната.

Отнякъде довя студен въздух и ме докосна.

Неочакваното прозрение ме удари като бухалка по главата.

— Аз изобщо не съм ви казала, че искам да стигна до Стоунхендж — изплъзна ми се, докато се отдръпвах от Фицджон. — Споменах единствено Еймсбъри. Точно както и на Джордж. И той бе спрял в селото, защото нямаше представа, че искам да отида при камъните. Новиезнаехте и затова директно продължихте насам.

— Така е. Вече се питах кога ли ще ви направи впечатление. — Иначе изпълненото с достойнство изражение на иконома изведнъж изглеждаше странно демонично на фона на светлината от факлата.

— Виесте — промълвих. — Вие сте старият, който стои зад всичко. Вие искате да разрушите времето!

— Не цялото време. Това, което ми трябва, ще запазя. А онова, от което искам да се освободя… е, да. Сигурно се досещате. Малко е крайно, но нямам голям избор. Все пак искам да спечеля играта. А това става най-лесно, когато човек изгони всички останали играчи.

— А аз какво общо имам с това? Защо ме доведохте тук? — едва успях да произнеса въпроса.

— Е, вие имате маската. За съжаление, тя не работи без вас. Вече опитах, защото си мислех, че ще се получи, но бях в грешка. Затова ви бе позволено да си я вземете обратно. И затова сега сте тук. Вие и маската.

— Какво сте сторили на Джери? — изплъзна се от устата ми.

— За съжаление, се наложи да изчезне, за да мога на негово място да дойда тук с вас.

Прилоша ми, за малко да повърна.

— И какво ще стане сега? — попитах. — И мен ли искате да убиете?

— Това зависи изцяло от вас. Нали знаете, всичко е само игра. Има победители и победени. Можете да се борите за победата. — Той посочи към хоризонта. — Луната тъкмо изгрява. Ще се изразя така: шансът да успеете, е петдесет на петдесет. Честна игра според мен. — Каза го с любезен тон, но от гласа му ме побиха тръпки. Резервираната му почтителност бе напълно изчезнала. Бе приключил с преструвките на иконом. Изведнъж изглеждаше с няколко сантиметра по-висок и хладнокръвно решителен.

Сърцето ми биеше лудо. Поех си дълбоко въздух, докато незабелязано се подготвях за бягство. Ако вдигнех полите си и направех спринта на живота ми, може би щях да успея да стигна до селото и там да помоля Джордж Клевли за помощ. Поне сега вече знаех, че той бе напълно невинен и неоснователно го бях подозирала. Той ме бе последвал само защото се е притеснявал за мен. Ако му се бях доверила, щях да дойда тук с него, вместо с Фицджон, и сега нямаше да съм така здраво загазила!

С присвити очи погледнах надолу по склона по посока на пътя. Не бях особено добра в бягането, но и мистър Фицджон не изглеждаше особено спортен. Освен това беше — поне видимо — двойно по-възрастен от мен. В действителност сигурно дори сто пъти. Макар и да притежаваше свръхчовешки сили (изобщо не исках да знам какви!), първо трябваше да ме спипа.

Но тогава изведнъж ми просветна, че изобщо не трябваше да тичам до селото. Спасението бе съвсем близо. Горе, близо до камъните, се виждаше трепкаща светлина и отнякъде, сякаш от много далеч, чух Хосе да ме вика.

— Насам, Ана! Към портала!

Измежду монолитите бе изгряла пълната луна, обрамчена от една от каменните порти, бе изникнала над върха на възвишението. Бледата й светлина обгръщаше каменния кръг и се сливаше с блясъка на отварящия се времеви портал. Без да се замисля, се втурнах натам. Насред блясъка изведнъж видях неясния силует на Хосе. Дори разпознах лицето му с черната превръзка на окото. Той изглеждаше изтощен, но в изражението му се долавяше и надежда.

— Тичай по-бързо! — извика той и ми протегна ръка от другия край на времето. — Трябваш ми тук! Без теб не мога да премина!

Дадох най-доброто от себе си, но не беше достатъчно. И изведнъж изражението на Хосе се промени.

— Внимавай! — извика отново.

Гласът му почти се заглуши от бученето и рева на водовъртежа на времето. Предупреждението му закъсня. В следващите части от секундата някой се нахвърли върху мен. Едно масивно тяло се удари в моето и ме събори. От силния сблъсък всеки кубичен сантиметър въздух бе изкаран от дробовете ми. Проснах се по гръб, а нападателят ми лежеше върху мен. На лунната светлина видях точно над мен светлоруса коса и снежнобели зъби. Без съмнение, това беше Младоженеца Кен, или наричаният още Реджиналд Касълторп. Той ме бе издебнал тук, разбира се, по нареждане на Фицджон. Но защо?

И тогава разбрах, тъй като Фицджон ме бе последвал и протягайки ръка, бе докоснал портала.

— Не! — успях да чуя далечния вик на Хосе, когато порталът се разпадна. Буквално експлодира и изчезна заедно с Хосе в нищото и всичко това придружено от мощен тътен. От ударната вълна лежащият напречно във въздуха камък се срина на земята. Из въздуха се разхвърчаха буци пръст, една от тях улучи Реджиналд по рамото и се раздроби на мънички парченца, от които едно-две попадаха в отворената ми уста.

Давейки се и плюейки под тежестта на Реджиналд, осъзнах какво се беше случило. Поради някаква причина Хосе е можел да отвори портала само защото бях наблизо, а Фицджон бе чакал точно този момент, за да локализира портала и да го разруши. Последния все още съществуващ портал вече го нямаше и вината за това бе изцяло моя.

Шансът бе петдесет на петдесет и аз бях изгубила.

— Удари я силно да припадне — извика Фицджон. — Бързо, иначе ще скочи във времето!

— Имам по-добра идея. Ще я убия. Сега вече не ни трябва. — Реджиналд посегна към земята и сграбчи един камък. Когато замахна с него, без изобщо да се замисля, ударих с челото си колкото силно можах брадичката му. Той изпусна камъка и залитна, простенвайки, назад, което ми даде възможност да го избутам и да се търкулна настрани.

— Тъпачка, ще те спипам — изрева Реджиналд, докато аз се изправях на крака и залитайки, отстъпих две крачки назад.

— Закъсня, идиот такъв — рече Фицджон.

Светлината от факлата огряваше лицето му в зловеща светлина.

Побеснял от ярост, Реджиналд оголи зъби и скочи към мен.

Стиснах силно очи и си пожелах да се върна обратно при Себастиано. В следващия миг светът около мен се превърна в ледена, непрогледно черна дупка.

* * *

— Ана! — чух някой сякаш отдалеч да вика името ми, след което последва цяла серия от италиански ругатни, звучащи като музика в ушите ми. По този начин ругаеше един-единствен човек, когото познавах, и това бе Себастиано. Звучеше наистина много мило. Не чак толкова мили обаче бяха шамарите. Един отдясно, един отляво, после още един отново отдясно, но по-силен от първите два.

— Съвземи се! — викаше ми той.

— Добре де — измърморих замаяно. Но за съжаление, не и преди четвъртия шамар, от който окончателно се събудих. И който, за съжаление, си заслужавах, след всичко, което бях прецакала. — Аз съм виновна — промълвих.

Себастиано въздъхна облекчено и ме придърпа в обятията си.

— Слава богу! Ти си жива!

Стори ми се, сякаш той потисна едно свое изхлипване, но сигурно грешах. Но когато чух следващите му думи, разбрах, че може би не съм толкова далеч от истината.

— Изведнъж се появи тук, на пода, и не дишаше — рече той. — Помислих, че си умряла!

— Всичко е наред — промърморих, докато с мъка отварях очи. — Дай ми само минутка.

Явно това предложение му се стори неприемливо. Страхът му за мен се обърна в гняв.

— Dio mio, къде, по дяволите, беше? През целия ден ми се струваше странно, че не се появи, без значение какво ми разправяше Мийкс. Пазарувания с Ифи и посещения в операта, как ли пък не! — Той ме хвана за раменете и ме раздруса. — По дяволите, Ана, говори с мен! Къде беше? Да не би в Стоунхендж? Мислех, че сме единни по въпроса, да не предприемаш нищо повече на своя глава!

— Нямаше друг начин — отвърнах с треперещ глас. И тогава му разказах всичко. — Имах шанса да върна Хосе — заключих с тих глас. — Но го прецаках.

Той ме слушаше с каменно изражение.

— Трябва да се махнем от тук — рече безизразно. Само това единствено изречение. Самият той вече бе станал и бе започнал да се облича. Виждах колко му е трудно заради ранената ръка и исках да му помогна, но той отказа безцеремонно. — По-добре си стегни багажа. Вземи само най-необходимото. Ще вървим пеша, никой не бива да знае къде отиваме.

— А ние къде отиваме?

— Ще си намерим скривалище, където на Фицджон не би му хрумнало да ни търси. Ако останем тук, все едно му се поднасяме на сребърен поднос и най-вероятно до утре ще сме мъртви. Повече не сме му нужни.

— Същото каза и Реджиналд — потвърдих притеснено.

— Виждаш ли. Това, че самият аз съм още жив, вероятно се дължи на факта, че Фицджон е искал всичко да продължи нормално, за да може да надзирава по-добре действията ти и непрестанно да е близо до теб. Но сега вече той постигна каквото искаше — тази епоха е окончателно изолирана, порталите са унищожени. От този миг насетне само ще му пречим, затова ще се погрижи веднъж завинаги да се отърве от нас.

— А останалите хора в къщата? Мислиш ли, че някой от тях… — Замлъкнах. Гърлото ми се свиваше само като се замислех за това.

Себастиано изрече на глас опасенията ми.

— Не можем да имаме доверие на никого. Всеки от тях може да е подкупен от Фицджон.

— Можем да пуснем жалба срещу него и да накараме да го арестуват. Та нали официално той е само един иконом.

— В полицията на Боу Стрийт също има свои хора, това е толкова сигурно, колкото аминът в църквата. — Лицето на Себастиано бе много бледо и ядосано, виждах какво усилие му костваше да се облече.

— Позволи ми да ти помогна!

Той избута ръцете ми настрана.

— Отиди да си стегнеш багажа. И гледай да не събудиш някого.

Обезсърчена, отидох в съседната стая и безразборно напъхах някои неща в една чанта. След известно колебание сложих във втора чанта няколко от любимите ми книги и три тома от енциклопедията. Когато се върнах при Себастиано, той вече се бе облякъл и бе стегнал пътната си чанта.

— За какво са ти две чанти? — попита той.

— Ъ… ами така тежестта се разпределя по-добре. По-здравословно е за раменете.

— Когато повече не можеш да носиш книгите, ще ги оставим някъде по пътя — заяви ми той.

— Да, разбира се, ще го направим — уверих го, но в действителност бях твърдо решена в краен случай да мъкна книгите с мен чак до края на света (или на времето).

Забелязах, че Себастиано бе донесъл от господарската стая ковчежето с парите и бижутата. Поне нямаше да се лутаме без средства, което малко ме успокои. Ако изобщо нещо можеше да е успокоително в тази заплетена ситуация.

Той проследи погледа ми и поклати мрачно глава.

— Ковчежето е празно. Парите, бижутата — всичко е изчезнало. Дори и диамантеното ни колие.

— Какво? — Изплаших се. — Но защо…?

— Мръсникът е взел всичко ценно и е оставил само дреболиите. Прибрах няколко сребърни свещника, които бихме могли да продадем. Но само при екстремни обстоятелства, защото Фицджон със сигурност ще държи под око съответните заложни къщи. Надявам се, че ти имаш известно количество пари в брой.

Зяпнах го слисана.

— Само малка сума за из път, която си бях взела.

— Това трябва да ни стигне.

— Ще ни стигне най-много за няколко хранения и една нощувка.

— Просто ще трябва да снижим малко изискванията си. — Той нарами чантата си и направи физиономия, тъй като от движението го заболя. — Давай да се махаме от тук.

Възможно най-тихо слязохме долу. Във фоайето се заковах на място. От кухненските помещения се чуваше ясно различим шум. Щеше да е радостен лай, ако Сизифус бе с няколко месеца по-голям, но тъй като все още бе кутре, звучеше по-скоро като радостно скимтене.

— Изчакай за момент — казах и преди Себастиано да е успял да възрази, вече се бях отправила към кухнята. Кучешката кошница бе оставена до печката. Изрично бях помолила мисис Фицджон да не оставя Сизифус сам и през нощта също да го наглежда, тъй като в чуждата обстановка и без майка си той сигурно ще се страхува. Явно тя бе решила, че място за спане в кухнята е повече от достатъчно за мъничето.

Той бе излязъл от кошницата и ме посрещна тичешком. Развълнуван, заскача по мен, а когато клекнах до него, веднага започна с благодарност да ближе ръката ми.

— Сега какво ще стане с теб? — попитах безпомощно. Но всъщност знаех отговора, още преди да започне да скимти жалостиво и да ме гледа умолително с големите си очи. — Е, добре, ще те взема с мен. Но наистина трябва да си много тих.

И за мое изумление, той действително го направи, по което, без съмнение, си пролича колко е умен. Мушнах в кошницата един кокал за дъвчене и за игра и той веднага започна да го глозга. С кошницата в ръка отидох обратно във фоайето, където ме очакваше Себастиано с непроницаемо изражение.

— Щом и без това ще се крием, спокойно може да дойде с нас — защитих спонтанното си решение.

Себастиано ме гледаше безмълвно в продължение на няколко безкрайни секунди и аз се настроих за сериозна дискусия. За всеки случай изложих един от най-стабилните ми аргументи още в началото.

— Той е много полезен спътник — обясних аз. — Има заложбите на истинско куче пазач. Чу ли как вдигна аларма, когато усети, че има някой във фоайето? А бяхме съвсем тихи. Едва ли някой би се справил толкова добре! — Със сигурност щях да прозвуча много по-убедително, ако можех да говоря силно и настойчиво, вместо само да шептя.

— Ана. — Себастиано въздъхна. После, за моя изненада, протегна ръка и ме погали по бузата. — Какво да правя с теб?

— Нямам представа — отвърнах честно.

— Всъщност трябва да съм ти ужасно сърдит, знаеш ли?

— Наистина трябва — казах с лудо туптящо сърце. — Още повече че и аз самата съм си ужасно сърдита. Строго погледнато, трябва да ми удариш още няколко плесници. Или поне да ми се навикаш. Въпреки че някой може да ни чуе, а нали трябва да сме тихи. Но по-късно задължително трябва да го направиш.

— Ще помисля по въпроса. Сега нека се разкараме от тук.

— Но къде ще отидем?

— Все нещо ще ни хрумне по пътя.

— Но ти не трябва да ходиш. Лекарят каза, че…

— Ако останем тук, съвсем скоро никога вече няма да можем да ходим.

И така посред нощ напуснахме Фоскари Хаус, а с това и нашия луксозен живот. По небето се бяха скупчили облаци, които скриваха пълната луна. Нощта бе черна и застрашителна. Без надежда и без да знаем какво ни носи бъдещето, ние потеглихме.

Четвърта част

— Преди малко видях единия от двамата ни бодигардове на ъгъла отсреща — информирах Себастиано три седмици по-късно, докато, дишайки тежко и учестено, и цялата покрита с капки дъжд, се втурнах в бедняшката таванска стаичка, която заедно обитавахме.

— По дяволите!

Той се обърна към мен и така получих възможност да се полюбувам на голите му тренирани гърди — една от малкото радости в последно време. Той тренираше всеки ден с гирички (всъщност с тежки тухли) и не му оставаше много да достигне предишната си форма. Раната бе зараснала добре, а и движенията му вече не бяха сковани. Чрез упорита всекидневна тренировка стъпка по стъпка бе възвърнал силата и бързината си. И по всичко личеше, че за съжаление, в най-скоро време и двамата щяхме да зависим от бойните му умения.

— Кой от двамата беше? — поиска да узнае ядосано.

— Смит. — Опитах се да овладея препускащия си пулс, но тъй като току-що бях изкачила, тичайки панически, шест стръмни стълби, не бе лесно да се постигне. След като седмици наред бях седяла бездейно и бях убивала времето си главно с четене, бях излязла от форма. Дишайки тежко, добавих. — Въпреки че, хм, не, може да беше и Уест. Нали знаеш, че не мога да ги различавам един от друг. Но мисля, че беше Смит. Макар че всъщност няма съществено значение, защото при всички положения беше единият от двамата.

— Сигурна ли си, че не те забеляза?

— Напълно. Навреме офейках.

Себастиано поклати глава.

— Време е да си стягаме багажа. Тук взе да става напечено. Веднага трябва да сменим местоположението си. Добре, че изобщо успяхме толкова да се задържим. Очаквах по-рано да се появят.

— Онзи тип може случайно да е бил тук.

— И сама не го вярваш. Фицджон е пуснал хрътките си да ни търсят из целия град, а това, че сега ги праща и в Ийст Енд, доказва, че подозира за скривалището ни. Все пак изобщо не бихме могли да си позволим нещо друго. — Той остави двете тухли настрана и взе ножа си. Уверено го подхвърли от едната ръка в другата и обратно, след което атакува с мълниеносна скорост невидим противник. По гърба ми полазиха тръпки, когато видях колко бърз и сръчен е той. И направо подскочих на мястото си, когато с рязко движение на китката запрати ножа по невинната стена, където той се заби с трептене — точно между очите на миловидно усмихващата се едрогърда красавица, която бе нарисувана на висящата на стената маслена картина. Моли твърдеше, че това бе неин портрет на младини, който известен художник й бе направил, но като изключим червените коси, нямаше много общо с нея.

Себастиано изтръгна ножа от платното и продължи с артистичните си номера. Той подхвърли уж небрежно ножа над рамото си и го хвана с другата ръка зад гърба си. След което се завъртя, проряза с острието въздуха, изписвайки буквата X, и хвърли ножа към леглото. Но преди острието да се приземи, той го сграбчи насред скока си във въздуха.

Впечатлена, наблюдавах как паянтовото легло почти се срути под тежкото приземяване на Себастиано и неговите осемдесет кила.

— Леле! — възкликнах. — Но мисля, че ще си имаме проблем с Моли заради това.

Тъкмо го бях изрекла, когато вратата бе разтворена широко и Моли се появи на прага.

— Каква беше тази врява току-що? — поиска да узнае тя.

Ножът профуча покрай носа й и се приземи между очите й — естествено, тези върху портрета, — което я накара да изпищи пронизително.

— Съжалявам — каза Себастиано, докато сядаше. — Беше нещо като рефлекс. Този трик е едно цяло. Тоест падане, хващане и хвърляне в едно.

Моли притисна ръка към развълнуваните си гърди.

— Нервите ми не могат да понесат подобно нещо! Когато ви подслоних, не подозирах, че тук непрестанно ще се мятат остри ножове! — Тя остави Сизифус на пода и той веднага започна да изучава, душейки, стаята, въпреки че вече я знаеше наизуст. Моли изплака: — Моят скъпоценен портрет! Съсипан е!

И действително от множеството попадения на Себастиано не бе станал по-хубав. Моли щеше да изиска това-онова за компенсация. За да пестим оскъдните си средства, преди няколко дни бях започнала да й давам уроци по пиано в претрупаната й с плюшени възглавнички дневна на долния етаж. Тя бе наследила от своя приятелка едно пиано, което в тази епоха бе особено любим музикален инструмент. Въпросната приятелка била метреса на преуспял търговец на коне, произхождащ от село, но който непременно държал да се развива, що се отнася до изкуството, и затова й подарил пианото. За съжаление, приятелката на Моли — на име Бес — не могла дълго да му се радва, тъй като скоро след това починала от туберкулоза. Бе завещала пианото заедно с любовника си на най-добрата си приятелка Моли Фландърс, която сега аз обучавах как да свири.

— Не че от мен ще стане някоя фина дама — ми бе казала. — Просто много обичах добрата Бес. И защото на мистър Фелпс му харесва, когато някой се занимава с музика и опера, и подобни глупости.

За съжаление, Моли бе пълен музикален инвалид. Нейните етюди трудно се издържаха, а стените на къщата бяха прекалено тънки, за да спират шума. Но и без това живеенето тук не беше особено уютно.

Обитавахме ветровита малка мансарда над двете стаи, в които живееше Моли, в изгнила и вмирисана къща под наем на Брик Лайн. След бягството ни от Гросвенър Скуеър не ни бе хрумнало нищо по-добро от това, да се подслоним при нея. В крайна сметка преди известно време изрично ни бе предложила услугите си в църквата. И действително великодушно ни бе приютила, но тя си имаше своите принципи, а първият от тях гласеше никога да не прави нищо безплатно. Уж самата тя плащала толкова безбожен наем, че без нашето доплащане отдавна да е трябвало да се изнесе. Но новите рокли и крещящо розовата боа от пера, която също изглеждаше чисто нова, не създаваха усещането, че живее на ръба на мизерията. Освен това имаше и мистър Фелпс, а заради неговото благоразположение рядко й се налагаше да работи на улицата. Една от причините да иска да свири на пиано бе един ден да се превърне в съпруга по вкуса на мистър Фелпс. За постигането на тази цел се бореше с твърда решимост. И изобщо нямаше никакво значение, че той бе женен.

