Володимир Єрмоленко

Ловець океану

Історія Одіссея

Океан

Море не має меж, історії не мають завершення.

Вони проростають із темних глибин, із кожним днем і кожним місяцем, вони живуть на вістрях мечів, на гладкості шкіри, у крові війни і тиші любові.

Люди беруть ці історії на руки, як новонароджених, їх передають у спадок, як золоте намисто, їх підкидають угору, вони чіпляються крильми за хмари і чекають на тих, хто прийде після їхньої смерті. Їх розповідають і переповідають, і кожне нове слово — це нова земля і острів, насичений сонцем.

Ці історії глибокі, як море, і безмежні, як океан. Ти пливеш ними, як пливли твої батьки і батьки твоїх батьків, і ти радий впізнавати береги і гори, де плакали ті, хто тебе породив.

Я розповім вам історію Одіссея, шукача й мандрівника, стрільця та хитрого лиса. Мою історію. Ви чули її сотні разів, я знаю. Але ні, ви не чули її ніколи. Такої ви не чули її ніколи.

Пам’ять тримає мене в своєму полоні, рветься назовні, хапає слова, як риба хапає повітря. Я так довго мовчав, я так довго тримав її глибоко під землею, що втратив здатність говорити.

Але час настав. Час усе розповісти. Слів моїх тепер ніхто не зупинить.

Заплющуйте очі. Слухайте.

Повернення

Двадцять років блукав я землею і морем.

Я зруйнував Трою і зійшов у царство мертвих, я бачив чужу смерть і чужу безодню, я впускав солону воду під свою шкіру, ховаючи її, як пастух ховає овець від дощу.

Кохання й ненависть увійшли в моє серце, як дві стріли, і я часом не міг відрізнити одну від одної, рани від обох породжували біль, але смерть моя мене не впіймала.

Одіссей, так мене звати.

Стрілець і мандрівник, воїн і вбивця.

Я повернувся на землю Ітаки, що породила мене, що дала мені тепло і повітря, м’якість запахів і твердість ґрунту.

Я впізнавав вигони берега і лінії пагорбів, я міг би повторити ці контури у своїй уяві, з заплющеними очима. Але мені здавалося, що я знову на безлюдному острові, до якого навідуються лише одноокі велетні та злі чарівники, які хочуть знищити мене, які хочуть ошукати мене.

Воїнів своїх попросив я заграти на флейтах і арфах, навчив їх пісень Ітаки, що знав із дитинства, пісень про великі дерева півночі та гори, що тримають небо на своїх плечах.

Але жодна людська душа не вийшла до мене, жоден людський голос не озвався до нас.

Знову і знову я кликав Пенелопу, свою кохану дружину, свою царицю, якої не бачив двадцять років. Знову й знову просив я спуститися до мене, торкнутися моїх колін та моїх плечей, обійняти мене, впустити до своєї душі.

Але голос мій луною проносився моєю землею, як дух бога над водою. Пенелопа не вийшла до нас.

Чи серце її ще б’ється? Чи ступні її ще торкаються землі? Чи очі її ще роздивляються небеса вночі, як двадцять років тому?

Чи слова досі злітають з її вуст, як комахи злітають із квітів, щоб нести від них життя далі землею?

Боги, о боги, ви мудріші за мене, але ви зліші за мене, навіщо ви змусили мене блукати, навіщо ви тримали мене так далеко від дому, навіщо ви мене вели назад, до цього порожнього берега, до цього чекання, якому немає кінця?

* * *

Коли минуло три дні, чекання стало нестерпне для мене.

Я взяв сімох своїх людей і став підійматися схилами вгору, до серця своєї землі. Якщо Пенелопа не хоче йти до мене, я сам прийду до неї.

Мої ноги могли йти всліпу, торкаючись знайомих виступів, впізнаючи повороти знайомих стежок, пам’ятаючи про всі лінії та вигони, немов на спині коханої.

Тіло землі змінюється не так швидко, як тіло людини. Душа землі змінюється не так швидко, як душі смертних.

Серце моє билося сильно, піт виходив із мого тіла, воно вирішило позбутися вологи раз і назавжди, і я відчув, що маю чекати найгіршого.

На вершині схилу я обернувся і подивився на море. Воно було спокійне і впевнене, воно було мирне й ласкаве, і цей спокій збентежив мене. Я відчув у ньому нахабство, я відчув у ньому перемогу стихії.

Море кликало мене до себе, запрошувало повертатися у свої хвилі, нашіптувало, що від нього я нікуди не втечу.

Щось зле мене чекає біля мого будинку, щось темне, щось слизьке та підземне, готуйся до найгіршого, нашіптувало мені серце, готуйся до того, що на тебе тут ніхто не чекає.

Я був на землі, що мене породила, що дала мені тепло і повітря, що дала мені м’якість запахів та твердість ґрунту, що дала мені дім і кохання — і яка тепер стала чужою, яка стала тепер порожньою.

* * *

Будинку мого немає.

Самі лише руїни зосталися від нього. Залишки стін і даху, навколо сміття і попіл. Він горів, він не вистояв, він зберіг лише частину свого скелета, маленьку купку своїх кісток.

Я підійшов до місця, де росло наше з Пенелопою дерево, — дерево, навколо якого я будував свій дім, навколо якого я будував увесь свій світ.

Лише сухий чорний стовбур зостався від нього. Жодної живої гілки, жодного листя, жодної квітки.

Я підійшов до колони, що підпирала стелю мого будинку; до неї притуляв я свої списи і стріли, коли повертався з полювань. Колона ще стояла, вкрита тріщинами та слідами вологи, але не було нічого, що вона тримала на собі. Стелі вже немає, даху вже немає. В Атланта вкрали небо.

Чи довго тут не було людей? Чи давно людські душі покинули те, що було створене для них, що живилося їхньою присутністю, що жило тільки завдяки їхнім тілам?

Гострий ніж узяв я у свою руку, за саме лезо, і стиснув щосили. Надріз був глибокий, з нього потекла кров. Я торкнувся пальцями колони, і на ній лишилося кілька червоних крапель.

Моє власне життя стало для мене мале і нікчемне, я відчув, що воно зменшується до розмірів комахи, яку будь-який смертний розчавить своєю долонею.

Я стояв перед своїм зруйнованим домом і поволі розумів, яке страшне покарання впало на мене.

Бо я зрадив свій світ. Бо покинув його без особливих причин, проміняв його на примару, на чужу війну проти далекої Трої, на чужу славу. Я не мав його покидати, я мав прив’язати себе до цього дерева, до цього будинку, до цієї жінки, до цього неба, — бо я не мав рушати зі свого місця, бо я не мав зраджувати свого серця.

Ті, хто шукає слави, втрачають душу. Ті, хто шукає слави, втрачають здатність обійняти у мирі та спокої. Ті, хто шукає слави, втрачають здатність зупинитися.

І я зрозумів, що покарання наздогнало мене. І що воно сильніше і нестерпніше за злість Посейдона.

* * *

Я пішов до будинку Лаерта, свого батька. Стежкою вниз, через долину, до підніжжя високого Неріона, застеленого лісами.

Неріон стояв непорушно над моїм царством, наче воїн-гора, який оберігає спокій смертних. Долина під ним була наповнена сонцем.

Лаерт, мій батько, оселився тут іще до мого походу на Трою.

Я більше не хочу бачити людей, казав тоді він. Я плавав широкими морями, я був на помості Арго, я був на Калідонських ловах, я знав богів і героїв, я був тричі поранений, я знаю, де сонце встає, і де воно сідає. Іди, Одіссею, тепер твоя черга, а я говоритиму з вітром, він розкаже мені про твої вчинки, про те, кого ти врятував і кого ти знищив.

І я пішов, справді, тоді була моя черга.

Тепер я побачив його здалеку, він стояв посеред поля, далеко від дому, і дивився на сонце. Це я, Одіссей, твій син, сказав я йому.

Він обернувся до мене і подивився незрячими очима.

— Взимку я сплю на підлозі з рабами, біля вогню, влітку я сплю в саду на листі винограду, згрібаючи його в купу, щоб було м’яко.

— Це я, Одіссей, Лаертів син, твій син.

— Взимку на землі холодно, навіть біля вогню, але немає в мене ковдр і немає в мене пуховиць, а влітку я сплю на листі винограду, і м’яко стає моєму тілу, а син мій помер давно, і м’яко йому в царстві мертвих, і м’яко мені буде там із ним скоро, знай мої слова, чужинцю.

— Я не помер, я тут, біля тебе.

— М’яко мені буде там скоро, у царстві мертвих немає холоду, у царстві мертвих немає смерті, взимку мені холодно, навіть біля вогню, але немає в мене ковдр і немає в мене пуховиць, чужинцю.

Я говорив із ним довго, я ділився з ним спогадами юності, коли був із ним щодня, я брав його руки та підносив до свого обличчя.

Але він не впізнавав мене.

* * *

Де ти, Пенелопо?

Де ти тепер?

Я зібрав частину своїх воїнів, наказав їм сісти на корабель і плисти в Кефалонію, де правив цар Метіон. За тиждень вони повернулися до мене. Метіон помер, казали вони, Кефалонією править його син, він злий та ледачий, він нічого не чув ані про Пенелопу, ані про тебе, Одіссею.

Тоді я послав своїх воїнів на Лефкаду, де правив цар Пілад. За тиждень вони повернулися до мене. Пілад уже старець, казали вони мені, він говорить із богами й деревами, та вже не розуміє мови людей.

Я посилав їх на Дуліхій, де багато міді, і на Зам, де багато птахів, і на Закінф, де багато високих дерев. Я посилав їх навіть у Пілос, землю героїв. Але щоразу вони поверталися ні з чим, з порожніми словами та пустими надіями.

Я послав їх у Тафос, де жив Анхіал; у нього колись купував я отруту для своїх стріл. Від нього люди мої повернулися за місяць. Анхіал помер, але живий його син Ментес, казали вони; два роки тому він припливав на Ітаку і говорив з Телемахом.

— Говорив?

— Так.

— І що він сказав?

— Він сказав, що це був не зовсім він.

— Не зовсім?

— Так.

— Як це?

— Він написав тобі, Одіссею.

Так, мудрий Одіссею, писав Ментес, я був на Ітаці, я бачив Телемаха, я бачив Пенелопу, вони були живі, але дім твій повнісінький злих людей. Вони хотіли руки Пенелопи, вони хотіли тіла Пенелопи, вони хотіли твоїх земель, вони хотіли твоїх тварин. Антиной був серед них, а також Евримах, а також Агелай, а також Амфіном. Ктессип був серед них, а також Демоптолем, а також Елат, а також Евріад, а також Пейсандр.

Коли я був у твоєму будинку, Одіссею, в серце моє увійшла Афіна, ти завжди відчуваєш присутність бога в собі, коли він хоче цього, тоді ти бачиш землю, і море, і хмари, і мудрість, і печаль. Вона говорила з Телемахом через мене, Одіссею.

Коли бог бере твоє тіло, як здобич, ти ще довго відчуваєш його присутність у собі. Серце моє ще три дні билося так, ніби хотіло щось сказати. Ти відчуваєш, що є інша істота всередині тебе, і якщо її розгнівити, твоє тіло вибухне і розсиплеться в морі.

Відтоді нічого я не чув про Пенелопу. І про Телемаха теж.

Лист Ментеса обірвався, а з ним обірвалася моя надія.

* * *

Тоді я сказав своїм воїнам сідати на корабель і плисти до Менелая, царя Спарти. Колись він переконав мене йти з ним на ту війну — війну через жінку, через його жінку, через Гелену, яка принесла нам стільки страждань.

Він тепер із Геленою, мій друг Менелай, він повернув її з Трої, він забрав її у Лариса, він перевернув увесь світ догори ногами, щоб відновити свій маленький зв’язок, свій маленький світ. Але я через нього лишився ні з чим. Я лишився з чорним стовбуром, який колись квітнув щороку і дарував мені солодкі плоди.

Мої воїни повернулися через місяць. Вони привезли від Менелая лист.

Любий Одіссею, писав він, ми думали, що ти загинув, ми думали, що тебе знищило море.

Любий Одіссею, як би я хотів тебе побачити, як би я хотів говорити з тобою, розповісти тобі все, почути від тебе все.

Твої воїни питають мене про Пенелопу. Що я можу тобі відповісти?

Одного дня вона прислала до мене вашого сина Телемаха, у нього чорне хвилясте волосся і міцні руки, він дивиться сміливо і хитро, майже як ти.

Телемах переказав мені її слова. Вона йде з Ітаки, вона не може далі чекати на тебе, вона не може далі терпіти нахабства чоловіків, які заповнили її будинок, домагаючись її серця, домагаючись її плоті. Вона йде далеко, бо хоче служити богам, і просила мене потурбуватися про її сина.

А Телемах, твій син, писав мені Менелай, — він змужнів, він завжди був неспокійний, і одного дня зібрав воїнів, попросив у мене корабель і вирушив шукати тебе, Одіссею. Ніхто не знає, де він тепер. Ніхто не знає.

— Ніхто не знає?! — заревів я. — Тобі віддали мого сина, мого єдиного сина, а тепер ніхто не знає?!

Злість охопила мене, а потім смуток. Злість була левом, який розірвав мою душу на шматки, смуток був рікою, що нею плила моя душа.

Де їх тепер шукати? Де тепер знайду я Пенелопу, мою кохану, жінку, яку я залишив двадцять років тому, після чого все моє життя стало схоже на сон? Де тепер я знайду Телемаха, мого сина, плоть від плоті, воля від волі, він шукатиме мене в цьому безумному морі, а я шукатиму його, і ми знайдемо один одного лише на дні морському.

Я мав кликати богів, я мав шукати їхньої поради, я мав приносити їм жертви. Але чи скажуть вони мені правду? Чи не ошукували вони мене всі ці двадцять років? Чи не водили вони мене манівцями цим безкраїм морем, замість того, щоб повернути мене додому, де я міг би, як і інші смертні, відчути спокій?

Чоловіки плачуть лише тоді, коли втрачають тих, кого люблять. Чоловіки плачуть лише тоді, коли вулкан вибухає в їхніх душах, розриваючи їх на сотні маленьких сердець, їхні сльози — це лава, їхнє ревіння — це шум Тартару.

Ніщо тоді не може їх зупинити. Зі сліз їхніх народжується ріка, яка вливається в землю, яка перетворює пустелі на зелені поля, яка дає вирости травам і деревам.

Сліз моїх тепер уже ніхто не зупинить.

* * *

П’ять місяців і шість днів минуло відтоді, як я повернувся на землю Ітаки.

І тоді я відчув, що море знову кличе мене.

Що я не знайду Пенелопи і Телемаха, якщо не пройду шлях спокути. Якщо не здійсню своєї подорожі знову, замолюючи провини та благаючи прощення.

Колись я перемагав ворожі армії, плюндрував міста і вбивав велетнів. Сила моя була завжди зі мною, тримала мене рівно під ударами смертних і безсмертних, я нічого не боявся, я приручив свій страх, я тримав його глибоко під землею. Але за кожною силою стоїть жорстокість, за кожною впевненістю стоїть сліпота.

Коли ти зазнаєш поразки, твої очі починають бачити правду. Коли тобі боляче, біль інших врізається в твою душу, як ворожа стріла.

Я зруйнував Трою, і тисячі людей залишилися без того, що вони люблять. Гектор помер, Пріам став жебраком, Гелену забрав Менелай, чоловік, від якого пахне минулим.

Я закохав Навсикаю в себе, але потім пішов від неї у море. Я покинув її, щоб ніч самотності розривала її. Де тепер її серце? Хто врятує її від хижака?

Я віддав своє кохання Цирцеї та Каліпсо — і лишив Пенелопу без чоловіка, а Телемаха без батька. Чи захочуть вони мене бачити? Так, але тільки для того, щоб плюнути мені в обличчя.

Боги карали мене, насилали на мене бурі, позбавляли мене пам’яті, вбивали моїх воїнів — але тільки тому, що я образив їх. Ніхто не прийшов до мене і не сказав: Одіссею, ти винен перед тими, кого любив, перед тими, хто не заподіяв тобі нічого злого. Ось твоє покарання, пройди його від початку до кінця, випий цю чашу до дна.

Але коли заслона спадає, ти сам бачиш, які великі тіні за твоєю спиною.

І тоді ти хочеш лише одного: прожити своє життя наново. Виправляючи свої помилки, замолюючи свої провини, стираючи свої сліди, даруючи благо там, де досі ти ніс зло.

Дехто каже, що хотів би прожити своє життя знову, нічого не змінюючи, ні про що не шкодуючи. Я не з таких.

Я з тих, хто завжди прагне чогось іншого. Хто завжди питає себе, що було б, якби я піднявся на інший корабель.

Так, тепер я хочу прожити своє життя інакше. Прожити його навпаки.

Я плистиму назад, від Ітаки до Трої, я знову почую спів Сирен, я знову боротимуся з морськими монстрами, Сциллою та Харибдою, я побачу Каліпсо та Цирцею, я торкнуся тонкої шкіри Навсикаї, чари цих жінок охоплять мене, але цього разу я триматимуся до останнього перед спокусами.

Якщо допливу, я увійду в зруйновану Трою, я відчую на собі її ненависть, я стану жертвою її гніву. Я дозволю троянцям убити мене, розірвати мене на шматки, прив’язати моє тіло до коней та протягнути його тричі навколо міських мурів, як Ахілл тягнув тіло Гектора. Я заслужив на ці страждання, я заслужив на ці приниження.

Світ має повернути собі рівновагу.

* * *

Я зібрав своїх воїнів. Я мав їм щось пояснити.

Але я просто підходив до кожного з них, брав їхні обличчя в свої долоні, і дивився в їхні очі своїми очима, наповненими водою.

Двадцять років життя були марні, читали вони в моїх очах. Я став на хибний шлях, і тепер я маю виправити помилку, читали вони в моєму смутку.

Ні, я не говорив з богами, я не просив їхньої поради, я просто бачу з ясністю те, що маю робити, з холодною чистою ясністю. Боги можуть тебе ошукати, але серце твоє прозоре, як чиста вода.

Ви можете йти зі мною, а можете залишитися, читали вони в моїх очах. Я не пастир вам, я не цар вам, і кожне серце б’ється лише в одних грудях, і кожні слова народжуються лише в одному диханні, я більше не хочу вам наказувати, зі мною піде лише той, хто поділяє мій смуток.

Я повернуся туди, де я мав бути. Я повернуся до моря, з яким я зрісся, яке вже не могло жити без мене.

Я повернуся до Океану, який огортає твердь земну, мов своє дитя. Який був її початком і її межею. Я відчую край землі і край свого життя теж. Я поєднаю в собі скінченність і нескінченність.

Я буду ловцем моря.

Ловцем Океану.

* * *

Коли я розвернув корабель у відкрите море, то підійняв свою руку до небес, прощаючись із землею, що її так любив.

Зграя птахів зірвалася з дерев і полетіла у бік корабля.

Ітака не дала мені щастя, двадцять років блукань не повернули мене додому.

П’ять місяців і шість днів прожив я на березі, на самотньому порожньому узбережжі, чекаючи на Пенелопу, що її волоссям обплітав свою руку, що її в’язки і ключиці я колись цілував, обливаючи їх соком білого винограду.

Але вона вже не чекала на мене.

П’ять місяців чекань гірше за десять років мандрів, казав собі я.

Мандри ведуть тебе до любові, чекання веде любов від тебе, казав собі я.

Чи можеш ти чекати на того, хто тебе не чекає? — питав себе я.

Чи можеш ти давати, не отримуючи натомість нічого? — питав себе я.

Тепер я плив назад, у безодню океану, в Посейдонове царство, до його жорстоких хвиль, до його тиші і спокою, до тієї суворої відсутності співчуття, що знаходив я тільки у морі.

Мандри ведуть тебе до кохання, чекання веде кохання від тебе, казав собі я.

Блаженні блукачі, бо в них живе божевілля, бо світ торкається їх крилами птахів і співом ангелів, казав собі я.

* * *

Ми пливли назад у безодню, і весь мій корабель дихав, як одне велике тіло. Вдихаючи, коли весла над водою, видихаючи, коли весла під водою.

Море тримало нас у полоні, але цей полон був солодший, ніж свобода на землі, де мене ніхто не чекав.

Той, хто любить море, любить і глибину. Той, хто любить море, не боїться смутку.

Буває так, що радість поневолює, а смуток очищує.

Буває так, що смуток дає одне серце на всіх. Одне життя на всіх.

І ми ділимо це життя між собою, як велику хлібину, що Евриклея приносила в наш дім, говорячи: вона дихає повітрям Ітаки, плоть від плоті Ітаки, скуштуйте її, й ви відчуєте силу землі.

І ми збиралися навколо неї разом, і торкалися одночасно до неї вустами, і їли в мовчанні, аж поки наші обличчя торкалися одне одного.

Сирени

Зранку третього дня після того, як ми покинули Ітаку, я побачив на горизонті велику хмару. Вона вростала в море, немов туманне дерево кольору молока.

Вісім років я не був тут.

А перед тим Калхас, одноокий віщун із сірою бородою, казав мені ось що: тут ти почуєш спів, який зруйнує тебе, Одіссею. Зроби так, щоб ця музика не торкнулася твого серця. Заліпи вуха бджолиним воском і пливи повз цей острів, так далеко, як тільки можеш, говорив мені він.

Я завжди слухав віщунів, однак робив усе по-своєму. Коли я був тут вісім років тому, то наказав, щоб воїни заліпили свої вуха воском, а мене прив’язали до щогли. Я мав почути цей спів, але я мав уберегти себе, свою душу і своє тіло.

Це був острів Сирен. Він блукає морем, виринаючи в різних місцях. Один із тих островів, що ніколи не мають спокою. Ні з чим у світі його не сплутаєш.

Тоді співи Сирен вразили мене, моє тіло стало наливатися теплом, я не міг його більше стримувати, я почав рвати мотузки, що мене тримали, я напружував усі свої м’язи, я кричав, я проклинав своїх супутників, але ніхто не чув мене.

Ми пливли довкола, не занурюючись углиб, не даючи цій білій хмарі проковтнути себе. Але звуки цих голосів увійшли в мене і вкрали мій спокій. Я втратив силу, вона покинула мене, і я висів на мотузках, аж поки корабель відплив далеко далі, а мої воїни відв’язали моє тіло та поклали його на дно корабля.

Цього разу я піду до них. Цього разу я стану їхнім в’язнем. Я занурюся в те біле молочне гніздо, я дослухаю все до кінця, я піду за тією музикою, що проникатиме в мене, мов розпечена ріка, що питиме мою кров, що змушуватиме мене тремтіти.

* * *

Корабель наближався до острова, і я заліз на щоглу, щоби побачити його згори. Маленькі клапті туману, схожі на прозорих овець, що відбилися від пастуха, з’являлися навколо мого корабля. Острів розкидав свої краплі скрізь, він проникав поступово, він підкрадався повільно, крок за кроком, подих за подихом.

Нарешті крізь шум води та удари хвиль я почув перші звуки.

Немає слів, що здатні висловити ніжність цих голосів. Я шукав у пам’яті всі слова, що їх знав, я намагався пригадати всі м’які та ніжні звуки, що їх навчав мене Орфей і його друзі, та все було марно.

Від ніжності співу Сирен сльози самі котяться з очей. Ти хочеш лише одного: упасти в їхні обійми. Всі багатства світу, всю свою історію, всю свою честь ти готовий викинути в море на здобич морським страхіттям тільки задля одного: Сирени мають обійняти тебе, вони мають обвити тебе своїми ніжними прохолодними руками, вони мають дозволити тобі покласти обличчя в їхнє ароматне волосся, вони мають дозволити тобі обійняти їхні тіла, гнучкі, як і їхні голоси.

Вони витягають із тебе еліксири ніжності, вони дістають їх із глибин душі, вони змушують тебе віддати всю свою ласку їм, немов жертву, — а потім всередині тебе залишається тільки гнів і порожнеча.

Ти сам віддаєш себе в їхні руки. Ти добровільно стаєш їхнім в’язнем. Ти підходиш до них, ти підпливаєш до них, ти підповзаєш до них, тебе тягне цей божевільний магніт, обвитий голосами, і ти падаєш їм до рук. Вони голублять тебе, продовжуючи свої співи. Поступово звужують коло, і ось уже три пари рук обвивають тебе, торкаються до тебе, розминають твої м’язи, ось уже чиїсь теплі вуста цілують в’язок на твоїй шиї, а інші торкаються твоїх очей. Одна з цих жінок цілує твої ключиці. Інша проводить долонями твоєю спиною, що так давно не знала ніжності, і розминає пальцями м’язи над лопатками.

Коли ти втрачаєш розум, вони впинаються своїми гострими зубами в твоє тіло і рвуть тебе на шматки. Але ти цього вже не помічаєш. Ніжність огорнула тебе і затьмарила твій біль.

Тобі вже не страшно. Тобі вже не боляче. Тобі вже не сумно. Тебе вже немає.

* * *

Що густіша ставала туманна заслона, то ясніші були їхні голоси. То гостріший був біль у моєму серці.

Спочатку я перестав бачити море. Потім я не зміг роздивитися бортів свого корабля. Потім зникла корма та щогла.

І далі мої руки, мої власні руки, розчинилися в цій хмарі кольору молока.

Голоси не були дзвінкі, вони були грудні та низькі, вони огортали, а не пронизували, в них звучало все тіло, все тепле жіноче тіло.

Ніжність розривала моє серце, але я стояв, не рухаючись. Ніжність лилася з моїх очей, я не міг утримати цих безумних сліз, я ніколи так не ридав, але я стояв, не рухаючись. Горло моє ніколи так не здригалось, обличчя моє ще ніколи не було так наповнене ріками. Але я стояв, не рухаючись.

Від першого дотику я затремтів. Тонкі жіночі пальці торкнулися моєї шиї, спустилися до в’язки та завмерли посеред спини. Змирися, нашіптував ніжний голос.

Дві руки торкнулися мого лівого плеча, я відчув свіжий подих, мокре волосся торкнулося мого тіла, і краплі почали падати мені на груди. Але я стояв, не рухаючись.

Раптом із туману випливло юне обличчя. В його погляді була ніжність, в його диханні було обіцяння щастя. Дівчина наблизилася до мене, її вуста злучилися з моїми, її язик проникнув крізь мої губи. Але я м’яко відсунув її від себе. Змирися, прошепотіла вона. Я похитав головою. Я стояв, не рухаючись.

Вона обвила мою шию руками, її щока притулилася до моєї, вода скрапувала з її волосся й ковзала моїм тілом, як маленька в’юнка змія. І я вже не міг відрізнити, де вода, а де сльози, де море, а де мій сум, де моє пошматоване серце.

Коли ніжність проникає тобі крізь шкіру, вона випиває твою кров, замінює тобі серце, перекриває артерії, зупиняє м’язи. У тебе німіють руки, потім коліна, потім язик, потім горло. Ти стаєш самим серцем, але і його в тебе вкрали.

Мої сльози зупинилися, мені було нічим плакати, і горло вже не могло тремтіти. Мені здавалося, що ці голоси дістали дна моєї душі, де затоплені кораблі зариваються в пісок і риби втрачають здатність бачити. Я чекав гострого удару зубів. Але Сирена дивилася на мене своїми зеленими очима, і в її погляді було більше смутку, ніж байдужості.

Якийсь час ми простояли один навпроти одного. Я відчував радість, страх і спустошення. Що відчувала вона? Чи мають Сирени душі? Чи мають вони серця, що стискаються в любові та страху? Чи це просто прекрасні машини на кшталт тих, що їх будував Дедал у лабіринті Міноса?

Я не знаю. Але мені здавалося, що в її погляді було більше суму, ніж байдужості.

Раптом вона ступила крок назад. Її обличчя стало ховатися в тумані. Руки двох інших жінок, які пестили моє тіло, обійняли мене востаннє й покинули, мов корабель, що йде на дно. Одна з них на прощання поцілувала мене у шию, торкнулася губами щоки та відпустила.

Я знову побачив свої руки, а потім корму, а потім щоглу, а потім ніс корабля, а потім море. Спів затих, і я відчув, як ноги мої підтинаються, і я от-от упаду.

Крик вирвався з моїх грудей, і мені здалося, що хтось інший кричить замість мене. Я питав їх, чому вони відпустили мене. Чому, кричав я.

Ніжність, заспівали вони. Вона глибоко. Вона в тобі надто глибоко. Ми не можемо її дістати, проспівали вони. Вона надто, надто, надто глибоко.

Я почув сплеск хвиль і шипіння моря. Голоси затихли. Ясно й світло стало на морі. Туманна хмара лишилася позаду.

Ноги підломилися піді мною, і я впав. Я пам’ятав лише одне ім’я. Пенелопа. Ніжність до Пенелопи. Надто, надто, надто глибоко.

* * *

Чи може море любити смертних?

Чи може Посейдон співчувати?

Я знав історію Тіро, доньки Салмонея, дружини Крефея.

Історію жінки, закоханої в ріку.

Боги поселили в її серці цю пристрасть, відчинили для неї двері та вікна, як відчиняють для божевілля. Кохання до ріки, яку звали іменем чоловіка: Еніпей.

Кохання до його поверхні, зранку гладкої, мов дзеркало, ніби вкритої тонкою смугою повітря, що нею ти можеш іти, як ідеш по землі.

До його течії, що ні швидка, ні повільна, але входить у твоє тіло поступово, тече крізь тебе, проникає крізь тебе, і ось тіло твоє стає хвилею і водою, і ось твоє тіло розпадається на частинки.

До його глибин, що в них стає світліше, ніж на поверхні, хоча всі тобі кажуть: не вір глибині ріки і моря, вони не для людського розуму, вони не для людських сердець.

До його берегів, укритих тополями, що підпирають небеса, та вербами, що моляться землі.

Так приходила вона щодня до гирла Еніпея, де він зливається з морем, де він віддає свої води великому морському богу, кожну краплю, назавжди, без повернення, без подяки. У злиттях річки особливо беззахисні.

Не знала Тіро, що Посейдон поклав їй у серце це кохання, як срібний ключ кладуть до коштовної скрині, найдалі від чужих очей. Не знала вона, що коли ходила до гирла Еніпея, сам бог підпливав до нього теж, з іншого боку, з боку моря, з боку нескінченності, — і дивився на неї.

Одного дня води ріки піднялися горою і під собою сховали Тіро. І Посейдон прийшов до неї з глибин, і розв’язав її дівочий пояс, і торкався її, і кохав її. І народилися в неї сини, Пеліас і Нелей, діти того, хто не має імені.

Чи може море любити смертних?

Так, може.

Але мене звати не Тіро.

* * *

Коли ти йдеш у відкрите море, коли ти бачиш лише горизонт, океан та летючих риб, усе в світі завмирає, даючи тобі дорогу.

Я дивився в безодню, і мені хотілося поринути глибоко, спуститися у Посейдонове царство і запропонувати йому свої руки, свій розум та свою хитрість. Я готовий був стати його рабом.

Мені здавалося, що він радітиме з моєї печалі. Мені здавалося, що він щасливий від моїх нещасть. Адже він здолав мене. Адже він нарешті здолав мене.

Однак інколи навіть злі боги плачуть разом зі смертними. Інколи навіть злі боги хочуть тобі добра.

Раптом я побачив велику рибу, що підіймалася з глибини, що плила просто на мене. Вона прискорювала темп, вона мчала, немов потужна швидка стріла, випущена з самого дна. Наблизившись до поверхні, сплеснула хвостом і здійснила високий стрибок. Зрівнялася з моїм обличчям, я подивився в її очі, це були очі людини, а може, очі бога. Ми дивилися одне на одного єдину мить, коли вона завмерла в повітрі; потім риба перевернулася головою вниз, майнула хвостом і впала стрілою у воду.

Мені на мить здалося, що я не сам. Мені на мить здалося, що це був погляд Посейдона, і що він більше не тримає на мене зла.

Камінь упав з моїх плечей.

* * *

На третій день після того, як я покинув острів Сирен, море втратило спокій.

Буває так, що спокій більше не хоче бути з тобою. Буває так, що він відвертається від тебе — так само несподівано, як до тебе прийшов. Хіба ти можеш керувати стихією? Хіба ти можеш передбачити бога?

Коли спокій покидає тебе, білі хмари наливаються темрявою, їх наповнює морок.

Спочатку вони стають сірі, потім кольору фіалок, потім кольору великих темних синців.

А потім усе небо стає темне, воно нависає над тобою, як велике чорне море. Що вступає у війну з твоїм морем, із тихим морем під твоїм кораблем.

Сильний вітер налетів на мене. Він гнав корабель уперед, розгойдував його, хилив на боки, занурював у цю божевільну стихію. Напрям вітру змінювався, і люди мої не встигали керувати вітрилами.

Море відбивалося від ударів згори, опираючись небесному гніву. Гнів цей був такий безтямний, що я розумів: мій корабель довго не витримає. Гнів цей падає на мене, тільки на мене, і я мав рятувати своїх людей, я мав відрізати їх від небезпеки.

Я наказав їм залишатися на кораблі, а сам стрибнув у воду. Якби Посейдон хотів мене вбити, він міг це зробити давно. Але він хоче іншого. Він хоче погратися зі мною, я знаю. Він хоче познущатися з мене, я знаю. Він хоче показати, який добрий він є, і який злий він є. Який дружелюбний його сміх, який безжальний його регіт.

У світлі блискавки я побачив землю.

Уламок весла опинився переді мною, і я повис на ньому, безпомічна комаха на великій чорній поверхні, наскрізь просякнута водою та страхом.

* * *

Часом буває так, що ти занурюєшся у безодню, та безодня раптом стає ясна і чиста.

Часом буває так, що ти на межі життя і смерті, але життя постає перед тобою в усій своїй чистоті, в усій своїй небесній ясності.

Море викинуло мене на землю, я лежав непритомний на березі, але дух мій підіймався над тілом і летів в океан.

Він бачив землю, він бачив воду, він бачив тіло чоловіка в піску та бруді, він бачив молодих дівчат біля гирла річки, які полоскали свою одежу.

Це був його світ, і водночас він був далекий від нього, він дивився на нього поглядом бога чи поглядом птаха, який летить над водою.

Ти можеш бути далекий від свого суму, якщо дивишся на нього ззовні, якщо між ним і тобою океан.

Я зробив півколо, піднявшись над відкритим морем, а потім знову повернувся до острова, куди мене викинув шторм.

Я летів до пагорба над берегом, на ньому стояла жінка, схожа на скульптуру або на скелю, витесану морем. Тільки тремтіння її одягу дало мені зрозуміти, що переді мною хтось живий, із плоті та крові.

У руках вона тримала нитки, що до них були прив’язані гирі.

Вони коливалися в її руках, деякі нитки були товстіші, деякі тонші, деякі ось-ось мали обірватися.

Ніколи в житті я не бачив її. Але часом одного лише погляду досить, щоб усе зрозуміти.

Її зображують старою, у чорних одежах, — але хіба боги можуть бути старі? Хіба вони можуть сумувати? Хіба зморшки насмілюються псувати їхню шкіру?