— На неговата старица не й остава много живот — ми довери наскоро Моли. — От години вехне. Още бедната Бес непрестанно бе в очакване жената да хвърли топа, но онази с косата прибра първо нея. Животът е толкова несправедлив, да не говорим за смъртта. — Тя се прекръсти. — Но изглежда, всичко ще се обърне към добро. Миналата седмица жената е имала внезапен кръвоизлив.

Но няколко дни по-късно, вследствие на неочакван пристъп на сили, мисис Фелпс отново се бе възстановила. Явно бе дори забелязана да си купува нова шапка, което доведе до понижаване на настроението на Моли до точката на замръзване вече дни наред.

Моли инспектира ужасена дупките върху портрета си.

— Напълно е съсипана, красивата картина! Струваше ми цяло състояние!

Вдигнах Сизифус и го притиснах към себе си.

— С удоволствие бихме компенсирали щетата, но за съжаление, сме разорени, Моли.

Тя хвърли многозначителен поглед на сребърния свещник, който стоеше върху проядения от червеи скрин — нашата последна ценност. Всичко останало вече бе преминало в нейните ръце. За нов матрак (старият представляваше развъдник на бълхи), за кутия с чай (нашият единствен лукс) и най-вече за честите разходки на Сизифус. Ние самите не смеехме през деня да се показваме с него навън, тъй като Фицджон ни търсеше. С едно малко кученце като допълнителен отличителен знак щеше още по-бързо да ни намери. Затова за пред хората Моли го бе обявила за своя собственост и неохотно го разхождаше, когато трябваше да си свърши работата, което се случваше доста често.

Тя огледа първо мен, а после и Себастиано по начин, който не ми хареса.

— Между другото, преди малко някой разпитва за вас. Един висок, як тип, който доста приличаше на стражар от Боу Стрийт, ако разбирате какво имам предвид.

Изплаших се. Смит вече бе започнал да разпитва наоколо!

— Ти какво му отговори? — попитах я.

Моли не ме удостои с поглед, вместо това гледаше към Себастиано, който тъкмо се пресягаше за ризата си, което разкриваше добра гледка към мускулестия му гръб.

— Ами че тук, в района, не съм видяла никого, на когото да отговаря това описание. Но типът каза, че ще се върне. И също така, че ще има много добро възнаграждение за този, който има полезна информация. Напълно е възможно другите обитатели на къщата да не са толкова дискретни като мен.

— Напълно е възможно и вие самата повече да не сте, когато следващия път този тип цъфне тук — додаде Себастиано студено.

Моли само вдигна рамене, но мислите й бяха изписани върху лицето. Симпатиите й бяха ясно разпределени. На първо място бе нейното собствено добруване. Моли бе на почти трийсет и със сигурност нямаше да получи още много шансове за издигане в живота. Никой не можеше да й се сърди, че действа в полза на собствената си изгода. На нейно място най-съкровеното ми желание също щеше да е да се измъкна от тази мизерна обстановка. При това тук дори й бе сравнително добре, защото имаше цели два етажа за себе си. На по-долните етажи, разпределени из многото тесни стаи, живееха минимум десет семейства с множество деца. Когато срещах тези хора из стълбищните площадки, се плашех от болнавия им и запуснат вид. Без значение дали са стари, или млади — тук живееха все бледи, прекалено слаби и постоянно кашлящи хора. Много от децата имаха гладко обръснати глави заради епидемията от въшки. Цели семейства работеха до припадък в близката фабрика за вълнени платове, включително и децата, които още от девет-десетгодишна възраст трябваше да се бъхтят срещу мизерна надница. И въпреки всичкия мъчителен труд парите едва стигаха за наема и най-необходимото за ядене. През повечето време в къщата смърдеше на зеле и риба, и това бе миризмата в добрите дни. Когато валеше, през пукнатините се просмукваха отвратителните изпарения на преливащите външни клозети и отравяха въздуха и в най-отдалечените кътчета.

Разликата спрямо изискания луксозен живот на висшата класа в по-добрите части на града не можеше да е по-рязка. Беше трудно да се повярва при какви окаяни и мизерни условия трябваше да живеят хората тук. Обръщайки се назад се ядосвах страшно много на себе си — колко безотговорно бях пръскала пари на вятъра по време на обиколките ми по магазините с Ифи, без да се замисля и за миг дори за крайната бедност, царяща в източната част на града!

Не, никой не можеше да обвинява Моли, че искаше да се разкара от тук, без значение по какъв начин, и когато след забележката й за нейната дискретност улових погледа на Себастиано, веднага ми стана ясно какво си мислеше той. Че тя вече ни бе продала. И за мой ужас, това подозрение се потвърди, когато я погледнах по-внимателно. Лекото потрепване на клепачите, издайническото зачервяване на бузите, начинът, по който стискаше неизменната бутилка с джин — всички тези знаци не останаха незабелязани. Вероятно мистър Смит й бе възложил да ни отвлече вниманието, докато той се върнеше с подкрепление, но явно изблик на чувство за вина я бе подтикнал да подхвърли някоя и друга забележка, за да сме нащрек.

Себастиано взе свещника от скрина и го тикна в ръката й.

— Ето. За дупките в картината. И за всичко останало.

Той я погледна настойчиво право в очите, вследствие на което тя още повече се изчерви. Тя сграбчи свещника, отпи глътка джин и своенравно избърса устата си, без да обръща внимание на факта, че така размаза яркото си червено червило.

Избягвайки погледите ни, тя стисна свещника под мишница и напусна стаята. Две секунди по-късно отново надникна вътре.

— Както казах, със сигурност ще има хора в къщата, които ще издадат на онзи стражар от Боу Стрийт, че сте тук. Не знам какво сте прегрешили и дали освен този свещник сте откраднали и още нещо, но ми се струва, че са готови на всичко, за да ви спипат. — Тя направи физиономия, която явно трябваше да изразява съчувствие. — Просто ви казвам. — И след тези думи окончателно се разкара.

Въздъхнах дълбоко. Междувременно Себастиано бе започнал да опакова багажа.

— Какво чакаш? — попита той.

Напълно отчаяна, оставих Сизифус в кошничката му и започнах да пъхам нещата си в чантата.

— Къде ще отидем сега? — попитах на свой ред.

— Въпросът не е къде отиваме, а колко бързо ще се махнем. — Себастиано наметна мантото си с решителен замах, скочи в ботушите си и закопча колана с ножницата на кръста си. — Вероятно ни остава по-малко от половин час.

— Мисля, че разполагаме с малко повече, тъй като онзи тип сигурно ще извика подкрепление.

— Разбира се, че ще го направи. Но не лично. Гаранция, че е пратил някое момче, а той самият дебне някъде отвън и държи къщата под око. Това означава, че в момента имаме само един противник, но със сигурност не задълго.

Преглътнах надигащия се в мен страх и побързах с опаковането.

Себастиано си надяна шапката ниско над челото и преметна чантата си през рамо. А после ми протегна ръка. Аз я улових и почувствах, че изобщо не е толкова изпълнен с увереност, колкото се преструваше — пръстите му леко трепереха. Не толкова силно, колкото моите, но достатъчно, че да се забележи. Но поне бяха топли, за разлика от моите, които бяха студени като висулки.

Той ме придърпа към себе си и силно ме прегърна.

— Днес казвал ли съм ти, че те обичам?

— Да, веднага след като се събудихме.

— Значи, е крайно време да го повторя. Обичам те.

— И аз теб.

През последните дни си го казвахме по-често. Причината за това беше очевидна — и двамата се опасявахме, че скоро може би нямаше да имаме възможност да изричаме тези думи. Страхът, че ще бъдем открити, бе постоянен наш спътник. Напрежението, под което се намирахме, ни бе сплотило повече от всякога.

— Ана — прошепна Себастиано и ме целуна.

Сърцето ми политна към неговото. Целувката бе нежна и въпреки това толкова интензивна, че за малко да се разплача от любов. И от страх, да не го изгубя.

Той прочисти гласа си.

— Ако се отървем живи след тази мисия, трябва да се оженим.

Затаих дъх. Правилно ли го бях разбрала?

Той ме притисна още по-силно към себе си.

— Знам, че тук е всичко друго, но не и романтично. Бълхите и мръсотията, и вонята, обстановката никак не е подходяща. Всъщност си го представях по друг начин. С шампанско и на свещи. С пръстен.

— Да — казах аз.

Той ме отдръпна леко от себе си и ме погледна в очите.

— Да, какво? — попита леко притеснен.

— Да, съгласна съм! — Смеех се и плачех едновременно. — Искам да се омъжа за теб. Колкото е възможно по-бързо. Дори и без шампанско и годежен пръстен.

Отново се целунахме и изведнъж в стаята стана по-светло, сякаш изведнъж сивото дъждовно небе се бе разкъсало и в стаята бе проникнал слънчев лъч. Несгодите от последните седмици, вонящата квартира, мизерните хигиенни условия, монотонното, напрегнато очакване — всичко това моментално бе забравено.

Без да се сбогуваме с Моли, слязохме по запуснатото стълбище. Аз носех кучешката кошница, а Себастиано бе нарамил багажа ни, но в същото време стискаше и дръжката на ножа си. Той вървеше пръв, зорко оглеждайки се на всички страни.

Отново бягахме презглава, без никаква представа къде щяхме да се скрием. Не можехме да помолим за помощ никой от хората, които Фицджон познаваше, тъй като бяхме убедени, че той бе поставил всички под наблюдение и ако се стигнеше дотам, нямаше да се поколебае да елиминира всеки, който ни се притечеше на помощ.

Напуснахме къщата през задната врата. Навън беше мъгливо, поне толкова, колкото и в деня на дуела. Мръснобели кълбета се стелеха около запуснатите тухлени къщи, не се виждаше и на десет метра разстояние. Себастиано вървеше напред, а аз плътно го следвах. Забързахме крачка, а накрая почти се затичахме. Още на първия ъгъл от мъглата изникнаха два тъмни силуета. Подскочих ужасена, но тогава видях, че това са само търговецът на въглища и неговият син, които живееха две къщи по-надолу. От кучешката кошница се чуваше скимтене, но съвсем тихо. Бях обяснила на Сизифус, че трябва да е тих, и някак си, изглежда, ме беше разбрал, въпреки че беше още толкова малък. Това куче наистина беше специално. Себастиано ме беше предупредил да не се привързвам прекалено към него, но вече бе късно. Обичах това куче с цялото си сърце и само като се замислех, че по някое време — надявам се, много скоро! — ще се върна в настоящето и няма да мога да го взема с мен, гърлото ми се свиваше.

Свихме зад следващия ъгъл — и там стоеше мъж, сякаш изникнал от земята, целият в черно и с дълбоко нахлупена на главата широкопола шапка. Той държеше голям, смъртоносно изглеждащ пистолет в ръка и се целеше в Себастиано, който рязко бе спрял на място.

— Не го правете — извиках аз. — Ще ви платим двойно! Не, десеторно! Колкото искате!

— Съжалявам. Никой не мами мистър Фицджон, защото е опасно за здравето. — Мистър Смит внимателно се прицели в главата на Себастиано. — Нищо лично.

— Скочи — каза Себастиано беззвучно.

Той ме погледна над рамото си. Това беше прощален поглед.Обичам те— оформиха устните му. —Завинаги.

Погледите ни се преплетоха за един много кратък, ценен, ужасяващ момент.

Шумът от изстрела прозвуча едновременно с писъка ми. Той разкъса меката като памук тишина на мъглата и изпълни въздуха с пушечна миризма. Мистър Смит стоеше неподвижно, не се помръдваше и на милиметър. Две, три секунди се проточиха в ужасяваща вечност. Себастиано също не помръдваше. Стенание се надигна в мен и болезнено се изплъзна от гърлото ми, придружено от скимтене от кучешката кошница. Мистър Смит леко се олюля и в следващия миг неочаквано се срути на колене. С изумени, изцъклени очи той погледна нагоре към нас, сякаш не можеше да проумее какво се бе случило с него. Аз самата не разбирах, дори когато видях кръвта, която се стече на тъничка струйка от периферията на шапката му. Едва когато окончателно се срина на земята и шапката му се търкулна, забелязах червено-черната дупка в средата на челото му — някой го бе застрелял. Не можеше да е дело на Себастиано, тъй като той изобщо нямаше пистолет в себе си.

Той рязко се завъртя и надникна над рамото ми. С треперещи колене аз също се обърнах. На няколко метра разстояние стоеше мистър Скот, дървената протеза на крака му бе здраво стъпила върху паважа, с насочено оръжие, което тъкмо сваляше.

— Елате — припряно рече той. — Каретата ми е зад ъгъла. По-бързо, преди тук да се е стекъл половината Ийст Енд.

Той се обърна и закрачи напред в мъглата, потропвайки с дървения си крак.

* * *

Тъй като според Себастиано в книжарницата щеше да е прекалено опасно, а и мистър Скот се съгласи с него, затова карахме напред-назад из цял Лондон, без да спираме, за да можем да поговорим на спокойствие.

Както се оказа, мистър Скот имаше план. И новини.

Но всичко по реда си. Първо отне известно време, докато изобщо да съм в състояние да слушам. Първите пет минути бях заета с това, да стоя в прегръдките на Себастиано и да цивря. Сизифус виеше от съпричастност заедно с мен, звучахме като ужасяващ дует.

— Ние току-що се сгодихме — информира Себастиано стария книжар, когато хлипанията ми малко поутихнаха и Сизифус проскимтяваше само от време на време. — Преди около десет минути й направих предложение. Може би заради това е малко… ъъъ, сантиментално настроена.

Въпреки безутешното ми състояние нямаше как да не се изкискам, което ми докара хълцане, и така в крайна сметка ревът ми секна. След едно последно продължително подсмърчане, намерих сили да си издухам носа, да погаля утешително Сизифус и да си поема дъх. Мистър Скот използва възможността да сподели информацията си.

Планът, който бе подготвил за нас, бе много лесен за изпълнение. В основни линии се състоеше в това, да сме непрекъснато в движение.

— На едно място за не по-дълго от една нощ — обясни той. — На този етап подслонът ви е подсигурен. Имам цял списък с адреси. Доверени, дискретни хора. Никой от тях не знае за другите и контактувам с тях чрез посредници.

— Много хитро — рече Себастиано замислено.

— Ненапразно години наред съм бил пратеникът на мистър Маринеро. Ако в съобщението, което наскоро ми пратихте, ми бяхте споменали къде се намирате, а не само че се криете от Фицджон, щях по-рано да дойда. Трябваше да ми имате по-голямо доверие.

— Имаме ви пълно доверие — подчерта Себастиано. — Но съобщението можеше да попадне в ръцете на Фицджон. Той има шпиони навсякъде.

— И това е вярно — съгласи се мистър Скот. След малко продължи притеснено. — Вярвайте ми, никой не е по-потресен от този мъж от мен самия. Ако знаете колко много се обвинявам аз самият! В крайна сметка аз лично го избрах за иконом. А определено имаше много кандидати за този пост. Макар и никой измежду тях да нямаше такива превъзходни препоръки. Което, от друга страна, трябваше да ме накара да се усъмня, документите му бяха прекалено добри. А онзи пергамент, въз основа на който посъветвах Ана да отпътува за Стоунхендж… сигурно ми е бил подхвърлен от Фицджон. Нагласил е всичко с голяма прецизност. — Книжарят се взираше в нищото със сериозно изражение.

— Така или иначе, щях да отида там — обясних му. — Със или без пергамента. И съвсем малко ме делеше от успеха! Ако Реджиналд не ми се беше нахвърлил от засада, заедно с Хосе щяхме да отворим портала и той щеше да успее да мине през него. Честна дума. Освен това сега вече знаем със сигурност, че Хосе е жив. И е добре. Той все още чака да получи възможност да се върне при нас. Моля ви, мистър Скот, не се обвинявайте! Нямате абсолютно никаква вина за всичко, което се случи!

Себастиано смени темата, задавайки внимателно въпроса си.

— Мистър Скот, има ли новини за Джери?

Книжарят безмълвно поклати глава. В очите му се четеше безмерна скръб. За известно време цареше мъчително мълчание, нарушавано единствено от потракването на колелата върху паважа. Карахме безцелно из града, нямах представа къде се намираме, тъй като перденцата бяха спуснати. Себастиано ме обгръщаше с едната си ръка, а аз се бях сгушила в него и притисках лице към рамото му. Никога не е бил толкова близо до смъртта, както преди малко. В мен все още бушуваха най-различни чувства, най-интензивното, от които бе благодарността.

— Всъщност как ни открихте, мистър Скот? — попитах аз.

— Не беше особено трудно. Следя Смит от дни, тъй като знаех, че той ви търси по заповед на Фицджон. Аз също исках да ви намеря, тъй като имам важни новини за вас. Когато забелязах, че този тип държи под око къщата на Брик Лейн, ми стана ясно, че ви е надушил. Така че останах там и зачаках.

— И спасихте живота ни. — От устните ми се изплъзна последен треперлив стон, но след това се взех в ръце и изправих гръб. Нямаше никаква полза от това, през цялото време да се държа като истерична ревла.

— Казахте, че имате новини за нас? — попита Себастиано. — Дано да са добри.

— Това тепърва предстои да се изясни. Преди няколко дни потърсих художника мистър Търнър. В съобщението, което мистър Маринеро ви остави, преди да изчезне, изрично се казва, че той е много важен за мисията ви. Затова си помислих, че може би все още сте в контакт с него и по този начин ще разбера къде се криете. Много се бях притеснил и за двама ви.

— Не сме влизали в контакт с мистър Търнър — рече Себастиано. — Поради същата причина, заради която не писахме и на вас къде се намираме.

— Разбирам — съгласи се мистър Скот. — Но в крайна сметка се получи добро стечение на обстоятелствата, че потърсих художника, тъй като той е нарисувал нова картина и непременно иска да я видите. Беше много развълнуван.

— Вие видяхте ли я? Да не би да е отново някой от онези портрети, изобразяващи страх и бягство, които рисува на Ана?

— Не поиска да ми я покаже, тъй като е предназначена само за вашите очи. Изглежда, за него е изключително важно да видите новата му картина. Той каза, че животът ви може да зависи от това.

— А спомена ли защо? — Гласът на Себастиано прозвуча спокойно, но аз усетих напрежението му.

— Да, той ми обясни, че е имал видение, толкова ясно и недвусмислено като никога досега.

Не смеех дори да дишам. Досега виденията на мистър Търнър бяха плашещо точни. Какво ли изобразяваше новата му картина? Докато рисувах в съзнанието си доста страховити мотиви (измежду които едно покрито с рогоподобни израстъци Джаберуоки, което с течащи лиги тежко пристъпваше към мен), Себастиано рече решително:

— Още днес ще разговаряме с него.

— Прекалено е опасно — изтъкнах аз. — Къщата му със сигурност се наблюдава! Ти самият го каза!

— Все ще измисля нещо. — Себастиано се обърна към мистър Скот. — Мисля, че обсъдихме най-важното. Сега е по-добре да ни закарате до убежището ни, където и да се намира то.

Мистър Скот даде знак с почукване на кочияша. Пътувахме още известно време, а междувременно аз поглеждах през прозореца, за да видя къде се намираме. Но заради мъглата почти нищо не се виждаше. Едва когато съзрях Лондон Бридж да изниква от сивото валмо, познах района. Каретата спря близо до реката пред една тясна къща със старинен фронтон, над който се издигаше покрит със сажди комин.

— Тук живее една вдовица, на име Блеър. При нея ще намерите храна и подслон и няма да ви задава въпроси. А ако желаете, ще се погрижи и за кучето. Утре по обяд, точно в дванайсет часа, ще дойде някой и ще ви отведе до следващата ви квартира. Ще се свържа с вас веднага щом имам някакви новини. Ако имате съобщение за мен, просто ми изпратете по пощата за едно пени празна бележка и веднага ще дойда до настоящия ви адрес.

— Все едно сме в някой трилър — прошепнах на Себастиано, след като слязохме от каретата заедно с кучешката кошница и партакешите ни. Помахахме на мистър Скот за довиждане, след което каретата потегли с трополене и се скри в гъстата мъгла.

Мисис Блеър бе действително много дискретна, или по-точно казано, не пророни нито дума. Бе около петдесетгодишна и страшно много приличаше на учителката ми по биология. Всичко в нея изглеждаше някак си строго, като се започне от стегнатото й кокче на тила, енергичната брадичка и се стигне до пронизващите й очи. Мълчаливо ни поведе нагоре по стълбите до малка, но чиста стая, в която нямаше други мебели освен две спартански, тесни легла и скрин, върху който бе поставена табла с плодове, хляб и сирене, както и кана с вода. После мисис Блеър се оттегли на долния етаж, без да пророни и дума.

— Действително не е от най-приказливите. — Взех си една ябълка и си отхапах едно парче. — Мисля първо да разходя Сизифус.

Малкото кутре бе спало почти през целия път, но сега излезе жизнерадостно от кошничката си и задраска по вратата. Искаше да излезе.

— По-добре остави това на мисис Блеър. Нека тя се погрижи за Сизифус, тъй като ние имаме важна среща. Или по-точно казано, ще имаме веднага щом изпратя куриер до Харли Стрийт.

— О, вече имаш план относно мистър Търнър? Къде ще се срещнем с него?

— Нека те изненадам.