Атропос, одна з Мойр, богиня долі, яка тримає в своїх руках нитки наших життів. Вона сама вирішує, коли перерізати нитку, а коли її лише перев’язати, мов рану.

Мойри плетуть їх ночами у своїй печері, потім виставляють на вітер і на сонце, на світло і морок; нитки коливаються у їхніх руках, чіпляючись за каміння, за гострі скелі, за гілки дерев у лісах, за гнів богів, за байдужість смертних.

До кожної нитки прив’язано гирю, маленьку копію людського тіла. Ти відразу себе впізнаєш.

Моє життя висіло на пальці Атропос. Нитка була товста, але деякі волокна вже перетерлись, і мені здалося, що вона протримається недовго, що жити мені залишилося трохи.

Чи треба було мені готуватись до смерті? Чи те майже бездиханне тіло на березі і є моя межа?

Я не знав про це — але знав, що вже раз лежав ось так, у бруді та піску, з ранами на шкірі, і дихання вже покидало мене. І я знав, що кожної такої миті боги думали про мене, і що кожної такої миті до мене приходили ті, хто рятував мене.

Я захоплено дивився на сумне і суворе обличчя мойри і розумів, що все в її силах і на все її влада.

Але я думав про жінку, яку колись кохав на цьому острові.

Бо я вже був тут. Бо я вже розбивався тут.

Це була земля феаків. Це була земля царівни Навсикаї, яка так боялася мене, яка так кохала мене.

Навсикая

Хто ти, чоловіче, схожий на морського монстра?

Обліплений піском та мулом, весь у подряпинах, у крові, що запеклася на грубій шкірі? Чи вмієш ти говорити? Чи вмієш ти дихати, як люди? Чи живеш у глибинах, серед акул та морських їжаків?

Я Навсикая, донька Алкіноя, царя феаків, люблю лаванду і сонце, щоранку підношу руки до неба та уявляю, що торкаюся пальцями білих хмар, радію сміхові своїх служниць, маю золоту рибку. Але ніколи, ніколи я не бачила морських страхіть.

Рік тому знайшла я тебе на узбережжі, ти був страшний, але мій страх спокусив мене.

Ми полоскали одяг у гирлі річки, що впадала у море, я хотіла, щоб одежа моєї родини була яскрава і чиста, я хотіла, щоби сукні мої були білі, як світло Титона, бога яскравого сонця — адже я, царівна Навсикая, чекаю свого нареченого і думаю про нього, хоч доля тримає в таємниці від мене його обличчя та його ім’я.

Раптом із маленького лісу біля берега вийшов чоловік, вкритий піском і засохлим мулом; кров запеклася на його шкірі. Він прикривався оливковим гіллям і тростиною, жодного клаптика одягу не було на ньому, і навіть листя не могло приховати від нас його соромоти.

Усі мої служниці розбіглися, налякані, — але тільки не я. Я була непорушна, мені було страшно, дуже страшно, але я царівна, я донька Алкіноя, мій народ сміливий та відважний, мої брати воїни та мореплавці, хіба мені личить кричати, коли я бачу морських монстрів?

Він двічі глянув на мене, і ластівка торкнулася мого серця. Очі цього страхіття були добрі, в них світилося море, в них плавали білі хмари.

Потім він став говорити. О, боги, я ніколи не чула таких слів. І хіба вміють морські страховиська так говорити? Хіба вміють вони відчувати?

Твоя краса зачарувала мене, казав він. Найкращі чоловіки Греції боротимуться за тебе, казав він. Боги, мабуть, уже приходять до тебе вві сні, казав він.

Я веліла своїм служницям дати йому вбрання, нагодувати його, намастити його тіло оліями та привести його до мене.

Він відмовився від допомоги, він сам занурився в річку, відмив себе від бруду, сам намастив своє тіло оліями та пахощами, сам причесав себе та одягнув.

Коли після цього він підійшов до мене, я зрозуміла, що він особливий. Що переді мною чоловік, який говорить з богами. Він уже не був схожий на морську потвору, але страх і далі пронизував моє серце.

Я попросила його почекати в гаю недалеко від міської брами, там росли чорні тополі, там був сад мого батька; я не хотіла, щоб городяни бачили цього дивного чоловіка зі мною. Ходитимуть пусті чутки, що засмутять мене.

Він зробив так, як я його просила, зачекав у саду, а потім зайшов до брами мого міста, пішов просто в палац до мого батька та матері, обійняв мамині коліна за старим звичаєм, схилив голову перед моїм батьком.

Тато каже, що він цар Ітаки і його знають усі греки. Тато каже, що він підкорив Трою і лишився живий у битвах з морськими потворами.

Я побачила його знову наступного дня, в дорогих одежах, у перснях і прикрасах. Його волосся було зачесане назад і пахло лавандою. Він був інший, але погляд його був незмінний. Море світилося в ньому, в ньому плавали білі хмари. Ластівка торкнулася до мого серця знову.

Я люблю його не за те, що він мандрівник. І не за те, що він цар Ітаки і його знають усі греки.

Я люблю його за те, що він вселив у мене страх. Перший страх у моєму житті. Цей страх затремтів у мені, мов птах у клітці, змахнув крильми, торкнувся до мого серця, завдав мені болю. Але я полюбила його.

Одіссей, великий мандрівець, зробив мені страшно. І за це я полюбила його.

* * *

Усе в житті пускає коріння. Не лише рослини. Люди теж, і їхні серця, огорнуті радістю та стражданням.

Що таке коріння? Це щось чуже — те, що вдирається у тверду землю, риє в ній ями, завдає їй ран. Це те, що чіпляє її, прив’язує до себе, не дає їй дихати, зневолює її, висмоктує з неї соки.

Люди люблять говорити про своє коріння, що ним вони приростають до свого дому. Але що відчуває земля, в якій вони риють тунелі для себе? Який біль вона відчуває, коли її пронизують чужі кігті?

Страх, що пронизав мене, коли я вперше побачила Одіссея, був його першим кігтем, був його першою стрілою. Я стала його землею. Він пускав у мене себе, він проростав у мене. Він оселився в мені, він набирався сил завдяки мені, він пив мою вологу і мою чистоту.

Коли чоловік дарує тобі кохання, ти береш у руки маленького звіра, тепле озерце життя, в якому б’ється чуже серце, і кладеш собі на груди. Хай два серця стануть одним, кажеш ти собі. Але звір виростає і стає хижаком. Твого серця він уже не потребує. Він його з’їдає швидко, без вагань.

Алкіной, мій батько, сказав мені, що я стану дружиною Одіссея. Це неможливо, заперечила я, у нього є Пенелопа, він пливе до неї десять років, весь світ про це знає. Так, але Пенелопа далеко, казав Алкіной. Ти посядеш її місце.

Одіссей і справді дивився на мене не так, як інші. Кожен його погляд був новим корінцем, кожне його слово чіпляло за новий краєчок землі, кожна усмішка прорізала тонку борозну в моїй землі.

Я засинала з думками про нього і прокидалася з думками про нього. Сон — це лише пауза у пристрасті, можливість відпочити. Ти прокидаєшся і починаєш мелодію з ноти, що нею закінчила ввечері. Та сама нота, вона просто заснула разом із тобою.

Хіба можлива в голові закоханого думка, якщо вона не про коханого?

Одіссей навіював мені страх. Коли я бачила його, все моє тіло сповнював холод. Але одночасно тепло розливалося внизу живота, немов гаряче озеро, мій страх переростав у радість. Я не могла поворухнутися, я боялася, я підносила очі до неба, але мені було добре, я відчувала м’який захват, і усмішка розтікалася по моєму обличчю, як вода по камінню.

Щотижня мій батько влаштовував бенкет, а коли всі напивалися вина, випроваджував гостей додому, і тільки ми удвох залишалися у великій залі палацу.

Тиша наповнювала землю, ми сиділи вдвох за великим столом, Одіссей брав мене за руку та вів до великих пуховиць біля вогнища, сідав на них, садовив мене поруч, брав моє обличчя в свої руки і довго дивився на нього. Страх поселявся в моїй душі. Він пив, ще і ще, він ішов у пошуках вина, а я бігла по сходах нагору, ховалася в маленькій кімнатці та зачиняла за собою двері. Він співав пісні та сумував, а я сиділа тихо нагорі й не могла поворухнути пальцем. Він для мене залишався морським монстром.

Я боялася віддати себе йому. І тому так хотіла віддати себе йому. Страх і бажання сплелися в мені, і я не могла відрізнити одне від одного. Холод вгорі живота, тепло внизу живота.

Відійди від мене, Одіссею. Візьми мене, Одіссею.

* * *

Одного разу, коли він вкотре пішов по вино, я знову побігла сходами нагору. Відчинила кімнату, тихо зайшла до неї, зачинила за собою двері, повернула ключ у замку.

— Чому ти тікаєш від мене?

Я завмерла.

Голос промовляв пошепки, він був зовсім поруч. Його дихання зігрівало мою шию. Одіссею, ти дихаєш, як мій страх.

Я вхопилася рукою за ключ, намагаючись відімкнути двері й утекти. Але його рука стиснула мій зап’ясток, іншою рукою він затулив мені губи, тілом він притулився до мене і притиснув мене до дверей. Я вдихала його запах.

Спиною я відчула, як б’ється його серце, як здіймаються його груди. Не бійся мене, дівчинко, шепотів він. Чому ти тікаєш від мене? Я не завдам тобі болю. Я не заподію тобі ран. В мене занадто багато ран, я не несу їх іншим.

Я відчула, як його ліва рука ковзнула моїм стегном. Його рухи були ніжні, він ледь торкався мене, і я не могла повірити, що морське страхіття може бути таке м’яке, що воно може бути сплетене з повітря. Шшш, шепотів він мені на вухо, і мені здавалося, це теплий південний вітер, що несе сонце та золотий пісок із пустелі, огортає мене.

Скільки слів має бути, щоб описати ніжність? Скільки слів має бути, щоб описати це тендітне тонке відчуття: грубі руки чоловіка стають лагідні, немов кипарисове листя, чоловікові пальці, що впивалися в горло ворога, стають, мов повітря, торкаючись волосинок на моїй шкірі, наче тонких вітрил м’якого корабля. Що цієї миті з ними коїться? Як одні й ті самі пальці можуть пестити й убивати? Як вони можуть бути гострим лезом та ніжним диханням? Як вони можуть проникати всередину плоті, розривати її на шматки, виривати серця та легені, занурюючись у потоки крові, — і потім легко та лагідно торкатися іншої плоті, немов це ніжна ваза з тонкої глини, яку ти боїшся розбити?

Так, страх стиснув моє серце, але ніжність перетворилася на туман, обвила мій страх, обійняла його та притисла до себе. Вони перетікали одне в одне, і мій страх танув в обіймах ніжності. Я покохала його, бо мені було страшно, а зараз мені ставало страшно, бо я покохала його. Цей страх був солодкий, як медяні ласощі.

Як гнів може вжитися з ніжністю в твердому чоловічому серці, схожому на дзвінкий щит із міді та шкіри? Як ненависть впускає в серце тишу?

Правою рукою він затулив мої губи, лівою рукою ніжно гладив моє стегно. Я не розуміла, як ці дві руки могли належати одній людині. Це був ворон і ластівка, це був тигр та ягня в одному тілі.

Я заплакала, коли відчула, яким ніжним може бути монстр, яким близьким може бути чужинець.

Я піднесла свою ліву руку до його правиці, тієї, що затулила мої вуста, і стала легко проводити по ній своїми пальцями. Я відповіла ніжністю руці, що несе покарання, а він відповів ніжністю руці, що несе непокору. Шшш, шепотів він, це було єдине слово, що він вимовляв. Мій безжальний господарю, мій утішнику. Рука, що карає, є рукою милосердною, чи не так, Одіссею?

Він відпустив свою руку, обернув мене обличчям до себе та став цілувати мої очі. Він не торкався губ та щік, він цілував тільки мої очі, він пив із них сльози, як небо п’є земну вологу перед дощем. Що ти робиш, спитала я. Я п’ю тебе, відповів він. Сльози — це сік душі, я хочу відчути твою душу на смак. Яка вона, спитала я. Вона пахне лавром і лавандою, відповів він. Вона солона, як море, і солодка, як мед, відповів він.

* * *

Відтоді ми почали бачитися кожного дня. Він проникав до моєї кімнати, тихо стояв у темряві, я заходила, зачиняла за собою двері, поверталася обличчям до стіни. Одіссей підступав до моєї спини, притулявся до мене всім тілом, ми наче ставали барельєфом, що зростався зі стіною.

Я просила, щоби правою рукою він затуляв мої губи, як тоді, першого разу, і щоби лівою рукою він гладив моє стегно, як тоді, першого разу. Потім він обертав мене до себе, цілував мої очі, пив сік моєї душі, що пахнув лавром і лавандою.

Потім я опускалася вниз і пила сік його тіла. Він був солоний, як море, і солодкий, як мед.

* * *

Щоразу він розповідав свої історії. Він говорив про Еола, володаря вітрів. Він говорив про Сциллу та Харибду, у бою з якими він вижив, але втратив своїх людей. Він говорив про Каліпсо та Цирцею, і моє тіло наповнювалося ревнощами, що він їх гасив у своїх обіймах.

Він брав мене за руку, вів нагору, підіймав мою голову догори і вчив читати сузір’я. Він показував мені зірку півночі, що ніколи не зникає, і розповідав, як її світло було ніжне з ним, як іноді вона була йому за єдиного супутника, як він лежав на дні свого корабля і дивився в цю чорну прірву, в якій світила тільки вона, срібна сльоза на темному обличчі неба.

Він показував на Велику Ведмедицю, сузір’я, що ніколи не тоне в Океані, і говорив, — щоби дістатися до Ітаки, він має завжди тримати її по ліву руку від себе. Поруч із нею був Оріон, а також Плеяди, а також сузір’я Воза, що спускається в море пізніше за всіх.

Мені здавалося, що цей монстр — це мій місток зі світом, з минулим і майбутнім, з глибиною та висотою, і я тримала його руки, що карали та пестили, що були жорстокі до інших, та лагідні до мене, і я цілувала їх.

* * *

Коли він засинав, я брала лляну мотузку, що нею обв’язувала свою туніку, торкалася до його шкіри, пропускала мотузку під його ребрами, зав’язувала вузол навколо його тіла, огортала її кілька разів навколо своєї талії і своїх грудей, зав’язувала вузол у себе на животі і притискалася до нього.

Ми спали ось так, прив’язані одне до одного, зв’язані одне з одним.

Мені здавалося, що мотузка тримає нас разом, крізь неї моя любов перетікає до нього, крізь неї його сила перетікає до мене, ми були двома деревами, що сплелися гілками й корінням, ми були двома ріками, що вливалися одна в одну.

* * *

Він завжди казав, що колись піде від мене. Що не може надто довго чекати. Що однієї ночі він запалить два факели, підніметься на корабель, поставить один на носі корабля, поставить інший на кормі корабля, і попливе в темряву, що огортає, наче Тартар.

Цю історію Одіссей мені розповідав у повній темряві. Він говорив зі мною про темряву в темряві, і я дивилася на його зелені очі, які здавалися мені чорними, як підземелля. Чи можливе кохання без темряви? — питала я в нього.

Я дивувалася, чому Афродіту малюють білошкірою жінкою із золотим волоссям. Вона має бути іншою. Темношкірою богинею з темними очима і з чорним волоссям, схожим на хвилі, що розчиняється в темряві.

Темрява народжує кохання, світло вбиває його, чи не так, Одіссею?

* * *

Ми провели двадцять ночей разом, а він і досі торкався до мене так, як перше сонце навесні торкається шкіри. Ти ледь відчуваєш його, але тіло твоє наливається теплом, і ти вже не розумієш, як могла жити по-іншому.

Він завжди говорив, що піде вночі, що піде непомітно. Але одного разу він прокрався в мою спальню, стрибнув крізь відчинене вікно, торкнувся мого волосся й поцілував мої очі, немов уперше. Я прокинулася. Я йду, сказав він. Я всміхнулася, думаючи, що це сон. Прости мені, Навсикає. Я буду болем у твоєму серці. Я буду каменем на твоїх плечах. Я дарую тобі цей маленький камінчик, синій згори, жовтий всередині. Він схожий на мою душу. Холодну згори, теплу всередині.

Я заплющила очі, думаючи, що це сон. Я всміхнулася, я не вірила, що все це відбувається насправді, бо він завжди казав, що піде в темряву мовчки, нічого не говорячи, ні про що не шкодуючи.

Коли я прокинулася вранці, маленький камінчик грів мою долоню. Одна його половинка була сіра, майже синя, інша — кольору піску, майже жовта. Це камінчик з мого сну, всміхнулася я. Чи це був не сон, вжахнулася я.

Я вибігла на берег, подивилася далеко, побачила маленькі вогники на лінії горизонту. Два факели, один він поставив на ніс корабля, інший на його корму. Він сказав мені правду. Майже правду. Він поплив геть, але прийшов до мене вві сні попрощатися.

* * *

Після цього я часто дивилася на море та білі хмари, як навчав мене Одіссей. Я часто дивилася на горизонт, мріючи побачити його корабель. Коли до мого батька припливали купці з усієї Греції, я сподівалася одного дня побачити його серед них.

Та я була надто молодою. І готувала себе до цього давно. Сльози, що лилися з моїх очей, були слізьми смутку, але вони не були слізьми відчаю. Його камінчик був талісманом, що оберігав мене від туги.

Я знала, що Одіссей мені не належить. І чи належить він комусь узагалі? Чи є в світі мотузка, здатна прив’язати його до землі чи до жінки? Він казав, що любить свою Ітаку, але інколи краще любити на відстані. Інколи краще не зв’язувати, щоб потім не розривати.

Зараз радощі мені дарує Кафіл, мій раб, мій друг, мій коханець. Мені подобається запускати руку в його хвилясте волосся. Йому бракує уяви і досвіду, але руки його ніжні та слухняні. Я люблю проводити пальцями по його хребту, коли він усередині мене. Це солодко.

Але він не вміє говорити зі мною так, як говорив Одіссей. Він любить мене, але не відчуває мене.

Що значить відчувати свого коханого? Це значить мати два серця замість одного. Одне зліва, інше просто над ним.

Одіссей досі живе в моєму серці. Я запалюю для нього вогнище ввечері, я відчиняю для нього вікна зранку, я притискаю мушлю до правого вуха, і говорю з ним, і сміюся з його жартів.

Чи може моє серце прийняти іншого чоловіка?

О, боги, дайте моєму бідному серцю трохи більше повітря, трохи більше простору, трохи більше моря.

Покладіть мої почуття разом, щоб вони вросли одні в одних, як дві змії, що переплелися своїми тілами.

Навсикая 2

Минув рік, і я знову зустріла його.

Чоловіка, схожого на морського монстра. Обліпленого піском та мулом, у подряпинах та крові, що запеклася на грубій шкірі.

Чи вмієш ти тепер говорити? Чи вмієш ти дихати, як люди?

Одіссею, я знову знайшла тебе на березі моря. Я впізнала тебе за шрамом, що звивається твоєю лівою ногою, за лініями твоїх плечей, за широкістю твоєї спини. Я добре знаю твоє тіло.

Ти знову став жертвою кораблетрощі, твій корабель розбив Посейдон, ти ледь живий, ти знову вселяєш у серце страх, але тепер я тебе не боюся. Страх зник, він став любов’ю, а потім він став теплотою.

Я підійшла до нього і торкнулася рукою його плеча. Напружила всі свої сили і обернула його обличчям до сонця. Його лице було в піску, воно розпухло від вологи, очі були заплющені, дихання було слабке, тонка струминка його повітря, що я так часто вдихала в себе.

Одіссею, я вдихала тебе так глибоко, що досі не можу видихнути тебе. Твоє дихання блукає моїм тілом, воно просило в мені притулку, одного дня я відчинила йому двері і воно залишилося в мені назавжди.

Я провела пальцями по його очах. Я була твоїм дитям, коли зустріла тебе, Одіссею. Зараз — ти моє дитя. Я знову врятую тебе, я знову розпитаю тебе про море та небо.

Він розплющив очі, вони були наповнені білими хмарами. Що побачив він у моєму погляді? Вдячність, радість та полярну зірку. Кохання, змішане з тугою.

* * *

Цього разу він був інший. Сум поселився в його очах, солоний смуток, м’яка доброта. Я кликала його поглядом, я спокушала його жестами та запахами, я дарувала йому знаки, що їх легко було зрозуміти, але він тільки всміхався у відповідь, а іноді брав мою руку і легенько стискав пальці, середній та вказівний.

Він більше не кохав мене? Він більше не хотів мене? Або хотів — але не давав волі своєму бажанню, стримуючи його щосили, як велику сріблясту рибу, яку він зловив у свої сіті, яка билася всім своїм тілом, всіма своїми плавцями та могутнім хвостом, перш ніж торгівець на ринку вдарить її молотом по голові?

Одного разу ми лишилися вдвох, і я спитала, чому так сумно стало в його очах, чому пристрасть поступилася місцем доброті, а погляд, в якому колись жило бажання, змінився поглядом, що просить пробачення? І де поділася ніжність, що він дарував мені раніше, коли страх мій був великий?

Я зв’язав себе, Навсикає, казав він. Я прив’язав себе до свого корабля. Весь світ для мене тепер — це острів Сирен, і я мушу стояти, не рухаючись. Зваби торкаються моєї шкіри, ковзають по ній, вгризаються в неї, але не входять у серце. Я долаю шлях спокути. Я долаю шлях відречення.

Чи зрозумієш ти це, мила моя? Чи ти мене зненавидиш?

Зрозумію, відповідала я. І зненавиджу.

* * *

Що це означає, коли тобою знехтували після стількох ночей радощів? Що це означає — коли ти опиняєшся по той бік раю? Що це означає, коли двері до твоєї кімнати блаженства зачиняються просто перед тобою?

Це означає втратити своє місце на землі. Це означає втратити свій дім, свій вогонь, своє ліжко, що повторювало контури твого тіла.

Але якщо у людини немає місця на цьому світі, чи має вона жити далі? Чи не краще їй злетіти над морем, піднятися над високою скелею, обійняти пухнасті хмари, навчитися мови птахів та співати разом із ними? Чи не краще їй вдихнути повітря, що ним дихають боги?

* * *

Чи знаєте ви, що таке боротися зі своїм болем? Що таке мати хижого звіра на грудях, який роздирає тебе зсередини, який рве твої нутрощі? Який є породженням тебе, плоть від плоті, дух від духу — але який хоче тебе знищити?

Чи знаєте ви, що таке боротися з пристрастю, яку ти породила, яку ти виплекала, яку ти зростила — і яка тепер позбавляє тебе бажання жити?

Чи можемо ми втратити владу над тим, що самі створили? Чи можемо ми стати жертвою вогню, який розпалили власними руками?

Ви знаєте це так само добре, як і я: кохання породжує життя, але інколи воно породжує пустелю й смерть.

Біль покинутих — це біль безсилля. Не лише коханого забрали в них, але й їхню власну волю. Не лише рідну душу забрали в них, але й їхню власну душу.

Їхню здатність сказати «я так хочу». Їхню здатність тримати власне життя у своїх руках.

* * *

Навсикая шукала спокою в обіймах Кафіла, але ці руки стали холодні та неживі.

Вона шукала нескінченності в морському горизонті, вона шукала в ньому рівноваги — та море було сповнене шторму, ніби спокій для нього став неможливий.

Вона засинала рано і прокидалася пізно, вона прагнула знайти спокій, але він покинув її, він ніби покинув усю її землю, всю країну феаків.

Вона ходила в палац і гамувала себе роботою, але ніщо не входило в її серце, ніщо не витримувало битви з болем.

Так минали години, так минали дні, так минали ночі.

Кажуть, що час — це ліки. Але інколи час — це тільки отрута.

* * *

Навсикая слухала звучання свого тіла, слухала звуки, що виринали з її серця, слухала мелодії, що їх дарувала її шкіра. Настав час, співало її серце, настав час, дихали її легені, і мелодії її кликали нагору, до неба.

Вона втекла з дому, вона прийшла до гирла річки, що впадала в море, тієї самої, де вона вперше побачила Одіссея, де вона вперше відчула страх, де вона вперше зустріла жахіття, від якого тепер не могла відвести очей.

Ліворуч від неї здіймалася круча. Навсикая пішла схилом угору, крок за кроком, сльоза за сльозою, вітер обвівав її обличчя та розкривав її туніку, вітер розвивав її волосся, а вона повільно сходила вгору, ноги підгиналися від страху, немає шляху назад, шепотіла вона своїм рукам і ногам, немає шляху назад.

Вона дісталася вершини, розкинула руки, встала назустріч вітру, як потокові води, вона насолоджувалася ударами повітря, що било їй в обличчя, не жаліючи шкіри.

Вона порахувала до дев’ятнадцяти з половиною, рівно стільки їй було, Навсикаї, доньці Алкіноя, царя феаків, яка любить лаванду і сонце, яка щоранку здіймає руки до неба та уявляє, що торкається пальцями хмар, — і кинулася вниз.

* * *

Що відчуває людина в момент смерті, чи знаєш ти, Одіссею? Про що вона думає, знаючи, що ця думка буде останньою? Чого вона хоче, знаючи, що це бажання буде останнім?

Що відбувається з серцем, коли воно стискається востаннє — і завмирає?

Одіссею, ти часто говорив про такі речі, ти часто говорив про тонкі нитки життя, які ти зачіпав, і тобі здавалося, що цього разу вони точно розірвуться. Послухай мене востаннє, Одіссею. Почуй мене востаннє.

Я не зможу більше пам’ятати тебе. Я не зможу більше любити тебе, милий. Твоє ім’я востаннє вкололо моє серце. Моє кохання було сильне, але воно мусить мати завершення. Прощавай, мій ніжний морський монстре.

* * *

Навсикая летіла вниз, вона уявляла, що перетворюється на велику білу рибу, єдину в усесвіті рибу зі шкірою людини, з очима жінки.

Але раптом потік вітру почав вирувати під нею, ущільнився під нею, став тугою теплою заслоною, що понесла її вздовж води, над самими хвилями.

Хтось тримав її на м’яких повітряних руках, то опускаючи вниз, то піднімаючи вгору.

Ніби всі вітри світу проникли в її тіло, зробили його легшим за світло.

Хто несе мене? Хто тримає мене? Хто врятував мене?

Дзвінкий чоловічий сміх відповів їй:

— Мене звати Евр. Я вітер.

Але навіщо? Я хотіла стати білою рибою з людською шкірою та жіночими очима.

Дзвінкий чоловічий сміх відповів їй.

— А навіщо потрібні боги, як не для того, щоб рятувати смертних від смерті?

* * *

Евр і Навсикая летіли над морем, аж поки сонце стало спускатися до горизонту, щоб напитися солоної вологи.

— Я поверну тебе додому, Навсикає. Я поверну тебе твоєму батькові, адже твоя смерть убила би його. Я поверну тебе твоїй матері, адже вона не змогла би жити, якби ти не жила. Я поверну тебе твоєму нареченому, що його серце вразив Ерос, щойно він побачив тебе.

— Моєму нареченому?

— Ти про нього ще не знаєш. Він скоро торкнеться твоєї руки. Його звати Леандр. В його серці мир, ти покохаєш його. У тебе залишиться сум, але в ньому не буде відчаю.

Життя, Навсикає, дається не для того, щоб стрибати у море.

* * *

Еол, володар вітрів, стояв спиною до Одіссея.

— Дивно, як смертні стрибають в обійми свого кінця, миттєво, не роздумуючи. Евр урятував її. Але ти скривдив її. Скривдити слабкого — це гірше, ніж убити, — сказав Еол.

Одіссеєве серце почало битися часто, холод поселився у грудях. Дихання стало глибоке, немов душа хотіла вирватися на свободу.

— Збирайся, Одіссею. Тобі час в дорогу.

— Я хочу її побачити.

— Думаю, ти все зіпсуєш.

— Я хочу її побачити.

— Ти завдав їй болю.

— Я хочу її побачити.

* * *

Рано-вранці, коли сонце ще торкається моря, коли воно залишає на ньому червоні сліди, Одіссей стояв перед вікнами її будинку.

Краєм ока у вікні вона побачила цього сумного чоловіка.

Він опустився на коліно перед її вікнами. Підніс пальці до своїх губ, торкнувся їх, підніс пальці до свого коліна, торкнувся його, підніс пальці до свого серця і до свого чола, торкнувся їх.

Він просив прощення, мовчки, в тиші, в мороці свого одягу, він кликав гнів богів на себе.

Але вона не виходила до нього.

Вона просто не могла вийти до нього.

* * *

Наступного дня, рано-вранці, він знову стояв під її вікнами.

І наступного дня теж.

І потім знову. І знову теж.

Він забув усі слова. Він сам став своїми словами, він перетворився на літери, на видихи, на голосні та приголосні, на гортанні, на шиплячі, на округлі та на видовжені літери — на всі знані йому звуки і знаки.

Він міг стояти тут довше, ніж дерева стоять на пагорбах, довше, ніж вони пускають коріння, виростають, цвітуть, дають плоди, відцвітають, засихають і вмирають.

Він міг стояти тут довше, ніж гори, що їх колись покинули тут боги, і що тепер мовчки й терпляче чекають на їхнє повернення.

Але Навсикая не виходила до нього. Вона просто не могла вийти до нього.

* * *

Рано-вранці, коли сонце ще торкається моря, коли воно залишає на ньому червоні сліди, Одіссей знову стояв перед вікнами її будинку.

Але він уже був інший.

Не було на ньому дорогого одягу. Не було на ньому коштовних прикрас.

Він стояв оголений, весь у бруді й піску, з подряпинами і ранами на грубій шкірі. Страхіття, морське страхіття.

Нарешті він почав говорити.

«Хто ти, чоловіче, схожий на морського монстра?»

Він говорив протяжно, повільно, немов співаючи, немов ці звуки приносив вітер із глибин океану.

«Обліплений піском та мулом, весь у подряпинах, весь у крові, що запеклася на грубій шкірі».

Слова ці неслися до її будинку, неслися крізь її вікна, неслися крізь щілини в стінах, крізь рухи служниць, крізь гуркіт меблів, крізь дзвін посуду, крізь звуки флейти на подвір’ї.

«Чи вмієш ти говорити?»

«Чи вмієш ти дихати, як люди?»

«Чи ти живеш у глибинах, серед акул та морських їжаків?»

Вона слухала їх мовчки. Німота забралася всередину її тіла, так глибоко, що звідти її вже не виженеш.

Це були перші її слова до нього. Ці перші таємні слова, — чи він чув їх тоді, чи він пам’ятає їх відтоді, чи вони звучали тільки в її серці, і тепер хтось із богів прошепотів їх йому на вухо?

Сльози наверталися на очі Навсикаї, сльози повернення до тієї невинності, до того подиву, до того страху.

«Я Навсикая, донька Алкіноя, царя фраків, — промовляв і далі голос за її вікнами, речитативом, — люблю лаванду і сонце, кожного ранку підношу руки до неба та уявляю, що торкаюся пальцями білих хмар, радію сміхові своїх служниць, маю золоту рибку».

Вона відчинила вікна.

«Але ніколи, ніколи я не бачила морських страхіть».

Вона відчинила двері.

«Рік тому знайшла я тебе на узбережжі, ти був страшний, але мій страх спокусив мене».

— Мій страх, Одіссею, приніс мені багато болю.

— Я знаю.

— І багато радості теж.

— Я знаю.

— Я подолала його.

— Я винен перед тобою.

— Боги врятували мене, Одіссею. І, можливо, вони врятували мене лише тому, що люблять тебе.

Вона підійшла до нього, торкнулася пальцями своїх очей, а потім торкнулася пальцями своїх губ, а потім торкнулася пальцями його щоки.

— Ти і справді морське страхіття.

* * *

Ми єднаємося з болем, коли він наш. І ми не розуміємо його, коли він чужий. Стати катом після того, як ти був жертвою, дуже просто. Завдати болю після того, як ти відчув цей біль, дуже просто.

Ми всі рано чи пізно стаємо схожі на наших кривдників.

Біль іншого зливається з тлом, він непомітний. Білий біль на білому тлі.

Щоб побачити, треба дуже довго на нього дивитися. Дуже довго дивитися.

Так говорив Одіссей.

* * *

Чи дістав я прощення від Навсикаї? Чи дістав прощення від дівчини, що її страх я перетворив на кохання, що її кохання я перетворив на біль?

Я не знаю. Пошук прощення — доля самозакоханих. Ніби хочеш переконати себе, що кращий, ніж є насправді. Ніби ти хочеш переконати себе, що твоя совість чиста, як морська вода вдосвіта.

Але моя совість нечиста. Я винен перед Пенелопою, винен перед Навсикаєю, винен перед своїми воїнами та перед богами. Прощення не дає мені спокою, що його прагнуть люди.

Життя — це шлях, яким можна йти лише вперед. Тебе можуть простити, ти можеш себе простити, але ти ніколи не повернешся до точки, з якої почав. Ти не обернеш час і не зітреш із земної поверхні того, що сталося.

Мудреці кажуть, що все наше життя — прагнення повернутися в утробу матері. Це дурниці. Вони не знають, що таке біль і що таке злочин. Після них немає повернення. Після них ти вже не можеш плисти проти течії.

Я зрадів, коли знову її побачив. Коли вона відчинила вікна, коли вона відчинила двері. Коли вийшла до мене, вбрана в білу туніку з синьою стрічкою. Із волоссям, заплетеним у коси, зібраними вгорі у візерунок, перетягнуті білою ниткою, ніби земля, перетягнута поясом Океану.

Почуття знову виринають, коли ми втрачаємо тих, кого любили колись. Ми любимо тих, хто йде від нас, ми любимо тих, хто відвертається від нас, ми любимо тих, хто проклинає нас.

Людина прагне любити те, що вона втратила. Навіть якщо її кохання лежить на дні прірви, до якої ніколи не дістатися.

* * *

Боги часом схожі на нас: їм потрібні одні люди, їм непотрібні інші. Вони карають тих, кого люблять, вони бережуть тих, до кого байдужі.

Воїни, яких я взяв з Ітаки, чекали на мене на кораблі. Він уцілів під час тієї бурі, коли я стрибнув у море.

Смуток був у моєму серці, і мої воїни взяли цей смуток собі, кожен по частині.

Сміх єднає, смуток роз’єднує, він перетворює кожного з нас на острів із високими скелями, до якого не підпливеш, до якого вже не дістанешся.

Але буває смуток такий великий, що він поглинає інших, як весняна повінь. І тоді сміх замовкає, і тоді звуки згортаються у самих себе, як равлики в мушлі, і тоді ти хочеш бути з тим, кому погано, бо добре тобі може бути лише коли тобі погано.

Я підходив до кожного зі своїх людей і мовчки обіймав їх.

* * *

Ми вийшли у відкрите море.

Інколи повз нас пропливали острови, малі та великі.

Були неприступні, озброєні гострими скелями, висотами та чорними баштами.