* * *

— О, боже мой! — Огледах се потресена. — Но това е ужасно!

— Не ми хрумна нищо по-добро. — Себастиано изглеждаше объркан, явно не беше предполагал, че тук цареше такава обстановка. На останалите посетители, каквито имаше много, изглежда, не им пречеше, но според мен бе отвратително.

Менажерията в Екситър Чейндж се намираше в западната част на Лондон. На горния етаж в една груба сграда бяха затворени най-различни диви животни, но за подходящи условия не можеше и дума да става. Клетките се редяха произволно една до друга или дори една над друга: над лъва се помещаваха маймуните, срещу тях цветните и шумни папагали, а в края на пътеката един окован зад тежки решетки слон мяташе безутешно наляво-надясно глава. Шумотевицата бе неописуема. Големите диви котки ревяха, слонът дрънчеше с веригите, папагалите крякаха, а маймуните подскачаха, пищейки нагоре-надолу.

— Бедните животни! — Трябваше силно да крещя, за да надвикам данданията. — Това трябва да бъде забранено!

Една изискано облечена жена, която бе чула вика ми, се обърна обидено към мен, но мъжът й я задърпа към клетката на лъва. Ядосано отвърнах на погледа й. Не усещаше ли колко жесток бе животът за животните тук? И изобщо замисляла ли се бе някога, че луксозните й дрешки са за сметка на хора, които през зимата мръзнеха и дори нямаха достатъчно за ядене?

Стиснах зъби и се опитах да игнорирам сълзите, които напираха в очите ми. Колко ужасно бе това време! Ядът гореше в мен и отне известно време, докато осъзная, че всяко време има своите ужаси. Особено нашето. Дори и в двайсет и първи век имаше нещастие и катастрофална бедност. Повечето ужаси се случваха извън Европа, но това с нищо не променяше тъжната действителност.

— Той идва. — Себастиано ме хвана за ръката и аз бързо се обърнах.

И наистина, мистър Търнър вървеше право към нас! Под ръка носеше нещо квадратно, завито в кърпа. Това трябваше да е въпросната картина! Развълнувана, гледах към него.

— Лейди Ан. Милорд. — Той целуна ръката ми и кимна на Себастиано, след което се огледа скептично. — Действително правилно познах мястото от тайнственото ви съобщение, но защо трябваше да се срещнем в тази воняща и шумна зоологическа градина, за мен е загадка.

— Нищо друго не ми хрумна — повтори Себастиано обяснението си отпреди малко. — Или по-точно казано, нищо, което набързо да мога да закодирам, така че вие да го разберете, но на трети лица нищо да не им говори.

Бележката, която бе изпратил на мистър Търнър, гласеше:Елате на мястото, което вашият баща сънува в нощта на пожара. И това бе именно менажерията заедно с индийския слон, който вегетираше тук.

— Уверихте ли се, че никой не ви следи? — попита Себастиано.

Това бе втората част от съобщението до мистър Търнър:Непременно внимавайте за преследвачи. Себастиано проточи врат и притеснено се огледа на всички страни.

Художникът повдигна едната си вежда.

— И към това се придържах. Странното е, че закратко действително имах чувството, сякаш някой е по петите ми, но кочияшът ми не е вчерашен. Накарах го да завие изненадващо и зад следващия ъгъл слязох от още движещата се карета, както бих искал да подчертая. Преди преследвачът — ако изобщо е имало такъв — да се усети, продължих пеша, а каретата отново зави и продължи по пътя си.

— Какво е нарисувано върху картината? — попита Себастиано направо.

Той беше притеснен, както и аз. Предполагахме, че мистър Търнър е под наблюдение, но да го чуем от неговата уста, сякаш правеше ситуацията още по-сериозна. Колкото по-бързо се махнем от тук, толкова по-добре.

Мистър Търнър отметна кърпата. Когато видях картината, дъхът ми секна.

— Получих видение за това — рече художникът. — Дори многократно. Но този път беше различно, знаех, че трябва да скрия картината. Никой освен вас не трябва да я вижда, иначе животът ви ще е в опасност. — Той поклати глава. — Не, това не е съвсем точно, животът ви, така или иначе, е в опасност. Но картината може би ще ви даде шанс да се спасите. А може би дори и целият свят. — Объркан, той сбърчи чело. — Един бог знае защо видението ми внуши тази мисъл, и то с толкова силна натрапчивост. Но така или иначе, съм се отказал да се съмнявам в това.

— Да, има по земята и небето неща, Хорацио, които нашата нещастна философия не е дори сънувала[16]— изтъкнах автоматично, докато се взирах в картината.

— О, Шекспир. Колко е бил прав. — Мистър Търнър отново загъна картината и я връчи на Себастиано. — Надявам се, че ще ви е от полза.

— Можете да разчитате на това. Много ви благодаря. — Себастиано хвана картината под мишница. — За съжаление, трябва да тръгваме. Сбогом и още веднъж сърдечни благодарности!

— Но… почакайте! Исках да ви разкажа за най-новото си видение, което имах през изминалата нощ. Става дума за една къща със странна кула и зловеща изба, още днес ще я нарисувам…

— Това също ли е картина, от която би зависела съдбата ни?

Мистър Търнър се замисли за кратко.

— Не, случаят не е такъв, или поне не чувствам нищо подобно.

— Тогава някой друг път. Скоро отново ще ви посетим.

— Но аз се надявах, че ще можете да ми кажете какво изобразява. — Художникът безпомощно посочи картината под мишницата на Себастиано. — Въпреки че аз съм го рисувал, нямам никаква представа какво е това.

— И ние самите бихме искали да разберем. — Себастиано ме поведе към изхода. След което продължи тихо, така че само аз да го чуя. — Но все пак знаем къде да го намерим.

Когато погледнах назад, видях как мистър Търнър гледаше, объркан, след нас.

* * *

— Сигурен ли си, че сега веднага трябва да отидем там? — попитах притеснено.

— Напълно сигурен. Вероятно всяка минута е от значение. — Себастиано отиде до една карета под наем, която стоеше на ъгъла, и размени няколко думи с кочияша. След което бързо се качихме и превозното средство потегли с главоломна скорост. Себастиано погледна напрегнато през прозореца. — Никого не виждам. Изглежда, ще стигнем целта си без преследвачи.

— Освен ако преди това не претърпим злополука. — Аз се вкопчих с две ръце за една дръжка, когато каретата застрашително се наклони, преди да навлезе в поредния завой, без да намали скоростта. — Защо трябва да препускаме така? Имам предвид, че и без това гарантирано някой от шпионите на Фицджон ще стои там и ще ни види да идваме. Той знае, че вече сме били заедно там, нали Джери ни закара. — След което горчиво добавих: — Обзалагам се, че Фицджон е измъкнал насила тази информация от него, както и всичко останало, преди да… — Преглътнах тежко и оставих изречението да увисне незавършено във въздуха, тъй като не можех да го изрека. И този път не успях да се преборя със сълзите, които напираха в очите ми.

— Сто процента Фицджон е сложил някого там на пост — съгласи се Себастиано. — И вероятно скоро ще изпрати там подкрепление. Или самият той ще отиде.

— Но за целта нали първо трябва да узнае, че сме се запътили натам!

— Ако все още не знае, ще го разбере през следващия половин час — рече Себастиано спокойно. — Преследвачът на Търнър със сигурност се е усетил, че е бил измамен, и веднага е информирал Фицджон, който от своя страна трябва просто да отиде на Харли Стрийт и да изчака художника. Там ще го принуди да говори и да му опише картината.

Да го принуди да говори… Това не звучеше като приятелски разговор. Почувствах как гърлото ми се сви.

— Фицджон нищо няма да му направи — продължи Себастиано, който сякаш подозираше какво си мисля. — Не и на най-големия жив художник на Англия. Тъй като в тази миниатюрна вселена, която иска да откъсне от останалото време, друга няма да има. Което, разбира се, не означава, че няма да го изнуди по някакъв друг начин, за да разбере каквото иска да знае. Всеки си има слабо място.

А това на мистър Търнър бе баща му. Всеки знаеше каква силна обич го свързваше с баща му. Стана ми лошо при мисълта, че Фицджон можеше физически да го заплаши, за да изнуди художника.

След цяла вечност пристигнахме на Джеймс Стрийт. Каретата рязко спря. Себастиано веднага отвори вратичката и скочи навън. Последвах го без колебание, въпреки че от страх сърцето ми се беше качило в гърлото.

Себастиано се огледа на всички страни и се стегна. Цялата стойка на тялото му сигнализираше готовност за битка. Аз не успях да разпозная шпионина на Фицджон толкова скоростно като него, но бързо ми стана ясно, че нямаше кой друг да е, освен типа с тънката пура, наблизо имаше само две играещи си деца и една стара жена. Помощникът на Фицджон беше подпрял гръб на едно дърво и лежерно издишаше облаци дим във въздуха. Но много бързо приключи с това, когато ни забеляза да се появяваме на хоризонта. Той хвърли пурата и бръкна под жакета си. Явно междувременно Фицджон бе дал ясни разпореждания да бъдем очистени веднъж завинаги, тъй като мъжът извади със стряскаща скорост един пистолет.

Ножът полетя във въздуха и уцели шпионина в рамото. Всичко се случи толкова бързо, че дори не разбрах кога точно Себастиано го хвърли. Мъжът стоеше и изцъклено се взираше в дръжката на ножа, стърчаща от рамото му, сякаш бе допълнителен крайник, който изведнъж му бе поникнал. Себастиано се приближи към мъжа, сякаш нищо не се бе случило, спря се на крачка от него и вдигна пистолета, който бе паднал на земята.

— Не вадете ножа от раната, докато не стигнете до лекаря — посъветва той атентатора с делови тон. — Така ще загубите по-малко кръв. — После прибра пистолета и докато аз с ужас наблюдавах как раненият, залитайки, се отдалечаваше, Себастиано вече вървеше към къщата. — Хайде ела — обърна се нетърпеливо към мен. — Не бива да губим никакво време.

Бях толкова шокирана, че не издадох и звук. Но все пак успях, препъвайки се, да последвам Себастиано, въпреки спешната необходимост да се подпра някъде. Как бе успял да реагира толкова закоравяло? Искам да кажа — ехо?! Това бе вторият опит за убийството ни в рамките на най-много два часа. Е, добре, може да бяха и три часа. Но все пак. Нервите ми нямаше да издържат още дълго на това.

Себастиано не губи време да чука на вратата, а направо влезе. При шумотевицата, която се чуваше от вътре, и без това никой нямаше да ни чуе.

— Добър ден — извика той.

Един мъж се обърна изненадано към нас.

— Ама че работа! — Мистър Стивънсън избърса изцапаните си с масло пръсти в една кърпа, преди да ни протегне ръка. — Колко хубаво, че дойдохте да ме посетите! Точно навреме за демонстрацията! — Със сияйна усмивка посочи към тракащата и фучаща машина, която бе почти скрита от съскащите облаци пара и изглеждаше точно като върху платното на мистър Търнър. — Днес я завърших. Макар и все още да не знам какво може, мисля, че е невероятна! Вижте сами! — Той завъртя един стабилизатор и дръпна някакъв лост, след което даде знак на работника, гребящ въглищата, да хвърли още няколко допълнителни лопати в горещата пещ в другия край на огромната машина.

Буталата, които се раздвижиха с оглушително тракане, заработиха все по-бързо, докато накрая погледът ни вече не можеше да ги следва. Интуитивно исках да отстъпя назад, тъй като нещо в това чудовищно устройство ме плашеше, но в същото време упражняваше особено обаятелно въздействие върху мен, което ме накара да пристъпя колебливо напред. Изведнъж между фучащите бутала нещо затрептя.

— Това е портал! — извиках развълнувано.

Странният уред на мистър Стивънсън бе машина на времето. Това бе един от козовете, за които бе говорил Хосе!

— Хосе? Хосе, там вътре ли си? — Докато изричах това, почувствах неестествена топлина, сякаш съм се приближила прекалено много до огнището и съм улучена от прехвърчащата наоколо жарава. Но топлината върху кожата ми не идваше от машината, а от маската, която от седмици носех денонощно в торбичка около врата си. От нея също се разнесе трептяща светлина и се сля с бялото искрящо трептене, идващо от огромния съскащ апарат. За части от секундата се превърна в ярко сияние, което озари цялото помещение. Заслепена, понечих да затворя очи, но изведнъж насред болезнено ярката светлина се появи тъмен, подобен на тунел отвор. В следващия момент, в облак от пара, изникна, олюлявайки се, Хосе, който буквално падна в ръцете ми. Едно премигване по-късно, последва подобният на гръмотевичен удар трясък, който сложи край на преминаването. Ярката светлина угасна, а машината спря с пуфтене и свистене.

Аз запелтечих несвързано, смеех се и плачех едновременно, докато силно прегръщах Хосе. Никога досега не съм била толкова близо до него. Усещането за слабото му тяло бе радостно реално. Той не бе някаква си холограма или проекция, или нещо си там друго, а човек от плът и кръв.

Себастиано потупа Хосе по гърба.

— Крайно време беше, стари приятелю.

Хосе изглеждаше изтормозен, дрехите му бяха мръсни. Дори превръзката на окото му бе прашна и преди малко, точно когато премина през портала, имах чувството, че е леденостуден. Но може и само да си въобразявах. Може би някой ден щях да го попитам дали ужасяващата бездна от кошмарите ми наистина съществува и дали бе дошъл тъкмо от там. Но не сега. Бях така изпълнена с преливащо облекчение, че почти не можех да мисля ясно. Той най-сетне се бе завърнал!

Мистър Стивънсън и работникът се бяха свлекли в безсъзнание на пода — неизбежен страничен ефект, когато непосветени хора присъстваха на скок във времето. Само големите лунни портали бяха така конструирани, че никой от обкръжението да не забелязва преминаването на пътуващите във времето.

Очите на Себастиано блестяха от радост. Изпълнен с надежда, посочи машината.

— Можем ли да я използваме?

— Имаш предвид, за да се върнем вкъщи? — Хосе поклати глава. — Няма да се получи. Бъдещето все още е откъснато от потока на времето.

— А ти откъде дойде току-що?

— По-добре не питай.

— Но аз питам. Къде беше през цялото време?

— В нещо като ничия земя. На място, където времето не съществува. Както и нищо друго.

При този отговор потръпнах и се замислих за безкрайната, сива, пуста равнина, където в съня си срещнах Есперанца. Разтърках тила си, който изведнъж бе започнал зверски да ме сърби. Невярващо се вглъбих в себе си, но нямаше съмнение. Дарбата ми се бе завърнала!

— Трябва да се махаме — казах припряно. — Някой идва насам.

Вече ми бе ясно кой бе отговорен за загубата на дарбата ми — самият Фицджон. При пристигането ми във Фоскари Хаус той бе поел мантото ми и уж случайно пръстите му бяха докоснали тила ми. А аз през цялото време бях имала доверие в него…

— Вратът ти отново те сърби? — Себастиано погледна първо мен, а после изумено и Хосе. — Да не би току-що да направи нещо по въпроса? При прегръдката ви за добре дошъл?

Хосе кимна разсеяно. Той бе започнал да отвинтва някои части от все още тихо съскащата машина.

— Така — каза накрая той доволно. — Сега отново е най-обикновена парна машина.

Аз отново разтърках тила си, защото сърбежът стана още по-нетърпим.

— Наистина трябва да се омитаме от тук — повторих.

— Крайно време е да ни издадеш това-онова за Фицджон, не смяташ ли? — рече Себастиано начумерено.

— Ще ви разкажа всичко, което знам за него — отвърна Хосе. Той пъхна отмонтираните от машината части в един празен чувал от въглища и го метна на рамо. — Но нека първо се махнем от тук.

* * *

Отидохме в тайната ни квартира, където хазайката ни мисис Блеър прие с мълчание, че се налагаше да подслони още един гост. Може би чувството й за гостоприемство бе подсилено от златната монета, която Хосе тикна в ръката й. Във всеки случай малко по-късно се появи с обилна и много вкусна храна за трима души, която значително се отличаваше от сухоежбините, с които ни посрещна сутринта.

По време на храненето разговаряхме надълго и широко. На Хосе видимо му беше трудно да отговаря на множеството ни въпроси, опита се да се измъкне с характерния за него пестелив на думи маниер, но ние не се дадохме. В крайна сметка това бе не само най-трудната ни досега мисия, но буквално всичко бе заложено на карта. Не само нашият живот, но и цялото бъдеще, и всички времена преди и след 1813 година.

И така се стигна дотам, че най-сетне разбрахме повече за тайнствените стари и техните пътувания във времето. За някои неща вече се бях досетила от загатванията на Есперанца, но повечето неща чувах за първи път. Старите произхождаха от дълбините на времето и пространството, от галактика извън човешкото познание. Те не бяха дошли с космически кораби, а чрез портали, които свързваха времената и световете едни с други. Някои от порталите бяха конструирали сами, някои са били там и преди, като лунните портали. Никой не знаеше кой ги е сътворил.

— Заварихме ги, когато дойдохме тук — разказа ни Хосе. — Не познаваме техните създатели, но по тяхно подобие сътворихме други портали и техни вариации.

Например маската. Както вече знаех, тя не бе нищо повече от преносим портал, който бе свързан с притежателя си — тоест с мен — по особен начин. Въпросът ми, дали в случая ставаше дума за магия, или за физика или биология, накара Хосе да се усмихне леко. Той отговори, че границите между тези дисциплини винаги са били размити.

Голямата парна машина, която мистър Стивънсън бе изобретил, също представляваше портал — разработен според познанията на старите, но досега е бил нещо като импровизация.

— Някога имаше много от нашия вид — рече Хосе с известна меланхолия. — Но повечето продължиха нататък, много от тях завинаги, и никой не знае къде са отишли. Някои продължиха да поддържат връзка след заминаването си, но и тях ги виждаме вече много рядко.

— Като Есперанца — подхвърлих.

— Като Есперанца — съгласи се той и лапна една хапка от печеното телешко.

Зяпнах го втренчено.

— Как изглеждате в действителност? Имам предвид в истинската ви форма?

Хосе се усмихна вяло.

— Дете мое, този въпрос те побърква от години, нали?

— Да. И сега само не ми казвай, че тази информация не е от значение. Имате ли… антени или нещо подобно? И какво има зад превръзката на окото ти?!

Усмихвайки се, той лапна една пълна лъжица с боб, след което свали превръзката си. Зад нея се разкри празна, прорязана от белези кухина. Преглътнах шумно. Той действително бе загубил окото си.

— Аз съм това, което виждаш — обясни ми приятелски Хосе. — Човек. Разбира се, много, много стар, тъй като нашите гени са малко по-различни от вашите. Навремето успяхме да спрем процеса на стареене, макар че с течение на времето това знание се загуби.

— С течение на кое време? — поиска да узнае Себастиано. — От колко време живеете тук?

— Първите пришълци от нашия народ са дошли преди сто хиляди години, но отново са си тръгнали. Малка група от нас, към която принадлежим и ние с Есперанца, дойдохме няколкостотин години след рождението на Христос и оттогава живеем сред вас, или поне онези от нас, които все още са останали. Междувременно вече сме много малко. Родени сме и сме израснали в свят, който отдавна вече не съществува, но се доближава до този тук.

Значи, народ от друга звезда с прастара цивилизация, който се бе разпилял като прашец на вятъра и почти бе изчезнал. В съзнанието ми изникнаха няколко сюрреалистични картини като в някой филм — пъстра смесица от „Старгейт“, „Стар Трек“ и „Междузвездни войни“.

— Колко от вас все още са останали? — попитах аз.

— Няколко десетки. Но много малко от тях се появяват.

— И защо сте започнали тази странна игра?

— По същата причина, поради която всички хора играят. Защото иначе животът е скучен.

Обяснението на Хосе звучеше лаконично, но аз долових сериозния тон в гласа му.

— Есперанца каза, че вие играете за времето. Каква е крайната цел? Накрая някой от вас да държи под свой контрол всички епохи? Нещо подобно на „Монополи“?

— Част от играта действително функционира така. Има изменници, които играят рисковано, с големи залози, но и за големи печалби. Ако постигнат успех, променят завинаги хода на времето и по този начин управляват цели епохи. Ние, закрилниците, имаме за цел да съхраним хода на времето в изначалната му форма. Тъй като всяка по-значителна промяна може да доведе до ентропия, тоест до пълно разрушение, и с това най-вероятно до края на човечеството.

— Тогава защо някои от вас са така побъркани на тема да манипулират хода на времето? — попитах аз. — Какво ще се случи с тях, ако не се получи? Няма ли и самите те да престанат да съществуват?

— Те поемат този риск.

Хрумна ми една друга мисъл.

— Хосе, някой някога успявал ли е да промени времето толкова значително, че да завладее цяла една епоха?

— Неколцина успяха. Но в крайна сметка това доведе до собствената им гибел. Властта им ги направи мегаломани, накрая изгубиха всичко и влязоха в историята като позорно петно.

— Кой? — попитах, останала без дъх. — Нерон? Иван Грозни? Хенри VIII? Хитлер? Кадафи?

— Хенри VIII не е позорно петно — възрази Себастиано. — Той е бил виден управник и голям владетел.

— Той се е женил шест пъти и е заповядал да обезглавят две от жените му! — отвърнах възмутено.

— Измежду старите имаше и такива, които вършеха добро — вметна Хосе. — Някои от тях предизвикаха промени, които ги направиха основоположници на златни векове. За съжаление, тези стари могат да се изброят на пръстите на едната ръка.

— О! — Направо се пръсках от любопитство. — Чакай, нека отгатна… — Усилено се замислих, но така, изведнъж, не ми хрумваше никоя историческа личност, чиято поява да е била истинска благословия за историята на човечеството. — Майка Тереза? — престраших се да направя вял опит. — Махатма Ганди? Бил Гейтс?

Но явно не бях на прав път, тъй като Хосе поклати снизходително глава.

— Обикновено виновниците за драстичните промени са дърпали конците зад кулисите. Както за добро, така и за лошо.

Аха. Значи, забавното отгатване на исторически загадки бе приключило още преди да е започнало както трябва.

Поне междувременно бяхме разбрали кой е Фицджон и какви са мотивите му — бяхме измъкнали тази информация от Хосе още в началото на разговора.

— Неговата цел е да прекрати играта и да остави само една-единствена година, която да запази само за себе си — бе обяснил Хосе. — И всичко това заради една много стара вражда.

За каква точно вражда ставаше въпрос — и най-вече с кого, — Хосе бе обяснил след известно напиране от наша страна. Преди стотици години той самият със сила е попречил на Фицджон да завземе един италиански град държава. Накрая дори се е стигнало до битка на живот и смърт, по време на която Хосе е загубил окото си. Фицджон също е понесъл тежка загуба — тогавашната му съпруга е загубила живота си.

— Беше нещастен инцидент. Тя се хвърли между нас, докато се сражавахме, и случайно се озова пред острието на собствения си мъж. Той никога не ми го прости. После изчезна за много дълго време, но преди това се закле един ден да доведе играта докрай и да остане последният победител.

На двама ни със Себастиано ни трябваше известно време, за да осмислим всичко. На упрека ми защо не ни е разказал това преди началото на мисията, вместо да ни губи времето с оскъдни загатвания, Хосе отвърна лаконично, че така е увеличил шансовете ни. Така отново стигнахме до онзи странен и непонятен за мен принцип на детерминизъм, предопределение и самосбъдващо се предсказание, с който старите непрестанно обясняваха своята мълчаливост, но според мен това не бе нищо повече от едно от техните тъпи правила в играта.

— Ако Фицджон иска да завземе властта тук, отдавна трябваше да е отстранил принц-регента — изтъкна Себастиано. — Защо още чака?

Хосе се усмихна безрадостно.

— Поради същата причина, заради която не е отстранил и вас по-рано: за него това няма да е истинска победа. Той иска да спечели, когато съм наоколо и гледам. Неговата победа трябва да е моето поражение, върху сцена, която сам е изградил.

— Това означава ли, че той е знаел, че ще се върнеш?

— Разбира се. През цялото време се опитваше да предотврати завръщането ми, за да може необезпокояван да се подготви. Но от самото начало му бе ясно, че ще присъствам по време на решаващия сблъсък.

— И откъде е знаел? — попитах, но сама се досетих. — Той има едно от онези зловещи огледала! В него го е видял!

Хосе кимна.

— Така е.

— А знае ли, че вече отново си тук? — попита Себастиано.

— Така предполагам. От сега нататък ще действа по-внимателно. Вероятно в този момент вече се е покрил, за да подготви последния акт. Обаче не би трябвало да има представа по какъв начин съм се върнал, тъй като той унищожи всички портали. Следователно това е информация, с която го превъзхождаме. Машината — или по-точно казано, нейната специална функция — е моят скрит коз.

Почти не го слушах, тъй като току-що ми бе хрумнала една ужасна мисъл. Хората на Фицджон многократно бяха опитвали да убият Себастиано, като се започне с дуела с Реджиналд, после опита за убийство от страна на мистър Смит в Ийст Енд и се стигне до предотвратения опит пред работилницата на мистър Стивънсън на Джеймс Стрийт. Всички нападения бяха насочени срещу Себастиано, не към мен. Следователно това можеше да означава само едно: той не се появяваше във виденията на огледалото на мистър Фицджон и затова трябваше да умре. Докато мен Фицджон ме бе щадил, дори беше наредил на Реджиналд само да ме повали в безсъзнание. Явно изхождаше от факта, че щях да направя нещо полезно за него. Непременно трябваше да разберем за какво ставаше въпрос!

Всичко това изрекох на един дъх, още преди да съм го осмислила докрай. Хосе се усмихна одобрително.

— Правилно си схванала. Това е ценно указание за предстоящия последен акт.

— И каква е нашата задача в този последен акт? — поиска да узнае Себастиано. — Какво трябва да правим?

— Да излезете на сцената и да играете.

* * *

През следващите дни множество пъти сменяхме квартирата си заради безопасността ни. Скоро установихме, че Хосе правилно бе предположил — Фицджон се бе покрил и безследно изчезнал, точно както и Реджиналд преди това. Планираше следващите си ходове от скривалището си. Въпреки това не смеехме да се върнем в къщата ни на Гросвенър Скуеър, тъй като всеки от прислугата можеше да е наемен убиец на Фицджон. За нашата безопасност определено бе по-добре да действаме под прикритие, отколкото да сме живи мишени.

Хосе посъветва Себастиано всеки ден да се маскира различно, за да е неразпознаваем. И както трябваше да призная, в това много го биваше. Веднъж се представи за прегърбен, тътрузещ крака просяк с мазна шапка и мръсно наметало, друг път като невзрачен работник със сива престилка и дървени обувки или като стар бакалин. Ако изобщо можеше да бъде разпознат, то беше само от непосредствена близост, тъй като освен дрехите той променяше и външния си вид: залепяше си фалшива брада, рисуваше си грозни пъпки и белези по лицето, надяваше си сивокоса перука, завираше си сушени сливи в бузите или връзваше възглавница около кръста си — при избора си на различните реквизити се оказа изключително изобретателен.

Аз също се предрешвах доколкото бе възможно, тъй като самата представа, че някой от шпионите на Фицджон може незабелязано да ме последва и по този начин да стигне до Себастиано, бе истински ужас за мен. Все още ужасно се страхувах за него, тъй като вярвах, че бившият ни иконом особено много държеше да го отстрани.

Хосе бе убеден, че огледалото на Фицджон щеше да даде нужното обяснение по въпроса — предположение, което не ми излизаше от главата. Странните огледала на времето показваха на наблюдаващия ги винаги само отделни части от едно алтернативно бъдеще. Можеха да се видят само определени сцени от дадено събитие, които в никакъв случай не бяха винаги едни и същи, а от значение беше кой използва огледалото. Възможно бе на мен огледалото да покаже повече, отколкото на Фицджон. Дълго мислих върху този проблем и в крайна сметка реших, че по някакъв начин трябваше да се опитаме да разберем дали е така. Дори имах и план.

Дълго дискутирах със Себастиано и Хосе по въпроса, но той беше стриктно против.

— Това е един напълно излишен риск. Дори и Фицджон да си е тръгнал прибързано, вие нали не вярвате наистина, че ще зареже нещо толкова важно като огледалото си във Фоскари Хаус?

Хосе бе на друго мнение.

— Възможно е и нарочно да го е оставил там.

— За какво му е притрябвало да прави нещо толкова смахнато?

Отговорих му вместо Хосе.

— Защото иска ние да отидем там и да погледнем в огледалото.

— Не — коригира ме Хосе. — Той иска ти да погледнеш в него. Без съмнение, огледалото му е показало, че ти ще присъстваш по време на вечерта на планирания преврат, докато други, важни перспективи са останали скрити за него. Той се надява, че ти ще му осигуриш тези липсващи гледни точки. Ти ще видиш в огледалото същото събитие като него самия, но от друг зрителен ъгъл. Чрез теб той би могъл да спечели по-добър поглед за нещата, които ще се случат. Да добие по-цялостна картина.

Себастиано направи ядосана физиономия.

— Тази по-цялостна картина може да получи само ако Ана му разкаже за нея. А със сигурност тя няма да го направи доброволно. С други думи, той е предприел мерки да я спипа веднага щом се появи в близост до огледалото. Заради това можете да забравите за този ход, прекалено е рисковано.

Хосе възрази.

— Наистина не е съвсем безопасно, но мисля, че си струва риска. По този начин бихме могли да спечелим сериозно предимство. Като, разбира се, ще се погрижим за сигурността на Ана.

С това въпросът беше решен. Само трябваше да планираме детайлите.

* * *

— Смятам, че е доста дръзко, но изпълнимо — рече мистър Скот, докато наливаше на всички ни чай. — И аз ще ви помогна по всякакъв възможен начин.

Бяхме потърсили мистър Скот в книжарницата му, защото се нуждаехме от помощта му за безпроблемното протичане на нашия „Проект Огледало“. В уютната му задна стаичка обсъдихме всичко необходимо на по чаша чай.

Старият книжар изглеждаше доста слисан, когато след падането на нощта Хосе, Себастиано и аз изведнъж се появихме на прага му, тъй като не го бяхме уведомили предварително. Но не бе чак толкова изненадан от появата на Хосе, колкото очаквах. Той само кимна замислено и каза, че винаги е знаел, че мистър Маринеро има скрит коз.

Все пак бяхме проявили нужната предпазливост, преди да го посетим. Себастиано, преоблечен като просяк, два пъти бе минал провлачвайки крака покрай книжарницата, за да се увери, че никой от шпионите на Фицджон не се навърта наоколо. Но за наше облекчение, книжарницата не стоеше под наблюдение. Изглежда, бившият ни иконом бе позиционирал силите си някъде другаде.

Мистър Скот ми подаде захарницата, след което разтърка отрязания си крак на мястото, където се захващаше протезата. Виждаше се, че отново имаше болки. Но още повече го измъчваше загубата на внука му. Той избягваше да говори за него и когато, без да се замисля, споменах колко много харесваше Джери малкото куче — бяхме донесли Сизифус, защото на първо време тук щяха да се грижат по-добре за него, — очите на стария книжар се напълниха със сълзи. Много ми се искаше да му обещая, че щяхме да си отмъстим на мистър Фицджон за всичките му престъпления, но и ние самите не знаехме дали всичко щеше да приключи добре. Ако усилията ни се проваляха, може би щяхме да прекараме остатъка от живота ни — в случай че преди това Фицджон не ни отстранеше от пътя си — в един постоянно повтарящ се отрязък от време.

Докато пиехме заедно чая си, се зароди идеята за плана ни — един вид изненадваш удар. Мистър Скот предложи да уреди боеспособен малък отряд от минимум петима благонадеждни мъже, които щяха да ни ескортират до къщата ни на Гросвенър Скуеър и да ни пазят гърба, докато ние си пробиваме път до огледалото.

— Но Фицджон няма ли да очаква да се появим с подкрепление? — изтъкна Себастиано. — Напълно е възможно той самият да се е подсигурил с групичка мъже, за да е сигурен, че Ана няма да му се измъкне.

— Затова трябва да включим в плана и трик за отклоняване на вниманието — рече мистър Скот, после млъкна и позвъни на икономката си. — Мисис Симънс, моля, донесете ни още чай.

След като тя излезе, книжарят продължи с обясненията на плана си.

— В случая един пожар ми се струва най-подходящ.

— Пожар? — повторих изумена. — Какъв пожар? Да не би да искате да изгорите къщата до основи?

— Само малък безобиден огън в кухнята, но затова пък с колкото се може повече вонящ пушек, който гарантирано ще изкара всички обитатели навън.

— А междувременно ще се появим ние с нашия малък отряд, ще влезем през задния вход и насред целия този хаос незабелязано ще претърсим стаята на Фицджон — допълни Хосе и изгледа одобрително стария книжар. — Добър план. Спокойно можеше да е мой.

Но мистър Скот не се зарадва на похвалата на Хосе. Той само кимна замислено, зареял зачервен поглед в нищото. Беше ясно какво си мисли — всички негови усилия нямаше да върнат Джери.

— А сега да уточним часа — каза Хосе. — Предлагам утре вечер, когато се стъмни, защото тогава ще ни е по-лесно да се възползваме от суматохата.

— Много добре — съгласи се мистър Скот. — Да речем, в девет часа. Ще съм точно навреме там, заедно с мъжете.

Мисис Симънс донесе прясно приготвен чай и всеки от нас изпи по още една чаша, след което си тръгнахме. Сбогувах се със Сизифус и му обещах, скоро отново да се видим. И че ще се погрижа никога да не го вържат на верига. Когато погалих пухестата му главичка, очите ми се напълниха със сълзи. От една страна, единствено исках да се прибера вкъщи, обратно в моето време. Но от друга страна, малкото кутренце щеше ужасно да ми липсва.

Обратно в нашето тайно убежище, потисната и изтощена, отидох да си легна — без Себастиано, тъй като те двамата с Хосе непременно искаха да обсъдят още някои неща във връзка с утрешната мисия. По пътя за скривалището ни Хосе ни обясни, че с някои промени по парната машина евентуално би могъл да я превърне в стабилен портал и така да възстанови връзката с потока на времето. Всеки ден, откакто се бе завърнал, той изчезваше за по няколко часа, за да работи по машината заедно с мистър Стивънсън — на тайно място, което не ни издаде. Знаехме единствено, че машината не се намира на Джеймс Стрийт, а по разпореждане на Хосе спешно е била преместена.

Бях толкова уморена, че нищо не чувах от водения на тих тон разговор. Въпреки многобройните ми притеснения и страхове веднага потънах в дълбок и за щастие, лишен от сънища сън.

Когато отново се събудих, имах чувството, че не съм спала и пет минути. Себастиано се бе надвесил над мен и ме побутваше по рамото.

— Събуди се, Ана!

На светлината на свещта лицето му изглеждаше сериозно и решително. Той носеше шапка и наметало — и както успях, за мой ужас, да забележа — колан със затъкнат в него пистолет.

— Трябва да ставаш.

Панически подскочих.

— Да не би да ни е открил? Налага се да бягаме ли?

— Успокой се. Само малка промяна в плана. Ще стартираме „Проект Огледало“ още тази нощ. — Той открехна прозореца и се ослуша в нощта. — Бъди тиха. И действай бързо.

— Добре, ще побързам. — Сърцето ми продължаваше да препуска от уплах, чувствах го как пулсира като парната машина на мистър Стивънсън. Припряно награбих роклята си, но Себастиано я дръпна от ръцете ми и ми тикна момчешките дрехи, които обикновено носех, когато обикалях с него из града. Имаше право бяха по-подходящи за предстоящата ни задача от дългите поли, които само щяха да ми пречат при тичането. И най-вече, ако в къщата гореше. Мислите се щураха объркано в главата ми, докато навличах дрехите и набързо се решех.

— Но защо тази нощ? — прошепнах. — Мистър Скот успял ли е да уреди всичко?

— Ще го направим сами. Според Хосе така ще е по-сигурно.

Трескаво се замислих и тогава зацепих.

— Заради икономката, нали? Мисис Симънс. Тя ни зяпаше с такова любопитство. Като се замисля внимателно, ми се струва, че си спомням, че усетих лек сърбеж по тила!

— Наистина ли?

Кимнах усърдно.

— Мислех, че е заради печката, която беше точно зад мен и бе доста гореща, затова повече не му обърнах внимание. Но се обзалагам, че ни е подслушвала. Тя е доносничка на Фицджон! Затова и нямаше други шпиони наблизо, тъй като тя му снася всичко, което се случва. Мили боже, за малко да им паднем в капана!

— За щастие, Хосе усети каква е работата. Можем ли вече да тръгваме?

— Ей сега.

Той загледа нетърпеливо как сплитам косата си на плитка. След което скрих рошавия резултат от усилията ми отзад под яката и си надянах една шапка на главата.

Себастиано застана плътно пред мен и нежно ме погали по бузата.

— Каквото и да се случи, никакви самостоятелни ходове. Ще правиш само това, което аз и Хосе ти кажем. Обещай ми!

— Обещавам.

— Добре. — Той ме сграбчи неочаквано, притисна ме към себе си и ме целуна страстно. Смаяна, отвърнах на целувката му, докато той не се отдръпна с неохота. — Напред към приключението. Ще успеем. Давай, повтаряй след мен!

— Ще успеем — казах, останала без дъх.

Прозвуча така, сякаш наистина го вярвах.

* * *

Беше направо смешно лесно. Къщата изглеждаше напълно запусната. Надлъж и нашир не се виждаха никакви пазачи или съгледвачи. Вглъбих се в себе си — или по-точно казано, в тила си — и нищо не почувствах. Въздухът беше чист.

Използвахме ключовете си. И тук не срещнахме никакъв проблем. Фицджон е трябвало да смени ключалката, но явно бе решил, че не бихме се осмелили да припарим до тук. Което всъщност си беше и така — до сега. Освен това разчиташе да погледна в огледалото му, следователно едва ли щеше да ми поставя допълнителни препятствия по пътя. Но за негов лош късмет, на бърза ръка бяхме изместили с един ден напред изпълнението на плана ни.

След като Себастиано отключи вратата, се вмъкнах безшумно във фоайето и отидох до стълбите. Хосе беше последен. Двамата със Себастиано забързахме нагоре, докато Хосе чакаше долу, за да подсигури изтеглянето ни и при нужда да вдигне аларма, ако някой ни следваше. Горе не ни грозеше опасност, никой не дебнеше там, в противен случай вратът ми щеше да ни предупреди.

Дали мисис Фицджон беше все още тук? Както бяхме узнали от мистър Скот почти целият персонал е бил освободен, но той не знаеше дали икономката живееше тук, или се беше покрила със съпруга си.

Тихо се изкачихме по стълбището за прислугата и достигнахме етажа, на които се намираха помещенията на семейство Фицджон. Бях идвала тук само веднъж по време на разглеждането на къщата, след като се нанесохме, но все още помнех къде се намираше всекидневната на двамата. И също си спомних, че там имаше едно огледало, което висеше дискретно на стената между два доста грозни гоблена. Вероятно изобщо нямаше да ми направи впечатление, ако мисис Фицджон не бе посочила смутено гоблените и не бе обяснила, че бродирането й е хоби.

Вратата, водеща към всекидневната, не беше заключена. Себастиано влезе пръв, държейки една свещ, а аз го следвах плътно по петите.

Огледалото все още беше там!

Веднага застанах пред него и се огледах, но нищо не видях. Като изключим, разбира се, собственото ми отражение, при това не особено ясно, защото огледалото бе очукано по краищата, а и в средата имаше протрити места. На пръв поглед качеството му бе ниско, приличаше на огледалото на Есперанца. Затова бе напълно възможно да е огледало на бъдещето.

— Не работи — казах ядосано.

— Може би трябва да го докоснеш.

Поставих ръка върху ръба на огледалото и веднага я отдръпнах, защото ми се стори, че усетих кратко вибриране под върха на пръстите ми.

— Какво има? — попита Себастиано.

— Имаше нещо… Нещо като изжужаване.

— Значи, това е правилното огледало.

— Но нищо не се получава.

— Хм. Докосни го още веднъж.

Направих го, но отново нищо не се случи. Себастиано стоеше с фенера до мен и двамата заедно зяпахме в огледалото. Нищо.

— Ще стоя ей там отсреща, може би ще проработи, ако само ти гледаш в него. — Той отиде до най-близкия ъгъл на стаята и се настани в едно кресло с голяма облегалка, така че да не може да вижда в огледалото.

Решително обхванах с двете си ръце рамката на огледалото. Вибрирането стана по-силно, но не позволих това да ме смути, въпреки че ми се искаше да избягам със силни крясъци.

И действително, изведнъж нещо се раздвижи! Повърхността на огледалото сякаш се накъдри, стана мътна, след което се проясни подобно на мъгла, разсеяна от порив на вятъра.

Картината, която се разкри пред мен, бе странно разтегната по краищата. Сякаш гледах през калейдоскоп, където някой е нарязал изображението на парчета и отново ги е съединил. И тогава изведнъж всичко си дойде на мястото и пред мен се разкри огромна, осветена от безброй трепкащи свещи тържествена зала. Ефектът бе толкова главозамайващ, че отстъпих назад, поемайки си стреснато въздух. Десетки изискано облечени хора се разхождаха пред мен върху лъскавия паркет. Келнери хвърчаха нагоре-надолу и сервираха напитки в блестящи кристални чаши. През една широко отворена двойна врата се виждаше съседната банкетна зала, където имаше огромна трапеза със сребърни прибори. Група музиканти свиреха някаква танцувална мелодия, което изглеждаше малко странно, тъй като картината нямаше звук. Припряно обходих с поглед кипящата от живот сценка и затърсих познати лица. Ето, графа! Той стоеше точно до една покрита със златни орнаменти колона и разговаряше с… Ифигения!

В предната част на голямата зала около някого се бяха скупчили множество хора, веднага се виждаше, че там стои важна личност. Когато множеството се раздвижи и няколко души се отдалечиха, разпознах насред блъсканицата принц-регента, който се усмихваше покровителствено любезно на всички страни и се бе издокарал като оперетен артист. Носеше пурпурночервена униформа и щедро бе накичен с ордени и златни ширити. От едната му страна стоеше тъмно облечен мъж, който ми се стори смътно познат. Имаше известна прилика с принц-регента — дали това не беше неговият брат Фредерик, който толкова отдавна пътуваше по море и вече почти никой в Лондон не си спомняше? Огледах мъжа по-обстойно и установих, че впечатляваща бе не родствената прилика, а начинът, по който се държеше. Малко сковано, но въпреки това със съвършена стойка. И тогава видях очите му. Те сякаш ме пронизваха през огледалото, така че за миг бях обхваната от импулса да се обърна и да избягам. Това беше Фицджон!