Були маленькі пагорби на полотні моря — сліди богів, які ступали, здіймаючи своїм дотиком дно на саму поверхню.

Були такі, що м’яко лежали на морі, як розстелене на ньому полотно. Вони здавалися килимами, що їх боги розгорнули перед людьми, запрошуючи зайти сюди, відпочити на них, залишитися на них, заснути на них. Їхні пагорби стояли один за одним, наче складки туніки богині, яка спить під водою.

Біля одного з них я побачив білу чайку, яка летіла поряд із моїм кораблем.

Вона зрівнялася з ним, зависла в повітрі, ніби невидима мотузка тримала її поруч зі мною, не відпускаючи. Вона не робила жодних рухів, жодного помаху білих крил, а летіла на потоках вітру, не відстаючи від мене, прикута до мене, як тінь до звіра.

Тільки іноді повертала голову в мій бік, тільки іноді попереджала мене про щось своїми очима.

Мудрість була в цих очах, і вічність, і милосердя.

Я знаю, ти страждав і ти змушував страждати, я знаю, ти терпів рани і завдавав їх, але тепер я не відпущу тебе, тепер мій погляд буде з тобою, мовчки говорила вона.

Боги дивилися на мене рибами, боги дивилися на мене хвилями, боги дивилися на мене птахами.

Хтось із них мене ненавидить, хтось із них мене захистить, хтось із них урятує мене в обіймах своїх.

* * *

Тринадцять днів минуло відтоді, як я покинув землю Навсикаї.

На чотирнадцятий день я побачив на обрії острів. Чорний ізнизу, білий згори.

Він був прикрашений будинками білого-білого кольору, схожими на піну, що породжує хвиля. Схожими на прикраси, в які вбирається земля, коли чекає на свого нареченого.

Сім років я провів на цьому острові. Життя тут було чорне від смутку і біле від радості. Лише радість прийшла перша, а смуток прийшов останній.

Ніби життя моє було дитям цього скупчення скель, ніби воно прагнуло бути схожим на нього, будь-що схожим на нього.

Минулого разу я плив сюди після бурі та кораблетрощі, розбитий Зевсом, тримаючись за рештки кіля та щогли, що я їх перев’язав ременем із волової шкіри. Дев’ять днів я провів на морській поверхні без їжі, без води, без надії.

Чорно-білий острів був моїм порятунком. Але плата була надто велика.

Це була земля Каліпсо.

Я кохав цю жінку так, як Геліос кохає море, коли ввечері занурюється в нього. Цілком, без останку.

Каліпсо

Мене звати Каліпсо. Мене називають німфою.

Мій батько Атлант, він тримає на плечах небо, щоб воно не впало на землю й не розчавило смертних своєю вагою.

Я не знаю, хто мої брати і сестри, але я знаю, що мені подарували безсмертя і що мені подарували острів.

Він білий, як мушля, він круглий, як сама земля.

Так, я знала Одіссея. Я знала його як чоловіка. Я знала його як вітер. Я знала його як водоспад.

Він був моїм коханцем. Він дарував мені бурю, коли я хотіла, і тишу, коли я хотіла.

Я любила його запах, в якому змішувалися запахи всього світу. Він пізнав багато радості і багато страждань, весь світ пройшовся його тілом, всотався в його шкіру, залишив на ньому шрами. Я вдихала світ крізь нього.

У мене був острів, білий, як мушля. І в мене був Одіссей, — він був усім тим, чим не був мій острів, він був усім тим, чого я не знала, що було по той бік мого світу і мого життя.

Коли ми кохалися, я дивилася в темне нічне небо, на срібні цятки зірок, мені здавалося, що вони спостерігають за нами та насолоджуються з нами, що вони заздрять нам, кожна у своїй самотності, кожна у своїй непорушності.

Зірки не знають близькості, не знають сполучень і переплетень, не знають доторку — на відміну від нас, земних створінь, смертних і безсмертних.

Коли ми кохалися, буревій входив у мене повільно, клітина за клітиною, він розривав мене зсередини, і коли водоспад тремтів у мені, я відчувала кожен із тисяч поштовхів.

Що означає кохання смертного? Смертний не може чекати. Його життя скорочується кожної миті, тому він не може, не може чекати. Слово «завтра» для нього не означає нічого, бо завтра він може померти. Життя тече для нього, наче потік сліз, і він не стримує його, він не знає, як побудувати греблю, щоб їх зупинити, він уміє ризикувати, він любить небезпеку, він любить стрибати в невідоме.

* * *

Я пам’ятаю, як уперше побачила його. Він плив до мого острова на двох дерев’яних колодах, — рештках свого зруйнованого корабля, — і молив про допомогу.

Він зазнав кораблетрощі, він був сам на великому морському полотні, безпомічний і безсилий.

Але я не люблю чоловіків, які благають про допомогу. Навіть смертні не мають нічого просити. Вимагати, воювати, хитрувати, впиватися ворогові в горло своїми зубами, доводити жертву до відчаю: ось що вони мають робити. Просити вони не мають права.

Мої служниці дивилися на мене переляканими очима, що робити, питали вони, подивися у море, володарко, казали вони, там хтось є, там хтось кричить, йому треба допомогти, що нам робити? Нічого, відповідала я, чекайте. Чекайте, поки море приб’є його до берега, напоїть його, відведіть його в північну печеру, дайте йому вогню та їжі. А потім ми вирішимо його долю. А якщо він потоне? — питали мої дівчата. — Значить, цього хоче море, — відповідала я.

Але море цього не хотіло. Темне глибоке море, що його бажань я ніколи не розуміла, що його любов і ненависть завжди були для мене таємницею, цього не хотіло. Одіссея прибило до берега, він виповз на мій білий пісок, він ліг на спину. Мої служниці підбігли до нього, допомогли йому піднятися, обтрусили з нього пісок і бруд, взяли його під руки, відвели у печеру.

Наступного дня вони прибігли до мене знову. Дев’ять днів він плив морем, володарко, дев’ять днів на двох дерев’яних колодах, без їжі та без води, — так він сказав і замовк, і тепер відмовляється говорити з нами. Я цар, каже він, і я говоритиму тільки з вашою царицею. Покличте свою царицю, каже він.

Я розсміялась у відповідь.

Те саме повторилося наступного дня, і ще наступного дня, і ще наступного. Покличте свою царицю, казав він.

Четвертого дня він прийшов до мене сам.

Я відпочивала серед своїх дерев і квітів, у мене був золотий човник, я ткала покривала для своїх служниць, у мене були білі мушлі, і я низала намисто для себе. Тополі та верби дарували мені тінь, і в ній було мені добре.

— Я прийшов до тебе, щоб висловити своє захоплення, царице.

Я обернулася й скочила з місця.

— Хто ти такий?

— Я твій в’язень і гість.

— Як ти насмілився прийти сюди?

— Мене звуть Одіссей, я цар Ітаки. Рівний має стояти перед рівним. Море має розмовляти з морем.

— Ти збожеволів.

— Я прийшов до тебе, щоб висловити своє захоплення, хоч ти знехтувала правилами гостинності, царице.

— Гостинності?

— Так, бо я стою перед тобою як цар перед царицею. Рівний має стояти перед рівним.

— Але я не цариця. Я безсмертна.

Він розсміявся.

— Як ти смієш сміятися з мене?

Я ще щось прокричала, тонка судома торкнулася моєї лівої ноги, цівка поту потекла по спині, червоне тепло вкрило моє обличчя. Я ніколи досі не відчувала такого сум’яття.

А він тихо сміявся. Йому було радісно, а може, він хотів мене збентежити. В його очах відбивалися море і білі хмари. Він був худий і голодний, але він був сильний.

— Моя володарко, вибач за це нахабство, — мовив він. — Я стану на коліна перед тобою, я твій гість і я твій в’язень, ти можеш робити зі мною все, що хочеш.

Він усміхався, говорячи це.

Тоді я зрозуміла, що цілком у його владі. Мій гнів видав мою слабкість. Ледь помітні знаки на моєму обличчі видавали мої почуття. Він міг робити зі мною все, що захоче. Все залежало від його мистецтва. Мистецтва мисливця.

Він вклонився й пішов.

А я заплющила очі.

* * *

Відтоді він весь час усміхався, коли мене бачив, і мене знищував вираз його очей, зухвалість його посмішки, радість його сміху. Він і далі грав у свою гру, ніби знаючи те, чого я не знала.

Одного разу я знайшла його на березі, він щось розповідав моїм дівчатам, і їхній дзвінкий сміх було чути по всьому острову. Я підійшла до них тихо, ледь торкаючись землі. Чому мої служниці спілкуються з чоловіком без мене? — запитала я. Я хотіла надати своєму голосові суворості, але відчувала, як він рветься, мов тоненька нитка на полотні.

Вибач, володарко, сказав він зі своєю зухвалою посмішкою, ми не хотіли тебе засмутити, але я можу повторити свою оповідь знову, спеціально для тебе. Одна з дівчат щось хотіла додати, я покарала її гнівним поглядом. Жестом наказала всім їм покинути нас.

Ми лишилися на березі самі, і я не знала, що сказати. У моєму погляді був гнів і докір, але чи мала я чим йому дорікнути? Злість оголює душу, робить її вразливою, я знала про це. Злість — це зворотний бік любові, нею ми хочемо знищити тих, хто сильніший за нас, хто може знищити нас. Я мовчала, я не могла вичавити з себе жодного звуку, я не могла поворушити вустами, мені здавалося, що кожен жест і кожне слово викажуть мене.

Тоді він став розповідати історії про Трою. Про битви, хитрощі, сміливість та грубість. Це історії не для дівчат, казав він. У них забагато жаху, у них забагато чорного. Тоді це історії для жінок, відповідала я.

Ці оповіді полонили мене. Моя злість танула, моє самолюбство розчинялося в повітрі, як дим.

Я багато розпитувала. Гнів поступився місцем цікавості, потім увазі, потім захопленню і зачаруванню. Мене зачаровувала оповідь, а потім і сам оповідач.

Він м’яко і тихо розповідав про те, в чому не було ані м’якості, ані тиші.

* * *

— Чи правда, що Гелена була найвродливіша жінка на землі, Одіссею?

— Я не знаю, — відповідав він, — але в ній було те, що позбавляло розуму. Ти втрачав здатність думати, дивлячись на неї.

— Ти теж був у неї закоханий?

— Ні, я закохуюся лише в тих, хто рятує мене.

— Отже, ти маєш закохатися в мене, Одіссею.

— Чому, Каліпсо?

— Бо я врятувала тебе.

— Мене врятували дві дерев’яні колоди.

— На цьому острові виживає лише той, кого рятую я, Одіссею.

Мовчанка. Посмішка.

— Звісно, моя володарко.

Я хотіла, щоби він відчув мою владу, та насправді він відчув мою слабкість.

Він називав мене володаркою, бо відчував, що може робити зі мною все, що захоче. Тільки той вміє бути полоненим, хто сам уміє брати в полон. Тільки той вміє коритися, хто вміє володарювати.

* * *

Так, я навчилася коритися, адже я вміла володарювати. Маленькі дівчатка, які щойно вийшли зі свого дитинства, і гадки не мають, як це солодко: бути підкореною. Вони бунтують, вони опираються, вони сперечаються, на кожне «так» вони кажуть «ні», на кожне «ні» вони кажуть «так», але тільки тому, що не вміють триматися прямо, не вміють стояти незрушно під водоспадом життя, під потоком сил та спокус.

Вони чинять спротив, бо не вміють веліти, вони пручаються, бо не вміють наказувати. Свобода — це здатність зміцнити волю, що стала твоєю. Навіть якщо це воля іншого.

Ти просто зміцнюєш річку, що тече своєю силою, ти вже не чиниш спротиву, ти вже не кажеш «ні».

Лише той уміє коритися, хто вміє володарювати.

* * *

Чоловік, який лишився зі мною на ніч, захоче лишитися надовго.

Одіссей знав, що минають роки. Рік за роком ми разом зустрічали весну. Рік за роком ми збирали виноград і робили з нього вино. Жодного разу я не чула від нього про Пенелопу. Чи існувала вона? Чи пам’ятав він про неї?

Пам’ять чоловіків схожа на південні ріки. Більшу частину року вони стоять зі сухим дном, із порожнім річищем.

Кажуть, я хотіла знищити пам’ять цього мандрівника. Але він знищував її сам, виливаючи з себе щоранку, як воду в землю. Земля моя тільки мовчки приймала її.

Інколи Одіссей лишав мене та йшов у глибину острова. Він полював, він дивився на небо, він думав. Можливо, він плакав про свою Пенелопу. Та зі мною очі його були сухі, як південна ріка.

Він лишився зі мною на сім років. Він знав, що кохати — це втрачати час. Він знав, що кохати — це забувати.

* * *

Чи може смертний полонити бога? Чи може він думати, що розставляє свої сіті так вміло, що в них опиняться безсмертні?

Одіссей повірив, що може бути моїм володарем. Спочатку страх наповнив мене, я не повірила сама собі, я заплющила очі, намагаючись відчути майбутнє. П’ять років я тримала свої очі заплющеними, п’ять довгих років.

Кажуть, увесь цей час він був у моєму полоні. Це неправда. Це він тримав мене у полоні, на моєму острові, моєму власному острові, білому, як мушля, круглому, як сама земля.

Потім я розплющила очі і зрозуміла: ні, боги, ні.

Смертний не може бути володарем безсмертної. Навіть якщо безсмертна хоче цього, навіть якщо хоче. Ні, Одіссею.

П’ять років він робив зі мною все, що хотів. Щодня він ішов далі та далі у своїй уяві і я дозволяла йому все, чого бажало його серце, чого бажало його тіло. Але гра має початок і вона має кінець.

Я знаю, в чому найбільший біль чоловічого серця. Чоловіки не терплять, коли втрачають те, чим володіли. І що солодше було володіння, то тяжче буде страждання.

Справжнє кохання приходить лише зі втратою. Квіти розцвітають лише тоді, коли настає зима.

Я занурювала його в себе, так глибоко, як могла. Я корилася його фантазії, вишуканій і небезпечній. Але він не помічав, як небеса згортаються над його головою.

Я закохалася в нього, він дарував мені радість, він був теплим озером для мене, в його очах я бачила своє минуле і своє теперішнє.

Але все має свою межу. В тобі є мудрість, Одіссею, в тобі є хитрість, але ти смертний, ти всього лише крихкий скелет, обтягнутий шкірою та м’язами.

Коли минуло п’ять років, я покинула його. Я покинула острів і не з’являлася на ньому багато довгих днів, багато довгих ночей.

Я відчувала його сум на відстані, я відчувала його тугу на відстані, його сила ставала його слабкістю, він втрачав свою владу наді мною, він ставав моїм рабом, а не володарем.

Але той, хто вміє володарювати, має вміти коритися, Одіссею.

* * *

Коли я повернулася, Одіссей кинувся мені назустріч, його очі сповнила радість, він хапав повітря всім своїм тілом, як риба, викинута на берег, — але я жестом зупинила його. Він спробував торкнутися до мене, схопити мене, огорнути своїми обіймами, але я відштовхнула його.

Кожна нова його спроба викликала у мене гнів. Божевільний. Він забув, хто я. Я могла би перетворити його на краба, на гидку зелену ящірку.

Відтоді я не підпускала його до себе.

Він ходив до скелястого берега і сумував.

Я вже була з іншим чоловіком, його звали Керкіон, я знайшла його корабель у морі під час своїх подорожей, я зробила його своїм коханцем.

Він цілував мої коліна зранку і ввечері, моя краса вселяла сум’яття в його душу. Є чоловіки, яких жіноча краса збиває з ніг, вона пронизує їхні душі, вона їх знищує. Керкіон був такий, мені подобалося думати, що я можу робити з ним усе, що захочу.

Щодня Одіссей забирався вглиб острова, рубав дерева в лісі, приносив їх на берег, будував із них пліт, свою надію на втечу, свою надію на свободу, та коли засинав, я спалювала його творіння.

Ні, милий Одіссею, ти звідси не втечеш. Ти мій в’язень, ти мій в’язень назавжди. Ти надто довго володарював наді мною.

Настав час відплати.

* * *

Настав час відплати, казав я собі.

Ти можеш зловити лише того, хто хоче бути в твоїх руках. Ти можеш упіймати лише того, хто хоче бути твоїм в’язнем.

Але коли твій в’язень звільняється від тебе, ти розумієш, що сам стаєш полоненим. В’язнем жінки, з якою ти робив усе, що хочеш, і яка тепер робитиме з тобою все, що захоче.

Найтяжче витримати далекість того, хто був тобі близький.

В історії серця є тільки два рухи: стискання та розтискання. Дві ноти — і мільярди мелодій, що рояться і переплітаються, як змії у воді.

Каліпсо пішла від мене.

Настав час затримати подих.

* * *

Колись я подарував їй перстень. Свій власний перстень, дарунок Менелая, золоте кільце, навколо якого вилася змія, обплітаючи його, обіймаючи його, зростаючись із ним.

Змія — це твоє життя, коло — це твоя доля, казав мені Менелай. Життя не повторює ліній долі, але обвиває її, як свою кохану істоту. Доля — це твій магніт, це твоя орбіта, це твоя любов назавжди, ти можеш обирати стежки, але ти не можеш обирати шляху, казав мені Менелай.

Перстень був єдиною річчю, що єднала мене з Троєю, єдиною річчю, що я зберіг від тих жорстоких часів. Колись, однієї ночі, Каліпсо зняла його з мене, наділа на свій палець, я хочу, щоб він зігрівав мене, сказала вона, я хочу, щоб твоя Троя була зі мною, я хочу частини твоєї сили і твого спокою, сказала вона.

Відтоді вона носила його замість мене, вона ніби ввібрала в себе мою долю і моє життя, вона ніби стала сама моєю долею, а я лише звивався навколо неї, я став змієм, що вигинався праворуч або ліворуч, але завжди повторював її форми, залежачи від її волі.

Раніше я прагнув оволодіти нею, взяти її всю, цілком, випити її до останньої краплі, зазирати в її очі, наповнені радощами. У ній була несамовитість жертви, у ній була агресія покори, у ній було бажання віддатися моєму бажанню, насолода бути моєю насолодою. Вона хотіла тільки одного: не хотіти нічого, крім того, що хотів я.

Коли я віддав їй перстень, усе змінилося, не відразу, але поволі, як поволі приходить осінь чи старіння. Ти ще сподіваєшся, що все буде, як раніше, але ніщо вже ніколи не буде, як раніше. Обвиватися навколо неї я бажав більше, ніж проникати в неї. Давати їй себе я хотів більше, ніж брати її. Уночі я обвивав її тіло своїми руками, я обплітав її ноги своїми ногами, я робив так, щоби бути і згори неї, і знизу неї, щоби бути її небом і її землею. Я не помітив, як став віддавати їй свою волю, як став робити лише те, що вона захоче. Хто любить володарювати, той любить коритися, казала вона. Я почав любити коритися. Перстень моєї долі був у неї, я був її змієм, її вірним змієм.

* * *

Я постійно бачив їх разом, Каліпсо та Керкіона, тінь із тінню, тіло з тілом, рука з рукою. Ніщо не завдавало мені більшого болю, ніж це їхнє з’єднання, ніж це переплетення коханого тіла з тілом чужим, з тілом, що вичавлювало мене з мого місця, з мого дому. Кохане тіло, переплетене з іншим, переплетене так тісно, так ніжно, так солодко, що мені вже не залишалося простору. Інше тіло, інша душа, яка для моєї вже не залишає нічого, навіть маленького острівця.

Мрія закоханого — бути там, де подих коханої. Бути в колі її подиху, в радіусі повітря, що вона видихає. Бути її мішенню, бути ціллю для ураження. Кохання — та сама війна, тільки ти прагнеш не перемоги, а поразки. Здатися, капітулювати, прийняти в своє тіло стріли та списи, бути на колінах, ревіти з болю чи сміятися від щастя.

Біль може бути горою, яку береш собі на плечі, біль може бути стрілою, яку встромляєш собі у стегно, біль може бути вогнем, що в ньому згорає твоя душа. Але від болю стаєш сильніший, і коли береш гору собі на плечі, сам стаєш горою.

Вона й далі носила мій перстень, золотий перстень із тонкою змією, останнє дихання Трої. Каліпсо відмовилася від мене, але тримала на собі мій слід; вона взяла собі іншого чоловіка, але ввібрала в себе пам’ять про мене, обгорнула цією пам’яттю свій палець. Цей перстень став тобою, немов казала вона мені; вона тримала на своєму тілі мою річ, коли не могла тримати на своєму тілі мене самого.

Їй здавалося, так вона береже вірність минулому коханню; їй здавалося, так вона спокутує біль, що мені завдає. Але хіба урна з прахом померлого може замінити померлого? Хіба пам’ятник тому, кого ти вбив, може замінити того, кого ти вбив?

Коли тебе замінено на іншого, коли тебе виключено з кола радості — чи можна це витримати? Думка про те, що ти не був незамінний, що твоє життя може мати копію, що твоє тіло — це дерев’яна лялька, яку здатен витесати будь-який майстер: ця думка впивається в тебе жалом змії, душить твоє горло, немов мотузка, що ти її вже обвив навколо своєї шиї, і наступної секунди вона затягнеться назавжди.

Серце Каліпсо прийняло іншого, як вітрила приймають ранковий вітер. У моїх думках, одначе, була тільки вона, моя слабка і сильна німфа, жінка, з якою я робив усе, що завгодно, — і яка тепер робитиме зі мною все, що завгодно.

Я любив її очі кольору моря, коли синє переходить у зелене, коли тиша переходить у шторм, повільно, немов пустельний варан, що тихо підкрадається до своєї жертви. У моїх думках були тільки її плечі, що їхні вигини я малював мушлею на піску, а їхній силует бачив у будь-якій тіні.

Кидайся в море, Одіссею, казав я собі. Нехай Посейдон урятує тебе. Нехай Посейдон, який тебе ненавидить, який хоче тебе знищити, врятує тебе.

* * *

Сльози чоловіка не ллються назовні, вони течуть всередину, углиб, вони стають дощем, що падає в його душу, в її гори та долини. І від цього дощу на скелях, товстих гострих скелях, проростає зелена трава, жовті і блакитні квіти, фруктові дерева, наповнені свіжістю, життям — і смутком.

Сльози чоловіка невидимі, непомітні, ховаються від зовнішніх очей, вони падають униз, як сумний водоспад, даючи життя, там, унизу, — даючи тепле живе життя землі, що так довго страждала від засухи. Їхній сум народжує його доброту.

Ти навряд чи помітиш цей сум, ти навряд чи помітиш біль у його серці, ти навряд чи помітиш, як холод стискає печеру за його ребрами, він силкується не впасти, хоча внутрішній буревій розриває його, хоча внутрішня зима знерухомлює його, перетворює в ньому все на холодний крижаний скелет, зупиняє рух рідин усередині тіла, обертає кров’яні потоки на застиглі озера — але всього цього ти не помітиш.

Ти й далі вважатимеш, що він бездушне дерево із товстою корою, крізь яку не проб’ється навіть гострий спис — але він тримає все в собі, він тримає весь свій біль у собі, він зачиняє віконниці й двері, він підіймає мости, він відпускає всю свою охорону, бо ніхто, ніхто не має права бачити цю таємницю з усіх таємниць: біль чоловіка, важкий, як небо, важкий, як уся планета.

Він витримає, він усе це витримає, і нова земля народиться всередині нього, нова земля і нова планета, зелена і жива, наповнена рослинами та звірами, птахами та рибами, все це роїтиметься всередині, породження пораненої душі, згодоване його слізьми, важкими слізьми чоловіка, схожими на нічний березневий дощ, тихий і непомітний, що падає всередину, що падає завжди всередину.

* * *

Інколи я говорив із собою так, ніби Каліпсо стояла переді мною, ніби я говорив із нею.

Я приходив на берег, я говорив із морем так, ніби Каліпсо стояла переді мною, ніби я говорив із нею.

Знаєш, Каліпсо, ми залежимо від власних стін. Коли ми будуємо мури, щоб захиститись одне від одного, ми стаємо ще залежніші одне від одного.

У коханні є щось від війни, але в ньому діє зворотний закон: що більше ти борешся, то більшої зазнаєш поразки. Що більше ти б’єшся, то менша твоя свобода. Що більше прагнеш позбутися пут, то більше ці пута ув’язнюють тебе.

Кохання завдає болю, його стріли пронизують тебе, ми прагнемо боротися і стріляти у відповідь. Але стріли, що ми випускаємо, ранять лише нас самих. Вони облітають землю і море, та ранять лише нас самих.

Ти ненавидиш мене, Каліпсо, отже, іще кохаєш мене. Ти знайшла собі нового чоловіка, Каліпсо, отже, тобі потрібен лише я. Ти завдаєш мені ран, а отже, найбільше у світі хочеш вилікувати мене від ран. Ти кидаєш списи у мене, а отже, хочеш цілувати мене.

Коли зникне наша боротьба, зникне і наше кохання. Коли залишиться саме тепло, значить любові більше немає.

Колись я прийду до тебе і скажу, що нарешті хочу бачити тебе знову. І це означатиме, що я більше не хочу тебе бачити.

Колись я прийду до тебе і скажу, що мені добре з тобою знову. І це означатиме, що ти мені байдужа.

Колись я прийду до тебе, Каліпсо, і всміхнуся тобі, як раніше. І обійму тебе тепло. І подивлюся в твої очі без жодного докору.

І це означатиме, що кохання більше немає в моєму серці. Що ланцюжок розірвано, що птахів випущено на волю.

* * *

Одного дня Одіссей пішов у глибину острова, де починався густий ліс і де він часто ховав свій відчай від самого себе.

Звірі і птахи тікали від нього, як від тяжкого хворого, вони жили на острові, що належав Каліпсо, і її погляд нашіптував їм усе: вони не мають наближатися до цього страшного чоловіка з чорною бородою, вони не мають потрапляти йому на очі, вони мають тікати від нього.

Він ішов у глиб лісу, давав себе огортати його темним обіймам, гілля дерло його одяг, дерева росли щільніше, він майже не бачив світла над головою.

Знаєш, казав він собі, краще померти на землі, по якій ходить душа, що ти її кохаєш, ніж жити там, де є саме лише каміння, у будинках і в серцях. Ти знаєш, казав він собі, краще не думати про себе взагалі, ніж думати про себе надто багато, краще віддати себе деревам, цим лагідним і твердим тілам, ніж хотіти те, чого ти не можеш мати.

Дерева ж бо не знають відчаю, вони приймають сонце, коли воно є, і мороз, коли він спадає на них уночі, вони приймають дощ, коли він цілує їхні крони, і засуху, коли вона вичавлює з них залишки їхньої прозорої крові. Вони люблять мовчки і вмирають мовчки.

Дай мені стати деревом, Каліпсо, дай мені стати деревом, Афіно, дай мені стати деревом, Артемідо.

— Деревом?

— Так.

— Ти сказав деревом?

Тонкий голос увірвався до нього крізь шелест листя, голос згори і зсередини, у ньому було трохи холоду і трохи тепла. У ньому було трохи дівочості й трохи жіночості теж.

— Хто ти?

— Ти кликав мене, Одіссею, хіба ти не знаєш, хто я?

— Хто ти?

— Ви називаєте мене богинею чистоти і смерті, лісів і озер, полювання і звірів. Тепер ти впізнав мене?

Артеміда, це могла бути лише вона.

— Мені казали, що ти маєш звістку до мене, Одіссею.

— Це правда. Але де ти? Я чую тільки голос. Дай мені побачити тебе.

— Тоді ти помреш.

— Я цього не боюся.

— Неправда.

— Клянуся тобі.

— Ти не готовий жити в горі, Одіссею, я знаю, але ти не готовий і померти. Боги кажуть, що ти мудрий, а тому знаєш: горе минає, як минає зима.

— Моя зима тут навіки.

— Зима не може бути навіки. Персефона не може бути в Аїді навіки, їй потрібне світло, а серцю потрібна радість. Кажуть, у тебе є звістка для мене. Від кого вона?

— Від Актеона. Ти пам’ятаєш його? Я зустрівся з ним у царстві тіней. Він теж хотів, щоб його смерть минула, як минає зима.

Мовчанкою відповіла Артеміда, шелестом листя, диханням вітру, шепотом дерева.

— Колись він побачив, як ти купалася в річці зі своїми супутницями. За це ти перетворила його на оленя і його загризли власні пси. Він закохався в тебе і помер через тебе. Ти пам’ятаєш його?

Орел, що кружляв високо в небі, завмер, немов його тримала підпора з хмар і гарячого повітря.

— Актеон просив спитати тебе, чи може він повернутися на цю землю. Як твій супутник. Як твій пес. Як твоє дерево.

Звірі почали з’являтися в кущах, добрі тендітні звірі: кілька зайців, дві лисиці, один великий вепр, один олень. Вони вже не тікали від Одіссея.

— Ти мовчиш, Артемідо.

— Так.

— Ти плачеш?

— Боги не плачуть, Одіссею. Світ плаче за них.

Дощ, теплий осінній дощ упав з неба великою зливою, і за кілька хвилин волосся на голові Одіссея злиплося від вологи. Звірі стояли навколо нього, мокрі і мовчазні.

Боги не плачуть. Звірі плачуть за них.

* * *

— Я звільню тебе від туги за Каліпсо, Одіссею. Але ти звільниш Актеона з царства тіней. Кохання — це зухвальство смертних, і боги часто карають за нього. Ти виведеш його нагору, ти вгамуєш його спрагу за небом, ти знайдеш йому наречену.

— Він не захоче нікого, крім тебе.

— Звідки ти знаєш?

— Я бачив його в Аїді кілька років тому. Для нього немає нікого, окрім тебе.

— Не вір тіням, вони не знають, про що говорять.

— Ні, вони кажуть правду. В Аїді душі живуть лише пам’яттю і любов’ю. Виріж кохання у смертного, і ти виріжеш його життя.

— Що мені зробити?

— Дай йому бачити твою красу. Подаруй йому талант. Краса лікує рани, що їх залишає пристрасть.

— Ти хочеш, щоб він став художником?

— Найкращим художником серед смертних.

* * *

Наступного ранку Одіссей відчув, що почав одужувати.

Сум покидав його поступово, як воїни чужої армії покидають місто. Сьогодні їх поменшало, завтра їх стане ще менше, одначе ти ніколи не знаєш, коли саме підуть вони всі.

З кожним днем сум поступався місцем доброті. Волога, що весь цей час піднімалася з землі, збираючись у важких хмарах, впала на землю дощем. Коли прориває рану, ти боїшся, що з неба падатимуть стріли. Але падає всього лише чиста вода.

Гермес прилетів до Каліпсо і передав їй волю богів.

— Ти маєш відпустити його, німфо. Це не твій в’язень.

Сум — це в’язка земля. Коли ти нарешті звільняєшся від нього, він чіпляється до інших. Прилипає до п’яток, обіймає підошви.

Сум перепливав із серця Одіссея у серце Каліпсо, як сонце, що перепливає вночі з заходу на схід, під землею.

Вона колись була його полонянкою. Потім вона стала його володаркою.

Але настає мить, коли володарі стають безпомічними.

* * *

Вночі Каліпсо прийшла до Одіссея.

Уперше за останні роки вона стояла до нього так близько, аж чути було звук дихання, що випливало з її легень, наче тонкі гірські річки, які поверталися назад після контакту зі світом, після дотику до світла і темряви.

Він сидів біля вогнища, дивлячись у море, дивлячись у небо, і обидві нескінченності, темна і темна, кликали його у подорож, розкривали перед ним свої обійми, як крила великого кажана, нашіптували йому майбутні маршрути, тримали його серце у своїх величезних руках, змушуючи його битися частіше. Час настав, Одіссею, час нової подорожі, час нових страждань, солоних, як морська вода, час нових радощів, солодких, як фракійський мед.

Тоді, крізь тріскання гілля у вогнищі, крізь поодинокі крики чайок, він відчув, як чиєсь тіло стоїть за його спиною, чиєсь тіло, пронизане тугою й страхом.

Він озирнувся й побачив її, безсмертну й незвичну, у неї був острів, білий, як мушля, круглий, як сама земля, він побачив Каліпсо, богиню богинь, яка завдала йому стільки болю, яка подарувала йому стільки радості. В її очах усе змінилося. В них знову поселився страх і ніяковість, її стегна тремтіли від хвилювання, їй відняло мову, і вона стояла мовчазна, і очі її були наповнені тишею.

Він обійняв її.

Якби хмари спустилися з неба та огорнули її, ці обійми не були би такі м’які. Якби теплий дощ омив її обличчя та її плечі, ці доторки не були би такі ніжні.

Вони стояли в обіймах довго, вростаючи одне в одного, ділячи повітря на двох, ділячи ніжність на двох. Жодного слова не злітало з їхніх уст, пальці стали їхніми літерами, долоні стали їхніми словами, губи стали їхніми реченнями.

Він став знімати з неї туніку, повільно, повільно, він торкнувся її грудей, наповнених життям, наповнених тишею, наповнених морем та його безупинним ритмом. Він провів пальцями по їхніх контурах, ледь торкаючись поверхні, ніколи не були вони такі повні, ніколи вони так не прагнули торкнутися його тіла, з’єднатися з його шкірою, віддати йому тепло, взяти його тепло.

Місячне світло відбивалося на її плечах і стегнах, в глибоких темних очах був страх та нерозуміння, як таке сталося, вона ж бо його володарка, вона ж бо лише сама має право на жорстокість, хіба може смертний підкорити безсмертну? Ні, вона довела це йому, ні, смертний має любити смиренність, бо покора волі богів — це ж і є життя.

Але він знову міг робити з нею все, що завгодно, брати її на руки, пускати її тіло у вир своїх рухів, пестити її волосся, м’яко тягнути його до себе, цілувати її згори вниз, як водоспад цілує каміння внизу, під собою. Він міг скеровувати її поцілунки, керувати її рухами, грати на її тілі, немов на великій арфі, видобувати звуки і стогони з її глибин, він міг бути м’який, коли йому хотілося, і жорстокий, коли йому хотілося.

Міг, так, міг, — але ні, більше не міг, бути її володарем зараз — це мститися їй, це віддавати їй його біль, це стріляти у відповідь, це насолоджуватися своєю перемогою та її приниженням, але час на це минув, і вся його образа, весь його смуток, всі жорстокі слова, що він носив їх у своєму серці, ввібрало в себе велике море, воно проковтнуло його сльози.

Воно завжди так робить, солоність його — сльози смертних, сльози тисяч і мільйонів смертних, які колись плакали на його теплих берегах, оповитих лісами, наче візерунками, — море цілує їхні очі, коли вони плачуть, море бере їхній смуток і занурює в себе, розчиняє в собі, бере на себе їхній біль і тихо хитає його, розгойдує, розчиняє. Так багато у морі нашого болю, що пити його воду несила.

Ні, він не володарюватиме над нею сьогодні, він подарує цю останню зустріч їхній любові, він дихатиме в неї, вливатиме своє повітря в її губи, братиме її повітря в свої губи, віддаватиме себе і братиме її, і вони сплетуться в цьому взаємному подарунку, без влади, без болю.