Той сериозно бе променил външността си. Бе по-пълен и плешив, с гъсти бакенбарди и рунтави вежди, както и зъби, които изглеждаха по съвсем различен начин от тези на бившия ни иконом. По всяка вероятност с истинския брат на принц-регента си приличаха като две капки вода, като изобщо не си правех илюзии какво се бе случило с бедния човек. Сигурно корабът му лежеше на дъното на Атлантическия океан, защото в противен случай Фицджон нямаше как да заеме мястото му. Фактът, че през тази специална вечер — или по-точно следващата събота, защото тогава щеше да се състои празненството в Карлтън Хаус — се бе завърнал от голямото си пътуване, щеше прекрасно да се нагоди към последващите събития. Защото, ако през въпросната вечер принц-регентът съвсем ненадейно се споминеше пред очите на света, следващият престолонаследник много удобно щеше да бъде на разположение.

…а за сцена — държава цяла; и князе на нея да изпълняват бляскавите роли…

Цяла вечност се взирах във Фицджон и сякаш усетил ме през времето и пространството, той отново насочи погледа си директно към мен. Очите му буквално ме пронизваха. Тялото ми се разтрепери. Всичко това не беше истинско, защото тепърва предстоеше да се случи, но огледалото предаваше изумително чувство за реалност.

В този момент Фицджон преметна ръка през раменете на мнимия си брат и му подаде чаша с вино. Тилът ми започна да ме сърби. Не, направо да гори! Понечих да се обърна назад, но тогава ми стана ясно, че опасността идваше от огледалото. Без да искам, погледът ми се закова върху чашата. Виното! Сигурно беше отровно!

Прини взе чашата и се накани да отпие от нея.

Не! — извиках безгласно, и сякаш ме бе чул, той свали ръката си с чашата и се обърна. Някой в залата — ако се съдеше по пищната ливрея, явно бе нещо като церемониалмайстор — призова гостите да излязат на терасата за едно представление. През отворените френски прозорци можеше да се видят гълтачи на огън и жонгльори. Гостите заприиждаха от всички страни, за да се сдобият с добри места.

Тъй като наблюдавах от горе сцената — на практика от птичи поглед, — можех да видя всичко чудесно. Не само началото на представлението отвън на терасата, а най-вече самата мен. Виждах се съвсем ясно. Или поне в началото, след което една голяма, дебела жена в черно препречи видимостта ми. Но бях сигурна, че не съм се объркала. Аз бях там. Тоест щях да бъда.

Притиснах ръка към лудо препускащия ми пулс на врата.

— Какво има? — чух Себастиано да пита шепнешком от ъгъла на стаята.

— Нищо — отвърнах с равен глас.

Като хипнотизирана зяпах в огледалото. Дебелата жена се бе отместила и аз отново се виждах добре. Между другото, осъзнах, че нося чудно хубавата рокля, която Ифи бе избрала за мен и в която изглеждах повече от прилично. Трескаво затърсих Себастиано и Хосе, но никъде не ги видях. Тогава погледът ми отново се прикова към мен самата, тъй като в този момент явно планирах нещо конкретно. Цялата в бяло и привличаща вниманието, отидох директно при принц-регента и Фицджон. Прини ми се усмихна широко. Той обви пръсти около ръката ми и ми направи — пролича си по лицето му — мил комплимент. Фицджон ме пронизваше с поглед. Прини отново надигна чашата към устните си, канещ се да отпие. А аз…

…чух някакво движение зад мен. И то в реалността, а не в огледалото. Извърнах се изплашена, но бях забравила, че държа огледалото с две ръце. При рязкото ми движение то се отлепи от стената и падна на земята, където оглушително се разби на хиляди парченца.

— Милейди! — На прага на отворената врата се бе появила призрачна фигура в бяла нощница. Мисис Фицджон ме зяпаше, сякаш бях привидение от някой филм на ужасите. — Вие сте жива и здрава! Говореше се, че сте мъртва! — Разстроена, тя погледна към счупените парчета. — Мили боже! Това ще донесе нещастие.

Засмях се изкуствено.

— Дано не на мен.

Тя поклати с угрижена физиономия глава.

— Добре, че мъжът ми не е тук. Щеше да е неутешим, защото много държеше на това огледало. Стара наследствена вещ.

— Сигурна съм в това — измърморих.

Погледнах към Себастиано за помощ, който се бе изправил от креслото и бе побързал да застане до мен. Изглежда, мисис Фицджон го забеляза едва сега.

— О, милорд! — заекна тя. — Вие също сте жив! Какво щастие!

— Но кой ви е казал, че сме мъртви?

Лицето й доби объркано изражение.

— Всички го казват. Мисля, че го пишеше дори във вестника. По време на разходка в провинцията сте били нападнати и убити от разбойници.

— Освен вас има ли още някой в къщата?

— Не, никой.

— А какво се е случило с камериерката ми Бриджет? — попитах аз.

— Съпругът ми ги освободи, нея и Мийкс, което силно я разстрои. Това глупаво същество ревеше и говореше със себе си часове наред, най-вече за това, какво ще е в бъдеще да живее под някой мост. Но тези дни я видях да се разхожда, хваната под ръка с Мийкс в парка. Чух, че двамата са си намерили нова работа в едно и също домакинство.

— О — рекох бавно. — Бриджет и Мийкс…

Можех да се закълна, че той си падаше по-скоро по мъже. Но така нещата се подреждаха перфектно, защото както знаех, Бриджет го харесваше. Дано двамата бъдат щастливи.

— Но нещата ви са още тук — рече мисис Фицджон неочаквано. — Вашите и на негово благородие. Нищо не сме изхвърлили. Така че, ако искате да се преоблечете и да свалите тези бедняшки одежди… — Колеблива усмивка разведри измъчените й черти. — Вие сте си отново вкъщи! Сигурно сте гладни. Да ви приготвя ли набързо някое ястие? — Припряно направи реверанс, от което нощницата й прошумоля, точно както и престилките й, които носеше през деня. Вероятно всичките й дрехи се колосваха по един и същи начин.

— Къде е съпругът ви? — Гласът на Себастиано изплющя подобно на камшичен удар.

Мисис Фицджон отново изглеждаше объркана, дори леко отнесена.

— Отпътува. — Интонацията й бе леко механична.

Себастиано внимателно наблюдаваше мисис Фицджон и търсеше признаци на неискреност в изражението й, но също като мен явно не успя да открие такива, затова гласът му стана по-мил.

— Не желаем да ви задържаме излишно. Можете отново да се върнете в леглото, мисис Фицджон.

Тя кимна като послушно дете, обърна се и изчезна с шумоляща нощница в нейната стая в съседство.

Напрежението ми намери отдушник в дълбока въздишка. Унило погледнах към блестящите парчета счупено стъкло в краката ми.

— Толкова съм непохватна. Наистина съжалявам.

— Не е нужно. И без това щях да го счупя, преди да си тръгнем от тук. — Себастиано ме наблюдаваше настойчиво. — Въпросът е какво видя в него. И дали това ще ни донесе нова информация. Ти видя нещо важно, нали?

— Да, определено — отвърнах твърдо.

Обърнах се и се затичах към стълбите. Себастиано ме последва.

— Хей, какво си намислила?

Свих от стълбището за прислугата по посока на господарските помещения.

— Да взема някои важни неща от дрешника ми. Защото вече знам, че ще ми трябват.

* * *

Малкото дни, оставащи до приема на Прини, отлетяха за нула време. Непрестанно бяхме в движение и рядко се задържахме на едно място за повече от няколко часа. Дори веднъж Хосе ни раздига посред нощ, защото му се бе сторило, че е забелязал нещо подозрително, и смяташе, че е по-сигурно веднага да сменим квартирата. Въпреки че вероятността да присъствам на приема идната събота бе голяма и следователно дотогава нищо нямаше да се случи — нали все пак се бях видяла в огледалото, — това не важеше за Себастиано и Хосе. Не бях забелязала двамата в огледалото. Разбира се, нямаше как да видя всички присъстващи там хора, за това не бе стигнало времето. Но нямахме гаранции, че до събота нямаше да ги сполети нещо. Освен това трябваше да имаме предвид, че картината на бъдещето в огледалото не е окончателна. Със значителни усилия човек можеше да повлияе на тези бъдещи събития и така да се намеси в хода на времето. В крайна сметка на този принцип се базираше и работата ни като пазители на времето. С други думи, Фицджон гарантирано имаше още някой и друг коз в ръкава и щеше да се опита да се добере до мен, за да разбере с каква информация го превъзхождам. Хосе бе убеден, че в огледалото съм забелязала нещо, което е липсвало в картината, видяна от Фицджон.

Както и да е, през оставащите дни непрестанно сменяхме местонахождението си и прекратихме всякакъв контакт с мистър Скот. Това страшно много ме натъжаваше, защото той толкова се бе постарал заради нас и беше поел огромен риск. Но бе прекалено опасно да продължим да поддържаме контакт с него, защото това щеше да даде възможност на Фицджон да надуши следите ни.

И тогава голямата вечер настъпи. Издокарахме се за празненството — или по-точно казано: аз се издокарах, докато Хосе и Себастиано се преобразиха в двама напълно непознати човека. След необичайната процедура изглеждаха така, че дори и аз не бих ги разпознала, дори и от непосредствена близост. Когато накрая застанаха пред мен, изпитах дълбоко облекчение, тъй като вече знаех, че са част от сцената, която бях наблюдавала в огледалото. Също като мен щяха да присъстват на празненството в Карлтън Хаус, но тъй като външността им бе така добре замаскирана, и при най-добро желание нямаше как да ги позная във видението.

От съображения за сигурност пътувахме отделно за събитието. Аз взех карета под наем, Себастиано и Хосе се качиха в друга.

Преди това Себастиано ме прегърна силно.

— Моля те, пази се!

— Не се притеснявай. — Посочих врата си. — Имам си лична алармена система.

— Чакай! Ще ти дам още нещо. Може би това ще ти вдъхне допълнително кураж. — Той извади една малка сатенена кутийка от горното чекмедже на скрина и ми я подаде. — Ето. Май трябва да падна на едно коляно, но това ще съсипе дегизировката ми, затова по изключение ще се въздържа. Но е с любов.

— О! — С пресъхнала уста отворих кутийката. Вътре имаше тънък пръстен с малък, но чудно хубав блещукащ камък. — Това е… — заекнах.

— Пръстен — допълни отзивчиво Хосе. — По-точно казано, годежен пръстен.

— Всъщност исках да сме насаме, когато ти го давам — рече Себастиано. — Но през цялото време някак си не ми се удаде възможност.

— И не забравяй, че ти го донесох едва днес — обясни Хосе. — Така че нямаше как да го дадеш по-рано. Надявам се, че отговаря на вкуса ти.

— Чудно хубав е. — В гърлото ми заседна буца, която предвещаваше сълзи. — Аз… о, по дяволите, сега ще се разцивря.

И наистина го направих, дори продължително. За щастие, се бях въздържала от грим, тъй като сега неизбежно щеше да се разтече. Стоях в прегръдките на Себастиано и хлипах от щастие, полагайки усилие да не съсипя скъпата му маскировка, още повече че се беше предрешил като жена и бе силно гримиран.

— Обичам те — прошепна той в ухото ми. — Ако нямах всичките тези мазила по лицето, сега щях да те целуна.

— И аз те обичам — уверих го.

— Ако се измъкнем живи от тук, веднага ще се оженим. Става ли?

— И още как — казах, подсмърчайки.

— Време е, дете мое. — Хосе ми наметна пелерината, която със Себастиано бяхме взели от Гросвенър Скуеър заедно с още някои неща за обличане. Представляваше великолепна дреха от бял сатен, обточена с хермелин, която бих предпочела да не обличам, тъй като някое животно е трябвало да умре заради направата й (може би дори няколко, тъй като кожата бе доста мъхеста), но с роклята се съчетаваше просто перфектно. А и щеше да предизвика истински фурор при пристигането ми в Карлтън Хаус, защото бе абсолютноravissant. А да предизвиквам фурор, бе днешният ми девиз, както многократно ми бе напомнял Хосе. Колкото повече внимание привличах, толкова по-малко щяха да получат те със Себастиано, което бе решаващо.

— Всъщност е странно, че отново ще се случи на някое голямо вечерно празненство — казах, докато набързо нагласях пелерината пред малкото огледало, висящо на голата стена над скрина.

Настоящата ни квартира се намираше в стара гостоприемница в близост до Кралския дворец и се отличаваше със същата липса на комфорт, както и всички други места, където ни бе мъкнал Хосе през последните дни. Но поне тук нямаше креватни дървеници, което силно оценявах след няколко близки срещи с хапещите чудовища.

— Какво ще се случи отново на голямото вечерно празненство? — попита Себастиано.

— Ами окончателното разрешаване на въпроса. Точно както се бе случило преди две години по време на бала с маски в Париж.

Тогава също бе имало решаваща битка с един от могъщите стари — за щастие, в последния момент всичко се бе наредило.

— Чиста случайност — възрази Себастиано. — Помисли си само за нашата първа съвместна мисия.

Май че беше прав. Когато за пръв път се бяхме сблъскали с един от старите, голямата битка се бе състояла далеч от очите на обществеността, в една изоставена къща във Венеция.

— По принцип изобщо не е случайно, че решаващи сблъсъци се случват по време на подобни празненства — изтъкна Хосе, за мое изумление. — Свързано е с това, че при поводи от подобно естество всички важни личности се събират заедно, така че във времевия поток на въпросното място линиите им на живота се пресичат и преплитат. Представете си го като гордиев възел, който може да бъде разсечен само от една определена позиция.

Побиха ме тръпки, тъй като, без да искам, се замислих, какво ли щеше да се случи, ако този път възелътне можешеда бъде развързан. Неволно хванах новия ми чудно хубав пръстен и го наместих на пръста си. Той ми се стори като символ на надеждата. А действително се нуждаехме от надежда. Можеше да се обърка какво ли не, а убийствената хитрост, с която Фицджон беше подхождал досега, не оставяше място за съмнение, че си имаме работа с изключително умен и безскрупулен противник. Прекалено често бе на крачка пред нас. Не биваше да проявяваме безразсъдство и да се осланяме просто на късмет или благоприятна случайност.

— Каретата чака — каза Хосе и ме погали по косата. — Чудно красива си, дете мое.

Усетих как се изчервих. Това бе първият комплимент — и вероятно единственият за всички времена, — който някога бях чувала от устата му.

— Благодаря — отвърнах с дрезгав глас.

Целунах Себастиано още един последен път и потеглих.

* * *

Карлтън Хаус бе пищна сграда на улица „Пал Мал“, с огромна прелестна антична колонада и елегантно конструирана тераса и градина, която граничеше директно с парка „Сейнт Джеймс“. За преустройството на този палат, както бях разбрала от разговорите ми с Ифи, Прини не бе пестил нито средства, нито усилия, от което размерът на дълговете му бе преминал границите на допустимото. Още с пристигането ми установих, че Ифи не бе преувеличила — рядко бях виждала по-пищна атмосфера. Но още преди да съм успяла да се възхитя на помпозния интериор на претруфените помещения, самата аз трябваше да изпълня драматичното си излизане на сцената. Когато каретата ми спря отпред — някак си Хосе бе успял да ме снабди с наистина тежкарско возило, цялото в черен блестящ лак и теглено от темпераментни черни жребци, — всички пристигащи гости по протежение на „Пал Мал“ спряха и зяпнаха с отворени усти и очи. Лондонското висше общество бе затворена клика, всеки познаваше всеки и почти всички, които бяха поканени днес, ме бяха виждали. Това, че смятаната за мъртва наследница от Карибите изведнъж се бе появила — и на всичкото отгоре без задължителния придружител, — веднага предизвика любопитство и вълнение. Хората наоколо събраха глави и започнаха да шушукат, а аз направих всичко възможно, за да подсиля още повече ефекта.

Кочияшът ми, любезен тип в ливрея, носеше шлейфа на пелерината ми чак до входа, докато конярят с важна физиономия държеше танцуващите коне за юздите. Накрая кочияшът се оттегли с поклон, а аз изкачих с царствено вдигната глава стълбите към входа. В нещо като преддверие ме посрещна един лакеи и ми помогна да сваля пелерината си, след което ме придружи до голямото фоайе. От всички страни хората ме зяпаха, но аз се преструвах, че е най-нормалното нещо на света да се появя без придружител. Благосклонно поздравявах всички, чиито имена можех да си спомня.

— Лорд Рексам. — Кимнах на издокарания зестрогонец, за когото Ифи ме бе предупредила, и той отвърна на поздрава ми, покланяйки се изненадано.

Съзрях следващата позната физиономия.

— О, мистър Рул, надявам се, че дуелът не е имал лоши последствия за вас. Но за съжаление, на никого не мога да ви препоръчам за секундант.

— Ми… милейди… — чух го да заеква, преди да се отдалеча.

Голямото фоайе имаше величествени размери, а над него се извисяваше висок таван. От двете му страни се простираха колони в гръцки стил от скъп мрамор и буквално спираха дъха със своя разкош. В ниши в стената бяха изложени всевъзможни бронзови скулптури и мраморни бюстове и човек имаше чувството, че се намира в музей за антично изкуство. Но това бе едва началото. Лакеят ме поведе през различни помещения, които биха били чест за всеки крал. От фоайето се отиваше в осмоъгълна зала, увенчана с голяма кръгла галерия, а проходите се губеха зад искрящо червени сатенени пердета, украсени със златни пискюли. Следваше още едно пищно помещение със сини копринени тапети и огромни маслени картини по стените, след това зала с позлатени шкафове, бяла мраморна камина и големи френски прозорци, водещи към градината, после още една зала в розово с гигантски кристален полилей, след което още едно помещение в небесносиньо с позлатен таван и накрая една огромна зала с дълга редица прозорци, гледащи към парка. Явно това бе главната зала, тъй като именно тук се бях видяла в огледалото.

Поех си дълбоко въздух и се огледах. През цялото време се преструвах, че съм самото олицетворение на спокойствието, но в действителност бях кълбо от нерви. Сърцето ми се блъскаше в ребрата и непрестанно трябваше да се боря с напиращото в мен желание да притисна към него ръка, за да го успокоя. Вместо това взех чаша с шампанско от таблата, която един от многобройните прислужници ми тикна под носа, и отпих солидна глътка. Но след това само отпивах внимателно, защото знаех, че не мога да нося на алкохол, а не исках да направя нещо, което би понижило концентрацията ми.

Внимателно наблюдавах обстановката и се опитвах да я сравня с видението в огледалото. Перспективата бе напълно различна, виждах само частица от онова, което вече ми бе познато от огледалото. В съседство се намираше голямата кръгла банкетна зала, чийто таван бе изрисуван като лятно небе. От там се преминаваше в друга огромна зала, която гледаше към улицата. Следователно със сигурност имаше и по-кратък път от фоайето към главната зала — на практика лакеят ме бе водил в кръг, вероятно по указание на Прини, който явно държеше гостите му да се възхищават продължително на палата му.

Главната зала, в която се бяха събрали болшинството гости, бе същинска оргия на разточителния разкош, като се започне от изкусните фрески по тавана и червените плюшени завеси, та се стигне до гигантските килими. Невярващо се взрях в едно кресло, поставено начело на маса, която бе с размерите на игрище за тенис. Явно ставаше дума за нещо като трон, едно окичено с пискюли чудовище, на което облегалките представляваха златни сфинксове (с голи женски гърди!). В това страховито кресло седеше лично Прини. Той бе обкръжен от най-различни хора, но Фицджон никъде не се виждаше. Явно още не беше дошъл.

— Лейди Ан!

При звука на женския глас се завъртях рязко. Пред мен стоеше лейди Джързи, чудно хубава в синята си рокля със сребрист шлейф. Тя ме гледаше с неприкрита радост, но и напълно изумена.

— Първоначално си помислих, че не виждам както трябва, но това действително сте вие! Колко много се радвам, че сте добре! Какъв ужасен слух чух за мнимата ви смърт! — Очите й заблестяха от любопитство. — Но как се е зародила тази мълва?

— Това не може да бъде обяснено с две думи — отвърнах разсеяно. — Някой ден ще ви разкажа всичко най-подробно. Но сега моля да ме извините, спешно трябва да отида при братовчедка ми.

Тъкмо бях открила Ифи. Тя стоеше до Джордж Клевли точно на мястото, където я бях видяла и в огледалото. Това можеше да означава само едно: събитията, които ми се бяха разкрили във видението, непосредствено предстояха, тъй като Ифи и Джордж със сигурност нямаше да останат на мястото си часове наред. Огледах се търсещо, но Фицджон все още не се беше появил.

Ифи също ме бе забелязала. Тя вдигна ръце и трескаво ми помаха.

— Ан! Мили боже! Това наистина си ти!