Ця ніч була наповнена штормом, ця ніч була наповнена спокоєм, і в кожній паузі була буря, і в кожній блискавці була тиша.

Найбільше ми любимо те, що стається лише раз у житті, казав Одіссей. Найбільше ми любимо те, що не повертається. Що вражає нас стрілами, що вибухає у нас всередині, але про що ми знаємо: воно вже ніколи не повернеться, мов крапля, що падає в землю і в ній розчиняється.

Найбільше ми любимо те, чим ми не володіємо. Над чим ми не владні, що завтра покине нас, що повернеться до нас спиною.

Це воля до безвладності, воля до безвласності.

Це вічне неповернення одного й того самого.

* * *

Наступного дня Одіссей почав будувати пліт.

Рубав сосни, тополі та вільхи, що росли на острові, — майже сухі від жорстокого сонця. Вода їх триматиме добре.

Приносив двадцять дерев, очищав їх, вишкрібав мідними лезами, обтесував їх, брав мотузку, натягував її, вирівнював кожне дерево, робив із них широке дно. Потім вистругував бруси, зв’язував ними ребра, збивав товсті дубові дошки, робив із них поміст, гладенький та рівний. Ставив щоглу, на ній закріплював рею, ставив стерно, щоб плотом легко було керувати. Робив плетиво з вербового гілля, щоб захистити його від моря. Кидав вантаж на дно, щоб тримався рівно.

На другий день Каліпсо принесла вітрила, що сплела для нього сама.

На третій день вона дала йому одежу на прощання.

На четвертий день він закінчив роботу.

Коли він відпливав, Каліпсо весь час стояла на березі, аж поки пліт Одіссеїв зник за горизонтом.

Вона весь час стояла на березі, дивлячись на нього.

Каліпсо 2

Скільки часу минуло відтоді?

Рік і один день. А можливо, два.

Час після Каліпсо звужується, мов річка під гарячим сонцем.

Після свого щастя тут Одіссея знову було покарано морем. Посейдон викинув його на берег землі феаків, де він зустрів Навсикаю.

Потім була Ітака, де він хотів знайти свій дім, де він хотів знайти свою Пенелопу, знайшовши натомість лише скелет свого минулого щастя.

Потім знову була земля феаків. Усе тече послідовно, назад, ніби Кронос піднявся з Тартару і розгорнув полотно часу з теперішнього у минуле, візерунок за візерунком.

Одіссей знову наближався до острова Каліпсо. Він був чорний, але нагорі, на самому вершечку, стояло біле-біле місто, з білими стінами, білими дорогами і білими мостами.

Він пам’ятав, як Каліпсо забороняла своїм служницям спускатися до чорних печер унизу, до підніжжя острова. Немов боялася, що вони відійдуть від свого світлого та яскравого сновидіння.

Лише він спускався до цих чорних печер у часи своєї туги. І тільки там розумів, яке несправжнє щастя, коли в ньому є лише білий колір.

Одіссей поставив свій корабель на якір. Острів Каліпсо був тепер його магнітом.

* * *

Зранку наступного дня, коли Геліос вставав з обіймів Океану, Одіссей закинув свою рибальську сітку в море. Вранці риба найбеззахисніша, на вершечках темряви вона сама йде до тебе.

Він витягнув сітку, повну сріблястих тіл, які билися в повітрі, повстаючи проти самого неба. Великі і малі, круглі та довгі, з червоними хвостами, з гострими плавцями.

Відчувши здобич, чайки стали збиратися над його кораблем. Він кидав їм зловлену рибу, одну по одній, він кликав їх голосом, він запрошував їх жестами, він підкидав рибу до неба, і птахи ловили її в повітрі. Вони прилітали один за одним, один поруч з іншим, хапали рибу з рук Одіссея, сідали йому на плечі, торкалися крильми його шкіри.

Він знав, що деякі з цих птахів прилетіли з острова Каліпсо, маленькі чайки з чорними хвостами, яких він приручав у часи свого суму. Жодна істота на цій землі не забуде давнішньої доброти.

Він кидав їм рибу, більше і більше, і над його кораблем утворилася ціла хмара тих білих створінь, які кружляли над ним, які кричали над ним, які плели живу корону над його кораблем.

Рік тому, відпливаючи з острова, Одіссей пообіцяв Каліпсо одну річ.

Що повернеться до неї зі зграєю птахів над головою.

* * *

Що залишається після великої бурі?

Що залишається, коли вона стихає і стає дитиною, коли хмари розчинилися в небі, коли хвилі знайшли спокій?

Залишається ніжність. Великий океан ніжності, в якому ти бачиш душі одне одного. Вони схожі на риб, тонких хвилястих риб; кожен їхній рух ти помічаєш, кожен маленький відрух хвоста, кожне тонке тремтіння плавців, кожне маленьке серцебиття.

Ніжність, що ніколи не скривдить. Що ніколи не триматиме зла. Що повертає душу до початку речей. Коли не було нічого, крім приязні, крім легких обіймів, крім дотиків, у яких народжувалися перші тварини.

Там, у самій глибині болю, під прірвами та ущелинами, тихо живе вона, богиня ніжності. Вона мовчить, коли ми ранимо одне одного, коли гостримо свою зброю, коли стріляємо у відповідь.

Вона мовчить, бо їй здебільшого немає чого сказати, в шумі життя в неї немає простору, — але коли все стихає, вона видихає. І в цьому видиху міститься відповідь на всі питання світу, всі питання про сенс і значення, про напрямок руху — в цьому тихому видиху богині ніжності, причавленої до землі горами жорстокості. Цей видих струшує попіл, змушує зброю замовкнути, з ним приходить весна. Вона здригає землею, вона наповнює її водою.

Ніжність із тілом кішки, з обличчям ангела.

* * *

Він знав, що Каліпсо вийшла на дах свого будинку, звідки вона бачила море просто перед собою.

Він знав, що вона дивиться на його корабель.

Він не бачив її, вона не бачила його, але вони відчували присутність одне одного, без поглядів, без звуків.

Його корабель, над яким кружляла зграя білих птахів. Її острів, прикрашений білою короною.

Як і раніше, це було протистояння воль, рівних і непокірних. Протистояння, в якому ніхто не хотів поступитися і ніхто не хотів перемогти.

Вони стояли одне навпроти одного, вони не бачили одне одного, вони не могли сказати одне одному жодного слова, але вони розуміли одне одного. Вони ніколи так добре не розуміли одне одного.

* * *

Так, Одіссею, ти був моїм в’язнем, потім я була твоєю полонянкою, потім я була твоєю володаркою, потім ти був моїм володарем.

Буває так, що ніжність можна зберегти, лише втративши кохання.

Буває так, що тепло можна зберегти, лише відпустивши його в небо.

Так, Каліпсо, роки з тобою були роками кохання, але й роками війни. Це були два списи, звернені один проти одного. В них була пристрасть, в них було бажання, в них була ненависть, в них була жертва, але в них ніколи не було миру.

Мир прийшов тепер, коли все закінчилося. Мир, вдячність за радість, вдячність за біль, на цьому острові, білому, як мушля, круглому, як сама земля.

* * *

Ти була для мене радістю стрибка, Каліпсо. Радістю летючої риби, яка виринає з морської глибини.

Ти був для мене тим, чим не була я, Одіссею. Широкістю світу, болем війни, вразливістю смертних, відчайдушністю людей.

Ти була для мене красою, Каліпсо. Красою, що позбавляє пам’яті. З якою ти все забуваєш. Красою, що не дає змоги говорити.

Ти був для мене поглядом з моря, Одіссею. Словами, які огортали мене. Які давали мені радість, що я потрібна комусь за горизонтом.

Слова лилися з них, одне за одним, із кожною новою хвилиною. Слова захоплення.

Але вони знали, що більше ніколи не торкнуться одне одного.

Коли кохання відійшло, як море під час відпливу, залишилася ніжність.

Вона схожа на сонце, що пробивається крізь хмари після дощу.

* * *

Їм здавалося, що вони все вже сказали одне одному, ті тисячі слів, написаних і ненаписаних, сказаних і лише намислених.

Часом у коханні настає момент, коли слова стають землетрусом. Вони вже не побудують дому, вони можуть його лише зруйнувати.

Інколи буває так, що тільки мовчки ти можеш зберегти те, що колись збудував.

Інколи буває так, що тільки мовчки ти можеш зберегти слова, які колись промовляв.

Інколи буває так, що найкращий спосіб бути вдячним — це розчинитися в темряві.

* * *

Срібляста блискавка промайнула у воді. Спочатку за сто ліктів від корабля, потім за п’ятдесят, потім за десять.

Риба-провідниця, його супутниця, його компас, Посейдонове око.

Вона завжди з’являлася тоді, коли він втрачав свій шлях.

Риба кружляла навколо корабля, відпливаючи і повертаючись, роблячи свої широкі кола, звиваючись у воді. Вона била хвостом по поверхні, і тисячі крапель летіли на шкіру Одіссея, на палубу корабля, на обличчя його воїнів.

Пора плисти далі, казав собі Одіссей. Пора обрізати нитку.

Минуле безжальне, якщо його не відпустити. Ти береш його оберемком, підходиш до борту, вдихаєш повітря, дивишся в небо, розтискаєш пальці. Воно падає на дно морське, повільно, протяжно, довго. Ти можеш плакати, але ти знаєш, що там його спасіння.

Одіссей витягнув якір і наказав воїнам взятися за весла. Він кинув залишки риби у воду, десятки малих і великих сріблястих тіл, розвернув свій корабель і поплив у відкрите море.

Хмара птахів іще довго кружляла над місцем, що він покинув.

Раптом один із них відірвався від зграї, полетів до нього, сів йому на плече. Одіссей обережно взяв його в руки, підніс до свого обличчя, притис до своєї щоки, відчув його серцебиття. Це був один із птахів з острова, один із птахів Каліпсо.

Він довго щось говорив йому, перш ніж відпустити.

Так він прощався назавжди з жінкою, яка завдала йому стільки болю, яка принесла йому стільки радості.

* * *

— Еоле, володарю вітрів, допоможи мені. Дай мені вітру. Я мушу рухатися далі.

— Колись я подарував тобі багато вітрів, Одіссею. Але ти все змарнував. Ти розв’язав мішок із моїм подарунком, і вони всі вилетіли на волю.

— Воїни мої не послухалися мене. Вони випустили твої вітри, коли я спав.

— Сподіваюся, ти покарав їх.

— Їх більше немає. Вони всі в Аїді, вони всі мертві. Вже більше нема кого карати.

— Мені шкода.

— Смертні мало цінують життя. І безсмертні теж.

— Кожна допомога від нас — це жест співчуття, диво, випадковість.

— Я знаю. Те, що я досі живий — це теж випадковість. Необхідність веде нас донизу, у царство мертвих, випадковість тримає нас на землі. У чому тоді сенс життя смертних? В чому його мета?

— Лишити після себе те, чого море не зруйнує, чого вітер не віднесе, що його час не змусить гнити в землі. Лишити після себе те, над чим не владний я, над чим не владний Посейдон. Коли смертні роблять щось безсмертне, самі боги схиляються перед ними. Бо є одна перевага смертних над безсмертними.

— Яка?

— Боги не можуть стати кимось більшим, ніж вони є.

Одіссей подивився на небо, на білі хмари, в яких Еол вчив його розрізняти контури свого життя.

— Насолода людини — стати безсмертним, — вів далі володар вітрів. — Насолода ж бога — стати смертним. Відчути тонку нитку життя. Взяти її поміж пальців. Відчути слабкість, що породжує співчуття. Відчути беззахисність, що породжує бажання створювати. Боги можуть зупиняти вітри і руйнувати гори, але тільки смертні можуть створювати музику. Боги не плачуть. Люди плачуть за них.

— Дай мені вітру. Я мушу побачити Аїд, я мушу побачити Трою, я мушу побачити сльози, що я породив. Я помру там, де я вбивав.

— Я дам тобі вітру, Одіссею. Але твоя смерть нічого не змінить. Ти маєш будувати, а не руйнувати. В твоїх руках життя інших. Деякі ти згубив, деякі ти врятуєш. Сльози течуть дарма, якщо з них не народжується радість.

Так говорив Еол.

Харибда

Десять днів минуло відтоді, як я покинув землю Каліпсо.

Я підняв руки до сонця та попросив Геліоса дати мені більше тепла. Серце моє стало амфорою, з якої вилили вино. Я не міг плакати і не міг сміятися.

Я був готовий прийняти покарання богів, я готовий був битися і заснути навічно з мечем у руках.

Але море з кожним днем ставало спокійніше. Вітрила стояли майже нерухомі, небо мирно лежало над головою.

На одинадцятий день усе зупинилося. Жодного подиху вітру, жодної хвилі, жодної землі, жодного живого створіння.

Риби завмерли, води перетворилися на скло, водорості стали скульптурами. Тривога увійшла в моє серце.

Я роззирнувся, подивився навколо себе, і холод заповнив мої легені. Я нарешті впізнав ці місця, ці страшні місця. Я, Одіссей, цар Ітаки, єдиний зі смертних, хто вижив тут. Але ніколи, ніколи смертний не міг вижити двічі там, де він мав померти.

Лагідна тиха поверхня відкрилася мені посеред моря. Жодної хвилі, жодного подиху вітру. Тихе водне дзеркало майже не дихало. І все-таки я знав, що це одне з найстрашніших місць на землі.

Ліворуч моїм очам відкрилась ущелина. Та сама ущелина. Я добре її пам’ятаю.

Я ніби побачив знову, як ми виходимо з неї, живі залишилися тільки я й кілька моїх друзів. Каллімах тоді подивився на мене особливим поглядом, він відчував, що за хвилину його не буде серед живих. Спустися до мене одного дня, Одіссею, сказав він. Спустися до мене.

Я спущуся до нього в царство мертвих. Я маю побачити всіх, хто був зі мною, я маю пролити сльози на їхніх плечах. Я живу завдяки їм, а вони мертві через мене. Думка ця давно не дає мені спокою, вона притисла мене до землі. Болить спина, мої в’язки не відчувають один одного, плечі стали крихкі. Надто тяжка ноша.

В ущелині живе Сцилла. Лагідна морська поверхня переді мною була Харибдою. За хвилину вона відкриє своє криваве нутро.

Я знову з ними зустрівся. Але порядок тепер інший. Сцилло, мила моя Сцилло, я боюся, що тобі вже нічого не залишиться.

* * *

Море раптом стало наповнюватися рухом, повільно, не кваплячись. Харибда відчувала присутність чоловічого тіла. Хижак завжди відчуває тепло чужого життя.

Мій корабель знову поплив, вода різкіше вдарялася в борти, праворуч від себе я помітив обриси величезного чорторию. Я знав, що все прискорюватиметься, рухаючись до кінця, що вир ставатиме глибший, що рух води та вітрів ставатиме швидший, і нарешті паща Харибди розкриється, і моє тіло розірветься в ній, як тільце тендітної комахи, яку я нещодавно тримав між своїми пальцями.

Серце Харибди вирувало в очікуванні, вивергаючи з себе фонтани води. Корабель мій поступово нахилявся праворуч, я втрачав рівновагу. Я вже відчував холодне дихання вітру на своїх щоках. Судно моє зробило півколо, огинаючи чорторий. Потім повне коло. Потім ще одне.

Відстань дедалі скорочувалася, коло звужувалося, кожної наступної хвилини я був ближчий до смерті. Я знав, що якоїсь миті просто пірну туди, і все закінчиться, і темрява покриє мої очі, і глибока тиша ввійде в мою душу, і я втрачу дар вимовляти слова, і втрачу дар радіти чи сумувати. Мій погляд блукав то там, то тут, і я не знав, де шукати порятунку.

— Не бійся, Одіссею.

Я затремтів.

М’який жіночий голос прошепотів ці слова зовсім поруч. Хтось невидимий став за моєю спиною, щоб утішити мене. Я відчув солодкий запах і тепло, як від вогнища.

Я озирнувся, але нікого не побачив.

— Не бійся, Одіссею.

М’який жіночий голос, я впізнав його, звісно, як же я міг не впізнати його.

— Афіно, мила моя Афіно, ти знову рятуєш мене. Так, Одіссею. Твій голос вселяє спокій у моє серце. Треба діяти, Одіссею. Як твої рідні? Згорни вітрила, Одіссею. Як Аполлон з Артемідою? Дістань линву з вітрил. Я чув, що Аполлон знову закохався в смертну, це правда? Зроби на ній петлю, шириною в три лікті. Знаєш, якщо боги закохуються в смертних, значить у світі ще є надія. Подивися на скелю перед собою, бачиш її? Адже так боги спускаються з небес. На ній гострий виступ. І в цьому є якась дивовижна доброта. Прив'яжи один край линви до борту, закріпи його добре, іншим ти маєш зачепитися за той виступ. Коли бог спускається на землю, серце смертного тут може не витримати. Линва витримає, я зробила її міцною, навіть злі чаклуни не зможуть її розірвати. Серце може не витримати від вдячності, яка його наповнює. Одіссею, ти схибив, ти не влучив, ти не чуєш мене, ти зараз зробиш коло і спробуєш іще раз. Афіно, тільки тебе я й чую, тільки тебе я й слухаю, твій голос живе в мені, він замінив мені моє серце.

Корабель уже мчав до виру. Голос богині п’янив мене, я відчував себе немов уві сні, але я робив усе, що вона говорила. Друга спроба буде останньою. Линва зачарована подихом богині, вона витримає, моє серце зігріте голосом богині, воно витримає.