Забързах към нея, за да не се налага тя да идва при мен — сцената, която огледалото бе разкрило, трябваше по възможност да остане такава, каквато я помнех, в противен случай всичко можеше да протече по съвсем различен начин и това да застраши плана ни.

Постарах се да не чувствам нищо, когато Ифи ме прегърна развълнувано и изхлипвайки, ме притисна силно към себе си. Но усетих, че наистина ми беше липсвала, и трябваше да се стегна, за да не избухна и аз в сълзи.

— Ифи — казах с дрезгав глас. — Колко е хубаво, че те виждам.

— О, Ан! Все още не мога да повярвам! Ти си жива! — Очите й блестяха влажни, а устните й трепереха. — Нямаш никаква представа колко много плаках, защото повярвах, че си мъртва! Пишеше го дори във вестника, че разбойници са ви нападнали и са ви убили!

Нямаше как да й обясня, че това бе просто номер от страна на Фицджон, който бе имал нужда от официално обяснение за нашето изчезване.

— Как така след тези ужасяващи седмици изведнъж се появяваш жива и здрава? — поиска да узнае тя.

— Разбойниците не ни убиха, а само ни държаха в плен, защото искаха… откуп. Отне ни известно време, но накрая успяхме да избягаме.

Очите й светнаха.

— А брат ти? Той добре ли е? — Тя любопитно надзърна над рамото ми. — И той ли е тук?

— Не, той трябва да се щади. Всичко това много го изтощи.

— Трябва да го посетя и да го уверя в непрестанната ми загриженост. — Тя се наведе към мен и ми довери шепнешком: — Знаеш ли, бих могла да игнорирам неговата… наклонност, тъй като решаващи все пак са неговата добрина и сърдечност. Освен това, кой знае дали в бъдеще няма да размиеш. Това, че още е жив, за мен е равносилно на ново начало. Ан, искам да го видя възможно най-бързо! Ще му донеса и любимите му пралини.

Геройски потиснах скърцането със зъби.

— Спокойно можеш да го направиш през следващите дни — отвърнах престорено великодушно, с успокояващата мисъл, че нося годежния пръстен на Себастиано на пръста си. Ако днес всичко минеше както трябва и без това съвсем скоро щяхме да сме на сигурно разстояние — а именно на двеста години в бъдещето. Но като изключим това, Себастиано бе имунизиран срещу пралините на Ифи. Без значение колко страхотно изглеждаше. А тя бе наистинамногокрасива в роклята си в цвят слонова кост и сензационното си деколте.

В този момент се намеси Джордж Клевли, който през цялото време ме бе зяпал безмълвно. Той сграбчи ръката ми и я покри с целувки.

— Скъпа моя! Ан, обична, възхитителна Ан! Бедните ми стари уши не успяха да чуят много от казаното току-що, но за щастие, очите ми все още функционират добре. И те ми казват бе всякакво съмнение, че сте напълно жива! И очарователна, както винаги!

Ако с това визираше облеклото ми, имаше право — беше истинска мечта, още по-красиво от дебютантската рокля, която бях носила при „Алмакс“. Спомних си колко бях изнервена в деня, когато Ифи ме заведе на проба, но сега, докато носех роклята, бях радостна, че си бях направила този труд. С това Ифи наистина ми бе направила голяма услуга.

В квартирата не бях имала възможност да огледам добре крайния резултат, тъй като огледалото в стаята ни не бе по-голямо от носна кърпичка, но тук, в Карлтън Хаус, висяха толкова чудовищно огромни величествени огледала, че на човек не му оставаше нищо друго, освен сам да се любува на себе си. Роклята представляваше водопад от най-фина бяла плисирана коприна, която падаше свободно — напълно в стила на сегашното време — чак до глезените. За прическата Бриджет щеше да ми е от голяма полза, но и дъщерята на сегашния ни хазаин се беше справила добре. По мое настояване ми бе направила класическа корона от плитки тип ала Сиси, което изглеждаше странно на фона на всичките останали гръцки прически с къдрици, но привличаше множество завистливи погледи. Дори Ифи бе впечатлена.

— Фризурата ти е много хубава, скъпа. Необичайна, но хубава.

— Благодаря — отвърнах аз.

— И много се радвам колко добре ти стои роклята! Веднага ми беше ясно, че е изключително подходяща за днешната вечер!

— Моя скъпа Ан — рече Джордж, дълбоко развълнуван. — Ужасно се притесних, когато чух, че сте предприели въпросното пътуване до Еймсбъри, лишена от моята защита. Веднага ви последвах. Но сякаш бяхте потънали вдън земя. Веднага се притесних от най-лошото. Новината за смъртта ви съкруши сърцето ми. Безкрайно съм щастлив, че сте жива!

— Много мило от ваша страна, Джордж. — Това не бяха празни думи, тъй като наистина се радвах за съпричастността му. — Де да бях пътувала с вас!

Изведнъж вратът ми започна да ме сърби. В следващия миг музиката заглъхна и аз видях, че Прини се бе надигнал от безвкусното си златно кресло. Той потупваше един мъж по раменете и цялото му лице сияеше.

— Един изненадващ гост! — чух го да казва на висок глас. — Вижте, брат ми се завърна от дългото си пътуване!

Фицджон се бе появил! Веднага ми прилоша, костваше ми голямо усилие да не избягам на мига през най-близката врата.

— Хиляди мълнии — възкликна изненадано Джордж до мен. — Действително, това е той. Малко по-стар и по-брадясал, но иначе съвсем като преди. Не съм си и помислял, че някога отново ще се появи в Лондон!

Забелязах, че Фицджон държеше две чаши с вино. Едната подаде на Прини и му рече нещо, вероятно:Хайде, обични ми братко, нека пием за повторната ни среща!, или нещо също толкова коварно.

Вече се бях раздвижила.

— Но, Ан, моля ви, останете! — извика Джордж след мен.

— Искам само набързо да поздравя домакина ни и веднага се връщам, не мърдайте от местата си! — извиках през рамо.

Веднага след това, както се и очакваше, почти се сблъсках с една висока, дебела матрона, която бе натъпкала тялото си в черна вечерна рокля. Преливащата й от панделки и воали шапка не разкриваше много от напластеното й с грим лице, а останалото бе скрито от голямо ветрило. Това беше дебеланата, която бях видяла в огледалото. Но в действителност в тези одежди се намираше мъжът, когото обичах.

— Късмет — измърмори Себастиано, когато забързах покрай него, без да му обърна внимание.

И двамата знаехме, че това е критичен момент, тъй като Фицджон вече ме бе забелязал и ме наблюдаваше. Аз продължих непоколебимо напред към него и Прини, докато Себастиано се отправи към терасата, където церемониалмайсторът тъкмо приканваше гостите да се приближат и да присъстват на паметно представление.

— Дами и господа, моля, елате и вижте демонстрацията на едно невероятно научно изобретение! То ще ви изуми!

Аз ускорих крачка, тъй като Прини тъкмо бе вдигнал чашата, за да отпие от нея. Но тогава вниманието му бе привлечено от обявлението на церемониалмайстора и се спря. И в този момент ме забеляза.

— Лейди Ан!

Подхлъзвайки се, спрях точно пред него.

— Ваша милост. Ъъъ, Прини. Много благодаря за любезната покана.

Той ми се усмихна широко и постави ръка върху моята.

— Радостта е изцяло моя! Колко хубаво, че успяхте да дойдете. До мен достигна един глупав слух, който много ме разстрои. Но ето че се вижда колко безочливо лъжат вестниците. — Той ме изгледа с възхищение. — Свежа като утринна роса! Карибски изгрев в скромното ми жилище. Фреди, старо момче, не смяташ ли, че това е една забележителна млада дама?

— Без никакво съмнение — рече Фицджон.

Погледът му сякаш ме прониза до дъното на душата.

Тилът ме сърбеше като луд, струваше ми неимоверни усилия да не се почеша, за да получа облекчение.

— Това е брат ми — каза Прини. — Мореплавателят.

— Без никакво съмнение — повторих думите на Фицджон.

Принудих се да издържа на пронизващия му поглед, без да направя физиономия. Или поне се надявах, че успях да го направя.

Прини надигна чашата с вино към устните си. Веднага се препънах и залитнах към него, така че цялото съдържание в чашата се изля върху хубавия му елегантен жакет.

— Ужасно съжалявам! — възкликнах престорено ужасено. — Как можах!

В дълбините на очите на Фицджон избухнаха пламъци и аз се изплаших от решителността, която прочетох в тях. Той не изглеждаше като някой, чийто план току-що е бил провален. А бях толкова сигурна, че виното е отровно!

— Напръстник — каза Фицджон тихо, така че само аз да го чуя, докато двама камериери, изскочили сякаш от нищото, попиваха пропития с вино жакет. — Достатъчно, за да убие и вол.

Почувствах леден студ. Той беочаквал, че ще попреча на Прини да отпие. Значи, го бе видял в огледалото. Вратът ми продължаваше да ме сърби, дори още по-силно от преди. Все още нищо не беше приключило.

— Ана, вие дадохте най-доброто от себе си. Но междувременно трябва да сте ме опознали достатъчно добре, за да знаете, че винаги имам план Б.

Наистина трябваше да го знам. Той някак си бе успял да ни измами. Въобразявахме си, че от виденията в огледалото сме узнали повече от него, но това явно бе фатална заблуда. Трескаво се огледах. Каква ли щеше да е следващата му стъпка?

Погледнах го умолително.

— Не е нужно да правите всичко това! — казах настойчиво. — Никой повече не трябва да умира. Не знам какво сте видели в огледалото си, но заедно можем да решим да не се случват повече лоши неща. Никой не трябва да пострада.

Фицджон се усмихна подигравателно и в същото време тъжно.

— О, Ана, нали знаете, че в тази игра може да има само победители или победени. — Той продължаваше да се усмихва, но очите му бяха пълни с безкрайна болка. — Преди да забравя, имам нещо за вас. — Той извади една продълговата кутия от джоба на жакета си и ми я подаде. — Диамантеното ви колие. Знам колко много държите на него. Съжалявам, че временно трябваше да си го присвоя. — Той ме погледна замислено. — Понякога ми напомняте на моята съпруга. Тя също обичаше да налага своя си начин на действие. Но накрая това се оказа пагубно за нея.

— Мистър Фицджон — умолявах го. — Престанете и просто забравете тази безсмислена игра!

Той, изглежда, не ме слушаше.

— Ако сте послушна, под моето управление бихте могли да имате доста приятен живот. 1813 година се отличава с много предимства.

Избухливо свих ръце в юмруци.

— Това енашиятживот! Нашият свят! И имаме единствено само тях. А вие си мислите, че можете да се правите на Господ! Какво си въобразявате… — Замлъкнах, тъй като церемониалмайсторът за пореден път подкани гостите да отидат на терасата, за да не изпуснат единственото по рода си, смайващо представяне на въпросното чудо на техниката.

Принц-регентът отново се присъедини към нас. След атаката ми с чашата с вино той отново бе възвърнал самообладанието си и кипеше от желание за действие.

— Трябва да видим това, Фреди! Знаеш колко много обичам техническите новости. Те са изключително забавни. Ела с мен, братко. — Прини обгърна раменете на брат си.

Объркан, Фицджон се остави да бъде поведен. В това отношение всичко вървеше по план. Спореднашияплан. Изведнъж без всякакво съмнение знаех, че той нямаше представа какво се намира отвън. Това беше частта, която той не бе видял в огледалото си. Козът на Хосе. Липсващата гледна точка. Тъкмо на това бяхме разчитали.

Но сърбежът на тила ми изобщо не отслабна и в следващия миг осъзнах, че имаше и сцена, която аз не бях видяла, тъй като огледалото се бе счупило прекалено рано — планът Б на Фицджон, с който се запознах в този момент. Някой се бе промъкнал зад мен и забоде студеното дуло на пистолет между плешките ми.

— Идваш с мен! — изсъска някой в ухото ми.

Нямаше нужда да се обръщам, за да разбера кой бе това: Младоженеца Кен, наричан още Реджиналд Касълторп.

— И без много шум — заповяда ми той. — Иначе веднага ще натисна спусъка. Знаеш, че си мечтая за това!

Наистина го знаех, това бе и причината, поради която без съпротива се оставих да бъда издърпана зад една от златните величествени колони, докато останалите гости на групички заприиждаха към терасата.

— Спипах ли те, мръснице! — каза Реджиналд, изпълнен с омраза.

Подобно на Хосе и Себастиано, той също се бе маскирал, тъй като след дуела не можеше да се показва сред обществото. Бе боядисал хубавата си руса коса в кафяво, бе си залепил грозни рунтави вежди и тъмна гъста брада и — най-отблъскващото — бе си сложил изкуствени проядени зъби. Освен това носеше прислужнически дрехи. Нямаше нищо общо с издокараното конте, което само допреди няколко седмици привличаше възхитените погледи.

Упадъкът му не бе отминал, без да остави отпечатък върху него. Очите му проблясваха злобно, движенията му бяха насечени и не миришеше особено добре. Животът на дъното не му понасяше особено.

Насилих се да се усмихна приветливо.

— Първо се успокой, Реджи! Можем да се справим с всичко това. Отново ще вземеш живота си в ръце. Да, ще успееш. Аз чух много… добри неща за теб!

В действителност Хосе само ни бе разказал, че в 2013 година Реджиналд се изявявал като рекламно лице за крем против гъбички на краката, преди Фицджон да го избере за свой асистент.

— Нека поговорим, Реджи! — Докато правех опити за мирни преговори, хвърлих едно око над рамото му по посока на терасата. За съжаление, не видях нищо друго освен гърбовете на една камара гости. Прозвучаха първите изумени възклицания. Явно представлението се заформяше като пълен успех, а аз нищо нямаше да видя, защото трябваше да се оправям с план Б на Фицджон.

— Нека поговорим, нека поговорим — изимитира ме Реджиналд. — Разбира се, че ще говорим. Нали затова сме тук. — С дясната си ръка насочи заплашително пистолета към мен, а с лявата мълниеносно бръкна в деколтето ми и издърпа маската, която бях скрила там навита на тънко руло. — Само за да останеш послушно на мястото си.

Щом като знаеше къде е маската, значи, Фицджон е видял това му действие в огледалото. Мислите ми препускаха в старанието да видя логиката в случващото се и да постъпя правилно.

Реджиналд обви шията ми с пръсти и стисна грубо.

— Хайде, казвай!

— Какво да кажа? — промълвих, давейки се.

Той натисна гръкляна ми с палец.

— Какво си видяла. В огледалото. Фицджон каза, че има нещо, което трябва да знае. И то веднага, иначе…

Той засили натиска и аз повече не можех да дишам. Нямах друг избор, освен да направя онова, което последва, защото в очите му се таеше чисто желание за убийство. Той щеше да ме очисти, така или иначе. Най-вероятно Фицджон му бе обещал пълна амнистия по време на бъдещото си господство както за миналите, така и за бъдещите престъпления.

— Сори, нищо лично — избълвах с писклив глас. — Но моля те, върви по дяволите!

Той ококори изумено очи… и изчезна в примигваща бяла дупка. Светлината бе проблеснала само за кратко и веднага бе угаснала, а той бе погълнат за нула време. В единия миг ме стискаше за гушата, а в следващия вече го нямаше. Залитнах и направих крачка встрани, тъй като бях загубила равновесие заради внезапното му изчезване. И веднага бях подхваната от една едра, дебела матрона, която от уплах бе изпуснала ветрилото си.

— По дяволите! — изсъска Себастиано начумерено и изобщо не както подобава на дама. — Предполагах, че този тип е отвън. Досетих се, че те е спипал, едва когато не излезе навън с Фицджон и принца!

— Нали сега всичко е наред.

— Разкарах го с маската.

— Къде го прати?

— Ами… по дяволите — отвърнах потиснато. — Предполагам, че сега виси някъде в бездната на времето.

— Много добре. — Той замръзна. — Боже мой, шията ти! Дай да видя.

— Добре съм. Нищо ми няма. — Внимателно разгърнах гръкляна си и се замислих, дали и душенето не представляваше логическо последствие от работата ми като пазител на времето. Някак си опитите за удушаване по време на вечерни празненства се случваха повече от често, въпреки че с течение на времето специално бях усъвършенствала техниката си за самозащита именно при подобен род нападения.

И тогава изведнъж ми просветна, че бях проиграла много важен коз.

— За съжаление, маската вече я няма — с плачевен тон информирах Себастиано.

— Това вече няма значение. Хосе така преустрои машината, че функционира и без маската. — Той замълча за момент. — Дано. — Той ме хвана здраво за ръката и ме задърпа след себе си. — Ела, след малко се започва!

Гостите се бяха скупчили на отворените френски прозорци и отвън на терасата. Един бурен безпорядък от коприна, тюл и сатен се простираше пред нас, с извисяващи се над тях паунови пера върху артистично изработени шапки. Лампионите на терасата и кристалните полилеи потапяха обстановката в живописна светлина, всичко изглеждаше като сцена от някой приказен филм. Само дето това тук не беше екранизирана приказка, а жестоката действителност.

Себастиано ни проправи път през множеството. Последвах го сляпо и с препускащ пулс.

Отвън на терасата се намираше тя — фучащата, бълваща пара машина на мистър Стивънсън. Той самият стоеше пред нея, сияещ от радост, и обясняваше на изумените зрители как функционира. Лицето му бе покрито със сажди, а работният му костюм бе осеян с петна от машинно масло. Заради нечовешката горещина носеше предпазни очила и нещо като метална престилка.

Себастиано ме задърпа напред, докато не застанахме точно зад Прини и Фицджон. Принцът бе обгърнал с ръка раменете на мнимия си брат и слушаше лекцията на инженера. Или по-скоро крясъците му, тъй като парната машина ставаше все по-шумна. При цялото това блъскане и фучене, човек оставаше с впечатлението, че всеки момент щеше да избухне.

— Оооо! — разнесе се единодушното възклицание на тълпата. Стоящите наоколо отстъпиха назад, когато от огнището изскочи облак от искри и се издигна в нощното небе.

— Не се притеснявайте, машината функционира безупречно! — извика мистър Стивънсън.

— Но какво по-точно може да прави, освен да бълва една камара пара и да вдига шум до небесата? — извика в отговор Прини, който бе в отлично настроение.

— Това е нещо като машина за пътувания — провикна се мистър Стивънсън с блеснали очи. — Когато работи на пълни обороти и налягането в парните котли е най-високо, човек може да влезе в нея и отново да излезе на желано от него място. — Инженерът посочи един тесен, голям колкото човешки бой отвор с боядисана в червено метална рамка, който до този момент не бях виждала на машината.

— И къде по-точно ще излезе? — провикна се един от зрителите.

— Машината е настроена така, че човек ще се появи оттатък в банкетната зала — отвърна мистър Стивънсън.

— Звучи като вълнуващ трик — реши Прини. — Нека да го изпробваме. Някой доброволец? — Огледа се наоколо и погледът му се спря върху брат му. Усмихвайки се весело, принцът кимна. — Хубаво забавление за пътувал надлъж и нашир мъж, нали? Хайде, стари друже, влизай вътре! — Той се огледа наоколо. — Брат ми многократно е обиколил целия свят, той не се страхува нито от смъртта, нито от дявола! — Принцът побутна Фицджон напред.

Моментът бе настъпил. Себастиано се приготви, при нужда да се включи.

— Добър опит — чух Фицджон да казва.

Той звучеше подигравателно. И в следващия миг се вцепених, защото за това, което последва, изобщо не бяхме подготвени. Някой се бе приближил в гръб до принц-регента с изваден и готов за стрелба пистолет. Потропването на дървения крак бе заглушено от тракането на машината.

— Мистър Скот! — извиках недоумяващо.

Чак в този момент осъзнах, че не Реджиналд, а мистър Скот имаше решаващата роля в резервния план Б на Фицджон.

Старият книжар се обърна за миг към мен.

— Толкова съжалявам — рече той. Въпреки уплашените викове, които се разнесоха от всички страни, разбрах какво ми казва, тъй като той стоеше точно до мен. — Трябва да го направя. — В очите му блестяха сълзи, устните му трепереха от мъка. — Той държи Джери.

Старият мъж се прицели в Прини и стреля. Нямаше кой да предпази принц-регента от покушението — никой, освен огнярят. Той рязко се нахвърли върху мистър Скот, който загуби равновесие и падна на земята. Но въпреки това Прини бе улучен и също рухна на пода. Огнярят изпусна предпазните си очила и стана видно, че е само с едно око.

— Действай! — изкрещя той.

Но Себастиано вече се бе задействал. Той не обърна внимание на Прини, който с изумена физиономия седеше на пода и притискаше с ръка гърдите си. Игнорира и големия револвер, който изведнъж се появи в ръката на Фицджон и се насочи към Хосе. А аз направих най-дългия скок от място, който някога съм постигала, и заедно със Себастиано забутах Фицджон към парната машина.

Мистър Стивънсън задвижи ръчките, изражението на лицето му изразяваше твърдата му решителност. Адското фучащо нещо сякаш оживя, не само че бълваше пара, но и дишаше, буталата се задвижиха бясно нагоре-надолу подобно на захапващи зъби. Червеният портал бе започнал да пламти, а зад него се виждаше бяло трептене.

Въпреки че двамата със Себастиано бяхме притиснали Фицджон, някак си той успя да стреля. Хосе падна улучен. От гърлото ми се откъсна вик, удвоих усилията си. Себастиано бе сграбчил Фицджон за ръката и го дърпаше напред, докато аз го бутах отзад, и заедно успяхме да го завлечем до пламтящия отвор. При това диво боричкане всевъзможни части се отделиха от бившия ни иконом. Изкуственият му корем се подаде изпод жакета, част от брадата му се откъсна, няколко от фалшивите му зъби изпаднаха от устата му.

— Няма да се отървете от мен! Не и така! — Въпреки гнева в гласа му, заканата му прозвуча като хладнокръвие пресметната, от което по гърба ми полазиха тръпки.

— Кажи това на чудовището от другата страна, докато те изяжда! — изсъска Себастиано през стиснати зъби.

Това подейства. В този момент, само части от секундата преди Себастиано окончателно да го е изтикал през отвора на машината, съзрях ужаса в изражението на Фицджон и разбрах, че Джаберуокито в дълбините на бездната на времето действително съществува. Или поне нещо, което бе също толкова ужасяващо.

Един удар на сърцето по-късно Фицджон вече бе изчезнал, погълнат от трепкащия отвор, подобно на увяхнало листо от гигантска прахосмукачка. Трептенето рязко секна, а от Фицджон не бе останал и един-единствен атом.

Мистър Стивънсън отново завъртя ръчките и тракането на машината утихна, а след няколко секунди на уплах стоящите наоколо избухнаха в аплодисмента. Явно хората вярваха, че всичко е било само едно страхотно шоу. Включително и ранените, които тъкмо се изправяха с усилие.

— Ама че работа — рече Прини, който изглеждаше доста блед. — За миг си помислих, че това е атентат. По дяволите, само вижте това! — Той свали един от огромните ордени от гърдите си и го вдигна високо. Куршумът, който мистър Скот бе изстрелял по него, бе заседнал точно в средата.

— Перфектен изстрел! — извика огнярят, който също бе блед и трудно си поемаше дъх, но стоеше с изправена стойка. Той се обърна към множеството, обяснявайки: — Този мъж е най-добрият стрелец в Англия.

— Бих се обзаложил, че това е старият книжар от Бонд Стрийт — подхвърли някой.

— Това действително е той — включих се в разговора. — Но най-любимото му хоби е стрелбата! — Трябваше много да се постарая да потисна треперенето на гласа си. След което изтъкнах с престорена непринуденост: — Той може да улучи окото на муха от трийсет крачки разстояние. И разбира се, куршумът беше преправен и изобщо нямаше пробивна сила, иначе щеше да пробие ордена. — Сияеща, се обърнах към зрителите. — Представлението не беше ли феноменално?

Останалите също смятаха така. Най-вече Джордж Клевли, който не преставаше да ръкопляска и от време на време извикваше едно:Vivat![17]Явно бе особено впечатлен от представлението, което заразяваше и другите гости и всички отново ръкопляскаха, докато накрая и Прини не започна колебливо да аплодира. Поне машината бе спряла да работи. Парата се беше разсеяла и сега всеки можеше да види, че въпросният магьоснически трик отлично бе сработил, тъй като от заставения по принуда помощник не бе останала и следа.

— Много добре! — извика Прини, докато обикаляше машината и надничаше във всеки процеп и отвор. — Наистинаformidabel! Изчезнал е безследно! — Той се огледа търсещо. — И къде отиде сега джентълменът, който твърдеше, че е моят брат? Действително си помислих, че след всичките тези години най-сетне се е завърнал вкъщи. Макар никога да не сме били близки, усетих оттенък на радост от повторното ни виждане. Струва ми се почти жалко, че това бе само един актьор. Макар и отличен актьор. Тази привидна съпротива, изстрелите, цялата драма — невероятна инсценировка! Самият Шекспир би завидял. — Принцът погледна с любопитство към банкетната зала. — Там ли е вече? Или всеки момент ще се появи? Липсва краят на фокуса! — Той помаха на останалите гости. — Елате, нека влезем вътре, иначе ще пропуснем нещо!

Изпълнено с очакване, множеството се отправи към залата. Някои от гостите се обърнаха любопитно към нас, явно предполагаха, че ще тръгнем с тях.

Но ние бяхме прекалено заети с отстраняване на щетите.

Мистър Стивънсън бе помогнал на мистър Скот да се изправи на крака. Лицето на стария книжар цялото бе посивяло и той едва успяваше да се държи изправен.

— Не беше нужно да ме прикривате. Не заслужавам да бъда пощаден. — Гласът му звучеше глухо, сякаш идваше от гробница. — И без това животът ми не означава нищо за мен. Направих го заради внука ми, но вече е късно. Смъртта му е сигурна.

— Това означава ли, че Джери е все още жив? — попитах, изпълнена с надежда.

Цялото тяло на мистър Скот трепереше.

— Фицджон го държи затворен в някаква подземна дупка. Освен него никой не знае къде е момчето ми. Той ще умре от жажда и глад, Фицджон изрично ми го подчерта.

— От самото начало ли знаехте, че Джери е жив?

Мистър Скот поклати съкрушено глава.

— Също като вас през цялото време вярвах, че Джери е вече мъртъв. Но вечерта, преди да дойдете при мен заради огледалото, изведнъж Фицджон се появи и каза, че Джери е добре и ще бъде пуснат на свобода. Условието бе да ви вкарам в капан на Гросвенър Скуеър. Мъжете, които щях да доведа, щяха да служат на Фицджон. Моля ви, простете ми това предателство, не можех да постъпя другояче! — Ридание разтърси стария мъж.

От ужас и състрадание ми секна дъхът. Тогава забелязах, шокирана, че Хосе се държеше за тялото с изопнато от болка лице.

— Та ти си ранен — извиках аз. — О, боже, прострелян си в корема!

Пределно ясно ми беше, че в тази епоха това почти винаги бе смъртоносно.

— Глупости — отсече грубо Хосе. — Не е по-лошо от ритник на магаре.

Той свали металната си престилка и тогава видях, че тя бе изработена подобно на средновековна плетена метална ризница. Куршумът бе заседнал отпред в металната тъкан — почти както преди това се бе получило с Прини, само дето при Хосе ставаше дума за планирана мярка за сигурност, докато принцът дължеше живота си на ангела си хранител.

— Някой трябва да обясни на хората там вътре, че машината вече не работи. — Хосе посочи към свързващите с главната зала врати и гостите, които, дискутирайки, се бяха събрали в банкетната зала и явно очакваха следващата част от представлението.

— Какво по-точно имаш предвид? — попита Себастиано притеснено. — Нали ще успееш отново да я оправиш?

— Надявам се — отвърна Хосе и се обърна към инженера. — Вие какво ще кажете, мистър Стивънсън?

Той кимна блажено.

— С ваша помощ всичко ще успея да оправя, мистър Маринеро!

Двамата със Себастиано разменихме изумени погледи.

— Върнал си му паметта? — попита Себастиано.

— Нищо друго не ми остана — отвърна Хосе със съжаление. — Отчаяните ситуации понякога изискват отчаяни мерки. Но изобщо не си въобразявай, че това ще ми стане навик! Имам предвид, докъде ще стигнем, ако изведнъж хората се сдобият с двойна биография?

— На мен ми се струва съвсем нормално — изтъкна бурно мистър Стивънсън. — Обичам жена си повече от всичко и с нея имаме десет години съвместен брачен живот, макар и те да съществуват само в представите ми. Обичам кучето и къщата си, и работата в работилницата ми. Но също толкова ценя и модерните ми познания по физика, както и някои други полезни умения, които съм придобил след дългогодишно обучение. Вие ми обещахте да запазите всичките ми спомени. Всичките! — завърши той настоятелно.

Хосе въздъхна.

— А в замяна вие ми обещахте, че няма да правите модерни открития. И най-вече на бърза ръка ще забравите как заедно от парна машина направихме машина на времето.

— Изключително много ще се постарая — отвърна мистър Стивънсън.

— Вътрешното чувство ми подсказва, че това старание ще е напразно.

И моето вътрешно чувство ми казваше същото, но според мен имаше по-важни неща.

— Трябва да намерим Джери.

— Никога няма да го намерим — рече мистър Скот със същия гробовен глас като преди малко. — Нямаме и най-малката отправна точка къде може да е.

— По-добре щеше да е да ни се бяхте доверили, вместо да ни предавате на Фицджон — изтъкна Себастиано.

— Е, явно сте прозрели предателството ми, защото тайно изместихте „Проект Огледало“ с един ден напред — отвърна тихо мистър Скот. — По този начин се превърнах във ваше оръжие, нали? Използвахте ме, за да снабдите Фицджон с фалшива информация.

— Точно така — отвърна невъзмутимо Хосе.

Слисана, местех поглед от единия към другия. Себастиано езнаел, че мистър Скот е замесен?

— Защо нищо не сте ми казали? — оплаках се. — А аз набедих горката икономка!

— Не знаехме, че ще се появи тук с пистолет — рече Хосе. — В това отношение той бе жокерът на Фицджон.

— План Б — коригирах го. — Фицджон го нарече план Б. Но всъщност е трябвало да го кръсти план В, защото преди това бе пуснал Реджиналд по петите ми, за да ми вземе маската.

— Не, това не е било алтернативен план — възрази Хосе. — Фицджон е искал да се отърве от Касълторп, най-вероятно този тип е започнал да става прекалено непредсказуем.

— Реджи действително не създаваше особено уравновесено впечатление — съгласих се с него.

— Освен това за Фицджон това е била подходяща възможност да изкара маската от играта — продължи Себастиано, който явно бе стигнал по-далеч в разсъжденията си. — Той се е погрижил Ана да няма друг избор, освен да прати Реджиналд заедно с маската по дяволите. По този начин се е отървал и от двете — Реджиналд и маската.

Кимнах бавно, защото това потвърждаваше подозрението ми, че Фицджон бе видял сцената в огледалото си. Но в мислите си отново бях на въпроса как можем да спасим Джери. Струваше ми се, че имам вече една отправна точка, и искрено се надявах предположението ми да е вярно.

— По-добре е да се омитаме от тук — предложи мистър Стивънсън.

Що се отнасяше до това, действително се налагаше да побързаме. Не само защото спешно трябваше да потърсим Джери, а и защото в съседната зала нетърпението бе започнало да взема връх. Първите недоволни лица се обръщаха към нас, а въпросителното мърморене нямаше как да остане нечуто.

— Да тръгваме! — Себастиано ми подаде любезно ръка. — Милейди.

— Милорд. — Хванах го под ръка и се замислих за миг колко ли странно им се е сторило на гостите, които гледаха към нас, че се отдалечавам под ръка с едрата, дебела матрона, тъй като досега никой не бе прозрял маскировката на Себастиано.

Напуснахме Карлтьн Хаус по най-бързия начин, следвани от Хосе, мистър Стивънсън и мистър Скот, който тромаво вървеше след нас с потропващ дървен крак.

* * *

Мистър Търнър бе вече по нощница, но не изглеждаше особено изненадан от непредизвестената ни поява. Всички заедно се бяхме отправили към Харли Стрийт с великолепната карета, която Хосе бе организирал за грандиозната ми поява в Карлтьн Хаус. Мистър Скот се подпря, търсейки опора на един от сфинксовете, напразно опитвайки се да запази самообладание. Той през цялото време трепереше като лист, което определено не се дължеше на прохладния нощен въздух. Откакто бе осъзнал, че може би все още имаше надежда за Джери, нервите му не издържаха. Съчувствах му от все сърце, въпреки че за малко да застреля човек. Поне всичко се бе разминало благополучно, макар и единствено благодарение на щастливо стечение на обстоятелствата — или по-точно казано, на слабостта на Прини към огромни ордени.

Мистър Търнър внимателно ме изслуша, докато му изказвах молбата ни. Накрая той ни покани в салона и помоли мисис Такъри да ни сервира шери. А той самият отиде да донесе една определена картина от ателието си. Икономката ни изгледа недоверчиво, но изпълни указанията на мистър Търнър. Когато наля чаша шери на Себастиано и той й благодари с мъжки глас, тя за малко да изпусне гарафата.

— Та вие сте мъж!

Себастиано предпочете да не отговори.

Докато чакахме нетърпеливо завръщането на мистър Търнър, баща му се появи в салона, също по нощница, а на краката си носеше свръхголеми пантофи. Той видимо се зарадва на нощното посещение и предложи на всички ни пури, които ние, благодарейки, отказахме. Той самият си запали лула, избълва няколко облачета дим във въздуха и се възхити на красивата ми рокля. Но явно Себастиано го привличаше повече.

— Струвате ми се позната, милейди — обърна се той към него. — Може би навремето сме се срещали на някой от баловете на „Алмакс“? По мое време бях напет танцьор!

— Сигурно ме бъркате с някого — рече Себастиано любезно.

Мистър Търнър-старши си дръпна от лулата и го изгледа продължително.

— Не мисля така, милейди, тъй като ми се струвате много позната! Дори мисля, че си спомням, че срещата ни е била в интимната обстановка на спалнята ми. Но днес ми се струвате още по-красива от тогава. — И той удостои Себастиано с подкупваща усмивка.

— Та това е мъж — изпръхтя икономката откъм вратата.

Старият мистър Търнър се обърна към нея възмутено.

— Как си позволявате, мисис Такъри?!

В този момент синът му се върна и без излишно размотаване ни показа картината.

— Ето я — рече той. — Макар да не знам къде точно се намира къщата, във видението ми се виждаше съвсем ясно.

Картината разкриваше масивна сграда, на която отчасти бе направен напречен разрез — на преден план се виждаше част от фасадата, а отдолу, наполовина скрит под дебели стени, бе зимникът. Ако човек се вгледаше по-внимателно, можеше да види в един от ъглите на подземната тъмница сгушена дребна фигура.

— Познавам тази къща! — извиках, когато видях ренесансовата кула и пиластрите. — Това е Касълторп Хаус!

* * *

Джери действително беше в мазето в къщата на Реджиналд, но когато пристигнахме там, се установи, че съвсем скоро той сам щеше да успее да се освободи. Фицджон го бе приковал за стената с една доста дебела верига, но за безкрайно облекчение на Джери, при последното си посещение предишната вечер му бе оставил голяма пила.

— Той каза, че ще ми отнеме време до утре сутринта да изпиля веригите — обясни Джери, след като за хиляден път се наложи да се закълне на плачещия му от радост дядо, че е добре.

Като изключим мръсотията по него и факта, че седмици наред не бе виждал слънчева светлина, той се чувстваше учудващо добре. Фицджон го бе навестявал на всеки три дни и му бе оставял храна.

— Най-лоша бе тъмнината — разказа ни Джери. — Поисках да ми остави и свещи, но той отвърна, че най-вероятно ще подпаля всичко. Но всеки път ме уверяваше, че скоро ще мога да се прибера вкъщи и че дядо е добре.

Отне ми известно време, докато осмисля всичко. Имах много материал за размисъл, дори когато всички отново се качихме в каретата. След като оставихме мистър Стивънсън на Джеймс Стрийт, продължихме с мистър Скот и Джери към Бонд Стрийт. Джери бърбореше, без да си поеме дъх, сякаш се бе скъсала язовирна стена. Седмици наред не бе имало с кого да си поприказва и сега явно изпитваше непреодолима потребност да навакса. Той зададе хиляди въпроси, тъй като искаше да знае какво се бе случило по време на пленничеството му, като непрестанно вмъкваше в разговора как се бе чувствал в подземието.

— Веднъж мистър Фицджон ми донесе печени бадеми. А друг път едно голямо парче шунка. Той каза, че момчетата на моята възраст все още са в процес на растеж.

— Може би все пак Фицджон не е бил такъв негодник! — рекох колебливо, когато Джери замлъкна за миг, за да си поеме дъх.

— Никой не е твърдял, че е такъв — каза Хосе. — Много малко от нас са наистина зли. Просто някои от старите са… прекалено дълго на този свят. Животът не може да им предложи нищо повече от това, което вече са имали. Това води до саморазрушителни действия. Наблюдават се промени в същността им. Мания за величие, жажда за мъст, стремеж към признание. И разбира се, към това се прибавя и дилемата на безкомпромисния играч.

— Каква е тази дилема? — попита Джери.

— По-добре да умреш, отколкото да се предадеш — обясни дядо му.

Това бяха първите думи, които мистър Скот произнасяше, откакто отново се бяхме качили в каретата. Старият книжар изглеждаше ужасно. Очите му бяха хлътнали, лицето му бе бледо. Но погледът му беше ясен, гласът му спокоен. Откакто бяхме намерили Джери, цялото му напрежение се бе изпарило. Чувствах колко силно се тормозеше от факта, че замалко не се бе превърнал в убиец, но предполагах, че при необходимост нямаше да се поколебае отново да го направи. Любовта можеше да накара хората да убиват или да вършат други ужасни неща, без значение какво щеше да се случи с тях самите.

Когато спряхме пред книжарницата, за да слязат мистър Скот и Джери, старият книжар се обърна към нас.

— Благодаря — рече той.

И нищо повече. След това се подпря на раменете на внука си и закуцука към дома си. Джери го придружи вътре, след което се върна при каретата. Слабото лице под червената коса изглеждаше решително.

— Дядо каза, че се налага да останете.

— Още известно време — потвърди Хосе.

— Колко точно?

— Може би около седмица.

— Къде ще живеете?

— На Гросвенър Скуеър. — Двамата със Себастиано го изрекохме заедно.

Хосе повдигна веждата над здравото си око, но не възрази.

— Значи, няма причина утре да не се явя на работа, както обикновено — заяви Джери с твърд глас.

— Има, и още как! — възмути се Себастиано. — Ти преживя ужасни седмици и трябва да си починеш. Най-малко три дни. Тогава отново можеш да се върнеш на работа. Мисля, че двамата с лейди Ан с удоволствие ще се разходим из провинцията, за да се възстановим от трудностите през последните дни. Например в Брайтън, казват, че било красиво там.

Джери засия.

— Много е красиво.

— Значи, сме единодушни по въпроса. Лека нощ, Джери.

— Милейди. Милорд. — Той докосна шапката си, ухилен, след което изкачи на бегом стъпалата към книжарницата и изчезна в къщата.

Хосе даде знак на кочияша да потегли, след което се обърна към нас и се усмихна леко.

— Е, как се чувствате двамата, след като всичко вече приключи?

— Вече почти нормално. Като изключим някои дреболии. — Себастиано издърпа с отвратена физиономия перуката от главата си и обемистите изкуствени гърди от деколтето на балната си рокля. — Не разбирам как могат жените да се разхождат наоколо с тези големи неща. При това тези тук са просто от памук.

Замълчах си, тъй като и аз не знаех как точно се чувствам. Със сигурност не и нормално. Изтощена и в същото време превъзбудена — при всички положения. И разбира се, безкрайно благодарна и облекчена, защото накрая всичко бе приключило добре. Лошите бяха победени, а добрите спасени и така нататък — точно както и при досегашните ни приключения във времето. Бяхме извадили една камара късмет, въпреки че бяхме допуснали някои грешки. Но покрай всички останали чувства усещах и още нещо — един вид меланхолична увереност.

— Всичко приключи, нали? — попитах внезапно.

Хосе ме гледаше втренчено, сякаш очакваше по-точно обяснение.

Махнах неопределено с ръка.

— Имам предвид… всичко това. Нашата работа като пазители. Пътуванията в миналото. Порталите са разрушени. Ти каза, че можеш да оправиш машината с помощта на мистър Стивънсън, за да можем да се върнем вкъщи. И ако правилно съм те разбрала, на теб и на други стари ви се е удало да предотвратите ентропията и да стабилизирате хода на времето. Но тази ваша игра… тя приключи, нали?

Докато говорех, Себастиано ме бе обгърнал с ръка и не изпускаше Хосе от поглед. Той очакваше отговора му със същото напрежение, както и аз.

Хосе остана мълчалив известно време, след което тихо отговори:

— Да. Играта приключи.

Двамата със Себастиано първо трябваше да го осмислим. Не говорихме много по време на останалото пътуване. Когато пристигнахме на Гросвенър Скуеър, Хосе не поиска да слезе с нас. Каза, че имал да свърши още няколко важни неща, но през следващите дни ще ни се обади. И ето че каретата изчезна в нощта.

Бяхме прекалено скапани, за да говорим надълго и нашироко. Затова веднага си легнахме и спахме дълбоко и непробудно чак до другия ден.

На другия ден установихме, че мисис Фицджон бе изчезнала безследно, при това толкова трайно, че освен нас никой друг не си я спомняше, дори и готвачката, която се бе появила на работа, както обикновено. Именно това бе доказателството, че икономката представляваше изкуствена личност, нещо като илюзия от плът и кръв, за да придаде на живота на мистър Фицджон в тази епоха по-голяма достоверност. С неговото изчезване, тя също бе загубила правото си да съществува. Имах едно наум, че нещо подобно може да се случи, но въпреки това почувствах тъга. Макар да не я харесвах особено, тя бе живяла и работила в къщата и бе на мое разположение. А сега я нямаше, отвята като листо на вятъра, жертва на манипулацията на времето.

За кратко се бях притеснила, че и съществуването на Ифи можеше да бъде заличено по същия начин, тъй като след изчезването на Реджи не я видях повече на празненството на принц-регента. Но за мое облекчение, тя бе жива и здрава, нищо лошо не я бе сполетяло. Като изключим факта, че й липсваше и най-малкият спомен за Реджиналд. Той бе напълно изтръгнат от спомените й, което бе добре за нейното, както и за нашето душевно спокойствие. Често ми се искаше аз също да мога да го забравя толкова лесно, както и ужасеното му изражение в момента, в който изчезна.

Що се отнасяше до Ифи, тя си бе същата. Още на по-следващия ден цъфна у нас с кутия пралини и настоятелното желание да отидем заедно на пазар за обувки. Себастиано се престори на повален от мигрена, за да я държи на разстояние, а аз я отпратих, след като изпихме по чаша чай, защото повече не се нуждаех от обувки от тази епоха. А и защото в нейно присъствие непрестанно трябваше да се боря с напиращите си сълзи, тъй като напук на всички дрязги аз я харесвах и някак си трябваше да свикна с мисълта, че съвсем скоро нямаше да я видя никога повече. В този случай един рязък край бе по-добре от проточено във времето болезнено сбогуване.

Както бе планирано, на следващия ден отпътувахме с Джери за Брайтън, където прекарахме няколко приятни, мързеливи дни в един малък симпатичен пансион. Не правехме нищо друго, освен да спим, да ядем вкусна храна, да се разхождаме по плажа със Сизифус и ами да, всичко онова, което правят току-що сгодените, когато са сами.

Когато през следващата седмица се завърнахме в Лондон, за наше изумление, установихме, че Ифи окончателно се бе отказала от намерението си да покори Себастиано. Вместо това с развети знамена се бе насочила към Джордж. Неговата глухота и липсата му на вкус към модата не я бяха възпрели от това, да бъде заловена плачеща в прегръдките му от две матрони в една ложа в операта. Което не би било особено шокиращо, ако горната част на тялото й бе покрита.

Според слуховете Джордж бе обяснил, заеквайки, че Ифи просто е потърсила закрила при него, след като роклята й се бе разкопчала случайно. Разбира се, никой не се бе вързал на тези глупости и той бързо бе осъзнал, че за един мъж на честта има само един изход — да направи официално предложение за ръката на Ифи. Тя изискано го бе преметнала, но едно нещо трябваше да й се признае: само за няколко дни някак си бе успяла да го накара да повярва, че тя е самото въплъщение на всичките му мечти. Възхищението му към мен бе напълно изчезнало, в което успях лично да се убедя, когато съвсем случайно налетяхме на двамата през последния ден от престоя ни в 1813 година.

Заедно с Джери се бяхме отправили към Джеймс Стрийт, тъй като Хосе ни бе изпратил съобщение. Съобщение, което очаквахме от дни.

Време е.

— Ама че работа, само това ни липсваше — измърмори Себастиано приглушено, когато Ифи трескаво ни помаха, а Джордж спря с рискована маневра откритата си двуколка до нашата.

При гледката на двамата в гърлото ми заседна буца. Това бе точно онзи вид ситуации, които исках да си спестя: никакви сбогувания повече, бяха прекалено болезнени. И мислех, че вече съм приключила с това. Бях изпратила кратка, но мила бележка на мистър Търнър, в която се обясняваше, че двамата с брат ми скоро ще предприемем дълго пътуване, затова от цялото си сърце пожелаваме на него и неговия баща всичко най-хубаво. Мистър Скот също бе получил писмо от мен, само че неговото беше по-дълго. Бях се опитала да му обясня, че много добре разбирам чувствата и мотивите му и че въпреки всичко, ние не му се сърдим. На него също му пожелах за в бъдеще всичко най-хубаво.

На Джейн и Седрик бях изпратила част от останалите ни пари в брой, а на Бриджет всички мои обувки — случайно знаех, че носим един и същи номер. Бях добавила и чантичките ми, както и шалчетата и табакерите на Себастиано, тъй като и Мийкс не биваше да остане с празни ръце. На коняря дадох една златна монета, което веднага му предостави повод да се напие от радост. В момента той бе зает с това, да спи, докато изтрезнее.

Само с Ифи и Джордж не се бях сбогувала, което ми се струваше разбираемо, предвид ситуацията, тъй като това само още повече щеше да ме натъжи. Едва преди час бях цялата обляна със сълзи и сополи, докато се прощавах със Сизифус. Болеше да си вземаш сбогом с приятели, особено ако е завинаги.

— Вероятно вече си чула — извика Ифи, сияеща от радост. — Двамата с Джордж се сгодихме.

— Честито — отвърнах с пресипнал глас. — Пожелавам ви да бъдете много, много щастливи.

Бях искрена, но Ифи някак си не ме разбра правилно. Тя се изчерви и избегна погледа ми, а Джордж започна да се върти на мястото си с видимо гузна съвест.

— Ан, моя скъпа, най-добра… — Ифи го сръга в ребрата и той млъкна, за да продължи отново, но този път внимателно подбирайки думите си. — Милейди, искрено се надявам, че годежът ми с лейди Уинтърботъм не ви е огорчил или наранил по някакъв начин. Но ако все пак това се е случило, тогава бих бил безкрайно неутешим, трябва да ми вярвате!

Отне ми няколко секунди, докато зацепя какво имаше предвид. Явно се притесняваше, че се чувствам жестоко измамена и отхвърлена от него, тъй като ме беше ухажвал, но накрая изневиделица беше надянал годежния пръстен на ръката на Ифи.

Скришом погледнах към моя годежен пръстен и потиснах усмивката си. Само щеше да нарани Джордж, ако му разкриех, че от нас двамата и без това никога нищо не би се получило. Вземайки мъжката му гордост под внимание, се престорих на подобаващо опечалена.

— Честно казано, този годеж напълно ме изненада. А аз наистина много ви харесвам, Джордж, тъй като вие сте изискан и честен човек.

И двете твърдения — всяко за себе си — бяха чиста истина, макар и да не бяха пряко свързани. Но Джордж видя именно този контекст в изказването ми и видимо се затрудни в подбора на думите си. Този път аз бях ръгната с лакът в ребрата — явно Себастиано бе на мнение, че малко преувеличавам. Затова бързо продължих: — И тъй като сте толкова изискан човек, тъкмо се замислих какво ще кажете да вземете участие във фондацията „Фоскари“.

— Фондация „Фоскари“? — повтори Джордж. Бузестото му лице изглеждаше безпомощно.

— Сигурно вече сте чули, че възнамеряваме съвсем скоро да се върнем обратно на Карибите. Затова ще продадем имението ни в Лейчестършир и вече сме задвижили всичко необходимо в банката ни „Ротшилд & син“.

Дори не се бе наложило да вложим големи усилия за убеждаването на Хосе да разреши продажбата. Той самият осъзна, че многото пари и без това така щяха да са вложени по-смислено, а и в момента сдружението на пазителите на времето и бездруго бе в процес на разпускане.

— Освен всичко друго, с парите трябва да се построят приют за сираци и училище в Ийст Енд. И жилища за работниците във фабриките. Ще е добър ход от ваша страна, ако се присъедините към фондацията, Джордж. — Оставих думите ми да достигнат до него, преди да продължа: — Дори не можете да си представете колко много ще повдигнете авторитета. А и това дава на дарителя невероятно чувство.

— И изобщо не ми се сърдите заради Ифи? Фондация… ъъ… дарения…? — Изражението на Джордж се колебаеше между облекчение и скептицизъм.

Ифи ни бе слушала с присвити очи.

— Каква оригинална идея! Джордж, така бихме могли да сътворим един съвсем нов стил сред висшето общество! Човеколюбие сред по-добрата част от обществото! — Очите й заблестяха. — Бих могла да даря някое от кожените ми палта. А ти би могъл да купиш нови обувки за децата на твоите работници. А за Коледа ще има пунш за всички!

— Щом ще впечатлява, спокойно може да е и малко повече — изтъкнах аз. — Джордж притежава множество фабрики, той би могъл…

Но Ифи ме прекъсна, тя буквално преливаше от страхотни идеи за дарения, които се въртяха основно около това, да разчисти гардероба си за добри цели и да изпече курабийки за бедните деца в Ийст Енд. Без съмнение, тя бе родена за благотворителна дама. МототоВърши добро и говори за товасякаш бе измислено за нея. Джордж седеше объркан до нея и само кимаше на всичко, което тя предлагаше.

Една пощенска карета искаше да мине покрай нас, но ние блокирахме пътя. Пощальонът наду нетърпеливо рога си. Себастиано даде знак на Джери да потегли.

— Бай-бай! — извика той на Ифи и Джордж. — Грижете се за себе си!

— До скоро! — извика в отговор Ифи.

Джордж помаха сдържано и ето че вече бяхме завили зад ъгъла.

— Чао — казах тихо, въпреки че повече не можеха да ме чуят.

— Свърши се — измърмори Себастиано. — А сега към вкъщи!

Нямах търпение да се върна в настоящето, но най-лошото тепърва предстоеше — да се сбогувам с Джери. Не можех да избегна това сбогуване, а и не исках. Още докато слизах, очите ми се наляха със сълзи, но преди да съм подхванала предварително подготвената ми кратка реч, Джери отново се бе метнал на капрата и пришпорваше конете.

— Джери! — извиках, стъписана, но той отпраши с яростна физиономия толкова бързо, че шапката му отхвръкна и червената му коса се развя на вятъра.

— Остави го — рече Себастиано. — Знаеш ли, и на него му е също толкова трудно.

— Но аз исках да му кажа…

— Той знае какво искаш да му кажеш.

Изтрих влажните си очи. Разстроена, гледах след каретата, която се отдалечаваше все по-бързо по Джеймс Стрийт.

След това не ни остана много време. Хосе и мистър Стивънсън вече бяха стартирали подобрената и оборудвана с допълнителни функции парна машина. Инженерът лично се бе заел с гребането на въглищата, докато Хосе правеше последни настройки по ръчките.

— Довиждане, мистър Стивънсън, и много благодаря за всичко! — надвиках чукането и тракането на машината.

Той само кимна и безмълвно продължи да гребе с лопатата. Лицето му изглеждаше щастливо и спокойно, той бе в стихията си.

Хосе ни извика при себе си в кълбетата пара и постави ръка върху един от шалтерите. Стояхме под червената метална рамка, която бе започнала да трепти по краищата. Себастиано ме прегърна, тъй като знаеше колко много се страхувам от пътуването. Откакто знаех, че в дълбините на четвъртото измерение дебнат наистина зловещи същества, не можеше да се каже, че страхът ми бе намалял. Можех да попитам Хосе къде свършваха кошмарите ми и къде започваше реалността, но инстинктивна боязън ме бе възпряла. Може би беше по-добре да оставя този въпрос отворен. Беше същото както при чудовището под кревата — докато съществуваше възможност то да е продукт на собствената ни фантазия, не се страхувахме толкова, колкото от някое истинско чудовище.

Трепкането се превърна в бяло, заслепяващо пламтене. Тракането на буталата се засили до бурно кресчендо и накрая експлодира в унищожителен гръм. Светът около мен се разпадна и аз пропаднах в мразовито, непрогледно черно нищо.

* * *

За щастие, преминаването стана доста бързо и за моя радост, дори нямах главоболие. Приземихме се в съблекалнята на бутик за бельо. Продавачката ни изгледа изплашено, когато изведнъж се появихме, препъвайки се, иззад пердето, но преди да е успяла да каже каквото и да било, се спасихме на улицата.

Навсякъде около нас цареше характерната за Лондон суматоха. По улиците пъплеха колите в задръстване, по тротоарите се тълпяха множество тръгнали на покупки пешеходци. Спечелихме си някой и друг любопитен поглед — все пак бяхме облечени като двойка от някой роман на Джейн Остин, — но не предизвикахме някаква сензация.

Когато се огледахме за Хосе, установихме, че той не бе дошъл с нас. Бе отворил портала за нас, а самият той бе останал там.

— Той каза ли ти нещо? — попитах аз.

Себастиано поклати глава. По лицето му прочетох, че си мислеше същото като мен. Дали това не беше сбогуване завинаги? Толкова бързо и без думи като при Джери?

На път за хотела гърлото ми отново се бе свило. Толкова много се бях радвала да се прибера вкъщи, но изведнъж се чувствах празна и изнемощяла. И някак си… осиротяла.

Взехме ценните си вещи, прибрахме чантите си от шкафчето за съхранение на багаж и се преоблякохме в тоалетната на гарата. След това отидохме в едно заведение за хранене, хапнахме по нещо и заредихме батериите на телефоните си, за да можем да прегледаме пропуснатите обаждания и съобщения. За наше учудване, почти нямахме такива, защото — това беше истинска изненада! — в настоящето бяха изминали само няколко часа, въпреки че не се бяхме върнали през лунен портал. Бяхме се завърнали в деня на нашето заминаване. Това трудно можеше да се разбере и ни накара да потънем в продължителни разсъждения.

— Тази машина, която Хосе и Стивънсън конструираха, изглежда, може това-онова — рече Себастиано. Прозвуча така, сякаш в мислите си беше на километри разстояние.

— Явно с нея може да се наглася точното време на завръщането — отвърнах също толкова разсеяно.

Също толкова разсеяно изпратих на Ванеса снимка, направена с телефона ми, на годежния ми пръстен, в резултат на което получих есемес, пълен с ликуващи човечета и сърчица, заедно с новината, че приятелката ми е разкарала Мануел и сега нямаше да пътува за Ибиса.

Все още потънали в мисли, със Себастиано пътувахме с влака до Хийтроу, откъдето искахме да хванем следващия самолет до Венеция. Докато слизахме, видях на перона да чака някой, който бе невъзможно да е тук. Заковах се на място със зяпнала уста, така че Себастиано, който ме следваше плътно, се блъсна в мен.

— Какво, по дяволите…

Джери ни бе забелязал и ухилен до уши, тръгна към нас.

— Ето ви и вас! — Както винаги, червената му коса стърчеше на всички посоки, но не от само себе си, а защото я беше оформил с гел. Носеше кецове, панталон със смъкнато дъно и джобове на крачолите, а отгоре марков суитшърт. Със себе си водеше и куче, което веднага щом ни съзря, опъна каишката си и залая радостно.

— Сизифус? — запелтечих аз.

Кучето бе поне четири пъти по-голямо от кутрето, с което се бях сбогувала, но то щастливо заблиза ръката ми, махайки с опашка.

— Не е възможно да си тук — рече Себастиано на Джери. — Освен ако не си потомък на един Джереми Скот, на когото буквално си одрал кожата. — Той подробно огледа Джери. — Като изключим това, че изглеждаш с около пет години по-стар.

— О, но това съм аз самият. И годините са шест. — Джереми ми връчи кучешката каишка и кавалерски взе багажа ми. — Дай да го нося, изглежда тежко. О, това книги ли са? — Той надникна в чантата. — Наистина. Байрон и Остин. Хей, това са първи издания, нали?

— Аз ще нося багажа. — Себастиано незабавно му отне чантата и я преметна през рамо, въпреки че достатъчно се бе натоварил с раница, куфар на колелца и лаптоп чанта.

— Бихте ли престанали с това? — намесих се аз. Тотално объркана, галех порасналия така изведнъж Сизифус, който дишаше бързо с изплезен език. — Сега наистина бих искала да разбера как се озова тук, Джери!

— По същия начин като вас — ухилено отвърна Джери.

— Но ти си роден в миналото! Невъзможно е да пропътуваш в бъдещето!

— Прилича ли ви на невъзможно? — Джери се отправи с маршова стъпка към залата за излитащите полети и ние го последвахме. — От три години съм тук — продължи той. — Е, да, отне няколко години, докато Хосе и мистър Стивънсън успеят да настроят машината.

Себастиано го зяпаше невярващо.

— Искаш да кажеш, че Хосе и Стивънсън са успели някак си да конструират машина на времето, с която може да се пътува в бъдещето?

— Ами аз съм тук, нали така? И кучето също. Значи, е възможно. Хосе каза да ви посрещна тук и да ви предам най-важното, защото той самият в момента няма време. Той се размотава в 2097 година, в момента там има някакви проблеми. — Джери спря пред една аптека. — О, само за момент, за малко ще вляза да купя на дядо болкоуспокоителни. Кракът му го мъчи от време на време.

Джери изчезна в аптеката и Себастиано зяпна подире му.

— Може да носи болкоуспокояващи в миналото? Това е доста… иновативно. А онзи стар едноок негодник се размотава в бъдещето. Не мога да повярвам!

— Струва ми се някак си сюрреалистично — казах аз. — Може би страдаме от нещо като колективна халюцинация.

— Не — отвърна Себастиано. — Всичко е съвсем реално.

Аз потупах Сизифус и той действително се усещаше много реален, а и приятелското му изджафкване прозвуча истинско.

— Но нали Хосе каза, че играта е приключила — изтъкнах аз.

— Изглежда, че някой е започнал нова игра. Но на друго ниво. И с променени правила.

И в мен се породи подобно подозрение. Но ме притесняваше и едно друго несъответствие и когато Джери се появи от аптеката, поисках подробно обяснение.

— Джери, щом си тук от три години, значи, трябва да си бил тук и когато пристигнахме в Лондон преди скока ни в миналото. Но ти не беше тук, а в осемнайсети век! Как можеше да си едновременно и в двете времена? — И за всеки случай добавих: — И в никакъв случай не ми пробутвай онази глупост заСложната област на парадоксите.

— Хм, това е частта, която и аз все още не съм разбрал добре — призна Джери. — Специално записах един курс по физика в колежа, но явно ще отнеме известно време, докато го зацепя. Както и да е, трябва да тръгваме. Хосе вече ви очаква.

— Къде ни очаква? — попита Себастиано. Той се правеше на непукист, но аз го познавах добре и усещах вълнението му. — Или е по-добре да попитам: кога?

— Ама нали вече ви казах преди малко. — Джери ни се ухили. — Но разбира се, всичко е доброволно. Можете и да откажете.

— О… ами… — Разменихме глуповати погледи със Себастиано.

— Най-добре първо го обсъдете помежду си. През това време ще взема за всички ни по един донът.

Той се отдалечи бавно, млад червенокос мъж в лежерни дрехи, за който никой не би предположил, че идва от миналото.

— Изглежда, прекрасно се е приспособил — рекох замислено. — А е трябвало да навакса двеста години. При нас биха били само… — Замлъкнах, тъй като в смятането наум винаги съм била пълна катастрофа.

— Осемдесет и четири — допълни Себастиано мълниеносно.

— Мислиш ли… — подех аз.

— Да — каза той. С тридневната си брада, като на някой пират, изглеждаше неустоим. В очите му блестеше закачливо пламъче. — Но разбира се, само ако и ти искаш.

— Искам. — Стиснах годежния пръстен на ръката си, който бе като солидно обещание. — В добри и в лоши времена.

— Сигурна ли си?

Сизифус излая окуражително.

Усмихнах се.

— Напълно сигурна.

— Нямаме ни най-малка представа какво ни очаква. Бъдещето може да е опасно.

— Има само един начин да разберем. Като го видим лично. Но най-важното е, че ще го направим заедно.

— Това е моето момиче. Ела тук, гълъбче!

Смеейки се, Себастиано ме придърпа в прегръдките си и ме целуна.

Сизифус се разлая въодушевено.

Светът се състоеше от безброй много възможности, а ние току-що бяхме започнали да ги разучаваме.

Информация за текста

Издание:

Eva Völler

Zeitenzauber — das verborgene tor

© 2014 by Baumhaus Verlag in the Bastei Liibbe AG, Köln

c/o Anthea Agency, Sofia

Cover images © Depositphotos

Ева Фьолер

Тайният портал

Пътуване във времето — книга трета

Немска

Първо издание

© Стефана Моллова, превод

© Милена Ковачева, оформление на корицата

© Издателство „Ибис“, 2017

ISBN 978-619-157-201-4

Бележки под текста

1

Сграда в Лондон, в която от 1773 г. до разрушаването й през 1829 г. са били изложени на показ диви животни в клетки. — Б. пр.

2

Човек, който няма равен на себе си, несравним (фр.). — Б. пр.

3

Мумифицирана човешка глава при амазонските племена. — Б. пр.

4

Често използвана метрична линия в традиционния стих. — Б. пр.

5

Модно (фр.). — Б. пр.

6

Трон на любовта (фр.). — Б. пр.

7

Превод от английски Валери Петров. — Бел. ред.

8

По домашни дрехи (фр.). — Б. пр.

9

Чудесно, прелестно (фр.). — Б. пр.

10

Най-голямата битка в световната история до началото на Първата световна война. В нея участват 500 000 души. — Б. пр.

11

Очарователна, пленителна (фр.). — Б. пр.

12

Страхотно, великолепно (фр.). — Б. пр.

13

Растение, известно с голямата си чувствителност, дори и при най-лек допир. — Б. пр.

14

Мъж, на когото в детската възраст е направена операция, спираща естественото му възмъжаване, с цел да се запази чистият му, ясен и висок детски глас. — Б. пр.

15

Сбогом (фр.). — Б. пр.

16

Цитат от „Хамлет“ в превод на Валери Петров. — Б. пр.

17

Да живее! (Фр.) — Б. пр.

Content

Ева Фьолер — Тайният портал — книга 3 (Пътуване във времето)

Първа част

Втора част

Трета част

Четвърта част

Информация за текста

Бележки под текста