Судно сильно нахилилося, я впав на дно і вдарився плечем. Але швидко піднявся, знайшов поглядом виступ на скелі, і все моє тіло стиснулося в одну малесеньку точку, в одну стиснуту краплю волі та м’язів. Воно зросталося з цією жахливою скелею. Я не міг не влучити. Ні, я не міг не влучити.

Коли до кручі залишалося не більше сотні ліктів, я взяв линву, вдихнув повітря на повні груди, наповнив ним легені, порахував до трьох — і кинув. Петля зависла над виступом, вона летіла цілу вічність, і я заплющив очі. Якщо я схибив, це була смертельна помилка.

Наступної миті корабель рвонуло в бік ущелини. Петля зачепилася за виступ, судно було прикуте до кручі.

Чорторий ставав сильніший, я побачив, як у нього потрапила велика зграя сріблястих риб, вона боролася з цією божевільною товщею води, вона звивалась, як тіло величезної жінки, але все було марно.

Кілька маленьких акул опинились у вирі, я бачив, як вони втрачали здатність до опору.

Я бачив двох восьминогів, яких течія несла, викидаючи на поверхню, а потім іще дужче занурюючи вниз.

Я бачив залишки рибацького човна, його господар був мертвий, і він падав у безодню Харибди, тихий і безпомічний.

Моя линва тримала мене, вона була тверда, вона була непорушна, хоча борт тріщав, і я боявся, що наступної миті він розколеться навпіл.

Коли вихор став геть безумний, коли риби почали кружляти в ньому, нутро Харибди вивергнуло з себе великий фонтан води та різко закрилося. Море ще нуртувало кілька хвилин, хвилі накочувалися одна на одну, піна здіймалася на поверхні, але я зрозумів, що все вже позаду. Мене врятовано, і сонце стало в зеніті, прикрашене хмарою з двома маленькими тріщинками з обох боків.

Я опустився на коліна і заплакав.

— Афіно, я навіть не знаю, як тобі віддячити. Чому ти заступаєшся за мене? Хіба я заслужив твоєї милості? Хіба я заслужив твоєї доброти? Голос твій став моїм серцем, дихання твоє стало моєю кров’ю, тепло розлилося моїм тілом, але хіба я заслужив усе це?

— Плач, Одіссею, — почув я. — Сльози твої очищають тебе.

— Плач, Одіссею.

* * *

Я опустився на дно свого малого корабля і затремтів від сліз.

Коли плачеш, стаєш схожий на землю, зсередини якої ростуть оливкові дерева та виноград. Судоми повертають тебе в її темряву, в судоми землетрусів, що тебе породили.

Жінки тремтять усім тілом в момент насолоди, вони схожі на землю, що здригається від підземних поштовхів, і ти ніколи не знаєш, де їхнє джерело, ніколи не знаєш, де прорве тонку поверхню.

Як же я хотів зараз відчути свою жінку-землю. Як же хотів відчути її підземні поштовхи, тримати її в руках у момент радощів, як Уран тримав у руках Гею, поки з її очей не вилилися всі сльози, а з ними — ріки та океани.

Я лежав на дні корабля, відчуваючи себе першою людиною, в якої немає друзів та рідних, окрім землі та неба, у якої немає ворогів, окрім голоду та моря.

Це ще не все, я знав, це ще не все. Там, за урвищем, усередині скелі, є вузький хід. Багато хто заходить туди, але мало хто повертається живий. Коли я опинився тут уперше, я втратив шістьох своїх воїнів. Інші загинули в пащі Харибди, але шістьох убило страхіття, яке чекало на мене всередині.

Я притягнув своїх братів сюди, як пастир юрму тварин, але я вижив, а вони ні. За що вони загинули? Чому я лишився живий?

Так, я спущуся до них в Аїд. Я згадаю всі їхні імена, я покличу кожного з них, я говоритиму з ними. Я проситиму, щоб вони простили мене.

Почуття провини — це коли ти дивишся в черево Аїду, досі перебуваючи по цей бік.

Почуття провини — це коли ти вижив, а решта ні.

* * *

Коли чари Афіни минули, линва, що тримала мій корабель, тріснула і розірвалася. Вода понесла мене вглиб ущелини.

Велика печера у скелі притягувала течію, ніби вбираючи в себе гнучкого водяного змія.

Я знав, що коли опинюся всередині, течія зникне, все перетвориться на самотній спокій, все перетвориться на вічність, де немає руху вперед і назад, де є тільки вічний порожній час.

Він дасть Сциллі можливість зжерти нас усіх, повільно та довго. Десять днів мине, перш ніж вона повністю поглине тебе, казав мені Тиресій. Десять днів мук і повільної втрати себе в нутрощах монстра.

Корабель увійшов у вузький прохід, проплив під склепіннями, світлий овал входу поволі віддалявся від мене. Я наказав усім своїм воїнам зав’язати очі хустками.

Чому? — питали вони.

Я розповім вам, чому.

Сцилла

Сциллу зображають великим монстром із шістьма песячими головами.

Це правда.

Але найстрашніше в ній інше. Найстрашніше — погляд, який тебе знерухомлює. Який позбавляє тебе волі.

Кожен, хто подивиться в очі Сциллі, втратить бажання жити далі. Він втратить свою історію, він втратить відчуття свого тіла, він втратить прагнення берегти себе та боронити себе.

Воїни, які дивилися в очі Сциллі, кидали свої мечі і мирно ступали ногами на водну поверхню, тихо занурювалися в неї й ішли на дно. Сцилла звільна підхоплювала їх під водою, як м’які іграшки, набиті соломою.

Так говорив мені Тиресій, коли я вперше зустрів його в царстві мертвих. Тоді він розповів про страхіття, що на мене чекатимуть.

Я наказав своїм воїнам зав’язати очі хустками. Тоді сів на дно корабля, заплющив очі і стиснув меч у своїх руках.

* * *

Сцилла вийшла непомітно, всі шість її собачих голів тихо погойдувалися на своїх шиях, як великі змії, здатні накинутися на тебе будь-якої миті.

Корабель Одіссея йшов уперед, воїни продовжували працювати веслами, їхні очі були зав’язані хустками, вони плили всліпу, не бачачи шляху — але тільки так могли вони захиститися від чар страхіття.

Був лише один чоловік без хустки на очах. Один чоловік, який сидів на дні корабля, тримаючи меч у своїх руках.

Раптом тихий голос наповнив ущелину.

— Розплющ свої очі, — шепотів він. — Зніми свою хустку. Ти побачиш рай. Ти побачиш те, за чим скучив. Ти побачиш тих, кого втратив. Вони обіймуть тебе. Вони поцілують тебе.

Одіссей відчув близьку присутність чогось страшного. Його очі були заплющені, але він відчував, що просто навпроти його обличчя, на великій довгій шиї, погойдується ця песяча голова, із сірими прозорими очима, в які ти пірнаєш назавжди.

— Ти побачиш Пенелопу, — шепотів голос. — Ти побачиш Телемаха.

Сцилла нахилялися над кожним воїном і щось йому тихо говорила. Ось один зірвав з себе хустку і подивився в її бездонні очі. А потім встав, покинув своє місце, ступив за борт і відразу пішов на дно, не рухаючись, не пручаючись.

Ось іще один зірвав хустку і раптом заплакав. Це були сльози радості, це були сльози щастя. Він ніби знайшов те, чого завжди чекав. І він теж устав, покинув своє місце, ступив за борт і пішов на дно.

А інший почав сміятися, як навіжений. Він бігав поміж воїнів, штовхав їх і зривав із них хустки. Ніколи в житті він не був такий радісний. І він теж ступив за борт і пішов на дно.

Усі вони бачили те, що хотіли бачити, всі вони бачили своє кохання чи своє щастя — і ступали за борт, як залізні фігурки, що відразу, в одну мить, втратили своє прагнення жити.

Не знімайте хусток, кричав Одіссей, нізащо не знімайте хусток, це вб’є вас, це знищить вас. Але все було марно, Сцилла знаходила для кожного з них якісь слова, якісь речення, якісь надії, вона вже своїм голосом позбавляла їх волі, і вони їй вірили. А потім вони дивилися в її світло-сірі очі і тонули в них.

— Ти побачиш Пенелопу, — шепотів голос. — Ти побачиш Телемаха. Ось вони, поруч. Послухай їх.

Руки Одіссея затремтіли. Він потягнувся пальцями до своїх очей. Він був готовий здатися. Ти можеш боротися, якщо знаєш, навіщо це.

Ти можеш боротися заради свого щастя, але ти не можеш боротися проти свого щастя.

Він торкнувся пальцями хустки і стягнув її вниз.

* * *

Тиресій казав правду.

Очі Сцилли були світло-сірі. Майже прозорі. Здається, що це й не очі зовсім. Здається, що це плівка, за якою ховається ціла долина, в яку ти хочеш зазирнути, яку ти силкуєшся побачити — і в яку ти радісно пірнаєш, забуваючи про своє життя, віддаючи його монстру, як горня з медом, що ти його маєш удосталь.

Сцилла зжере тебе лише тоді, коли витягне всю твою волю. Коли твоя душа потоне в цьому чорториї, світло-сірому, майже прозорому.

Сцилла не битиме тебе і не змагатиметься з тобою. Вона ковтає тільки безсилих. Вичавлених, безвільних, спорожнілих. Оболонки людей.

Я озирнувся навколо. Жодного мого воїна вже не лишилось. Усіх їх убив м’який голос цього морського страхіття. Її світло-сірі очі.

Якась магнетична сила тягнула мене до борту. Я не хотів нічого іншого, я хотів лише підійти до краєчка свого корабля, переступити через борт, торкнутися ступнею морської поверхні — і відпустити себе. Жодного іншого бажання не було в моїй душі.

Раптом спалах світла осліпив мене. Я різко заплющив очі і відвернувся. Жахливий рев наповнив ущелину. Потім я почув сплески, важкі удари по морській поверхні, стогін і шум. Сцилла ревіла від болю.

Так тривало кілька хвилин. Увесь цей час я не міг розплющити очей — таке яскраве було світло, воно проникало в мої очі крізь повіки, воно сліпило мене навіть так, навіть крізь долоні, що я ними закрив обличчя.

Воно випалювало з мене погляд цих світло-сірих очей.

Усе скінчилося раптово, — так само, як і почалося. Шум стих, рев припинився, корабель мирно гойдався на хвилях.

Я розплющив очі. Переді мною нікого не було. Сцилла зникла. Її очі зникли. Я не міг згадати, які вони були. Пам’ять про них стерлася з мого серця.

Перед собою я побачив довгу вузьку протоку між двома скелями, що попереду закінчувалася виходом у відкрите море.

Там, далеко, була людська постать. Мені здалося, вона подає мені знаки, ніби запрошуючи до себе.

Я взявся за весла і повільно поплив уперед. Жодного воїна вже не було зі мною.

* * *

Молода жінка у білому одязі — вона стояла просто на воді, торкаючись своїми білими ступнями морської поверхні, граючись із вітрами, здіймаючи руки вгору від задоволення. Її тіло було майже прозоре, крізь нього я бачив обрій. Воно було вкрите візерунками.

Це була Іно, супутниця Посейдона. Минулого разу, коли Посейдон накликав шторм, вона врятувала мене, витягнувши моє тіло з глибин, віднісши його до землі феаків.

Сьогодні я знову завдячував їй своїм життям.

— Не знаю, Іно, як тобі дякувати.

Я бачив горизонт крізь візерунки на її тілі. Двоє китів із великими черевами та роздвоєними хвостами, що тримають на собі сонце.

— Коли я повернуся на тверду землю, я побудую тобі святилище та принесу в жертву дев’ятьох биків.

— Ліпше акул, — сказала вона.

— Добре, акул.

— Зубастих акул.

— Звісно.

— І морських їжаків.

— Так.

— І восьминогів.

— Неодмінно.

— І летючих риб.

— Так, богине.

Вона засміялася. Іно була схожа на дівчинку, маленьку беззахисну дівчинку.

* * *

Я подивився на небо.

Що означає бути богом? Що означає не знати смерті? Що означає не знати фізичного болю?

Чи страждають боги? Чи сум торкається їхніх сердець? Чи плачуть вони? Чи відчуття втрати їх розриває?

Думаю, так, бо як інакше могли би вони нам співчувати?

Чи у нас, смертних, є щось таке, чого немає у богів? Чи тужать вони за добротою наших сердець? За крихкістю наших почуттів? Чи розуміють вони те, що розуміємо ми: в наших життях немає повторення, бо в них є смерть.

А якщо боги живуть вічно, то чи відчувають вони щось один-єдиний раз? Чи розуміють вони, що ось цей запах, ось цей колір, ось це щастя, ось цей біль ніколи не повернуться?

Що вода, яку ти вилив із амфори в землю, назавжди стала цією землею?

Чи знають вони, що це означає — втратити когось, хто ніколи не буде знову з тобою?

* * *

Коли Іно сміялася, візерунки на її тілі змінювалися.

На місці китів, що тримали сонце, з’являлися восьминоги та летючі риби, нагадування про мою обіцянку.

— Я хочу тебе спитати, Іно.

— Питай усе, що хочеш.

— Чому ти допомагаєш мені?

— Ти відкриваєш мені нові почуття.

— Наприклад?

— Співчуття.

— Справді?

— Так.

— Але чому?

— Смертні хочуть стати безсмертними, Одіссею, а безсмертні хочуть стати смертними. Страждати, як смертні, кохати, як смертні, плакати, як смертні, співчувати, як смертні. Бо боги не плачуть. Люди плачуть за них.

— Хіба смертні — це не комахи, яких боги можуть розчавити, коли захочуть?

— Так, але ми шукаємо у вас те, чого не маємо. Ваші тіла крихкі, та ваші серця теплі. Вони бояться втрат, а тому люблять відчайдушно.

Одіссей мовчав.

— Смертні для нас — як діти. Ти сам заздриш дітям, хоч вони слабші за тебе. Тобі здається, що вони знають те, чого не знаєш ти — хоч ти мав більше досвіду і знань, хоч ти побачив увесь світ, хоча ти любив і ненавидів. Ти сам вчишся у дітей. Так і ми інколи заздримо вам. Ви слабші, але зі слабкості народжується краса.

Одіссей дивився на Іно, яка була схожа на дитину, на тонку прозору дівчинку, він дивився на море, яке лежало біля її ніг, ніби великий синій звір, що ліг на передні лапи і щойно заснув.

Зі слабкості народжується краса, це правда. Саме тому краса така беззахисна. Вітер здуває її одним подихом, вогонь знищує її одним доторком. Потворність живе довше, виповзає з підземних печер, заражає землю хворобою, вбиває і пожирає.

Краса ж слабка і беззахисна.

Але навіть потворність стає перед нею на коліна і виє від захоплення.

* * *

Далі я оминав землю.

Коли я бачив темні тіні на горизонті, то відвертав свій корабель якнайдалі від них.

Боги дивляться на мене з морських глибин і небесних висот, але я хочу побути в тиші, я хочу сховатися від усіх, живих і мертвих.

Я дякував небесам, якщо вони дарували мені день без пригод. Якщо я не мав із ким говорити.

Але інколи острови виростають самі собою, вони виринають із-під морської поверхні, як гігантські кити, черевом до неба.

І тоді немає від них спасіння, і тоді ти мусиш знову стояти лицем до лиця з циклопами або чаклунами.

Колись я житиму так, як усі, матиму дім і семеро дітей, матиму худобу, поле, дружину і багатий врожай. Колись я стану звичайним землеробом і розповідатиму, як був Одіссеєм і посеред моря говорив із провидцями, які з’являлися і зникали, як марення у сновидінні.

Але це буде потім. Зараз я маю їх бачити. Спокій — це слово, що його я залишив на великій землі, яке я сховав у підземеллі, ніхто його тепер не знайде. Ніхто ніколи не дізнається, що таке мій спокій, що таке спокій Одіссея.

Сьогодні я прокинувся рано, корабель стояв на березі невідомої землі. Я не знав, хто скерував його сюди, хто обійшов мілини, хто кинув якір у воду.

Я перекинувся через борт і торкнувся ногами води. Прохолода пішла моїм тілом, немов змія, від п’яток до колін, потім до стегон, потім до живота, потім до серця.

На березі стояла жінка у подертому одязі. Вона тримала в руках шматок хліба, ламала його, підкидала вгору. Семеро голубів сідали їй на плечі і на волосся, ходили її слідами, видзьобували крихти хліба, як золоті монети.

Вона рухалася в цій зграї птахів, у цьому пташиному вирі, танцюючи, приспівуючи, нашіптуючи, примовляючи, заклинаючи.

Я так і стояв у воді біля берега, не знаючи, що робити.

— Це ти, Одіссею? — жінка навіть не звела голови до мене.

— Ти мореплавець, ти воїн, ти вбивця, ти жертва, — сказала вона мені.

— Ти спускався в Аїд, ти бачив Іно, ти закохався в Сирену, ти витримав погляд Сцилли.

— Ти знаєш богів, ти знаєш страх, ти знаєш кохання жінок, але також ти знаєш і їхню ненависть.

Так, відповідав я. Хто ти? Звідки ти?

— Ти думаєш, що ти герой, мужній ти хитрий, ти думаєш, що про тебе складатимуть пісні, що твою історію вже розповідають по всіх землях великого моря і що тебе впізнають навіть там, де тебе ніхто не бачив. За тобою стежать боги, вони не зводять із тебе очей, Афіна вважає тебе своїм сином, Посейдон тебе ненавидить, Каліпсо в тебе закохана — але боги не вміють тримати язик за зубами, вони нашіптують усі ці історії своїм жерцям, вони переказують їм, який ти сміливий і який ти жорстокий, вони вигадують, вони прикрашають. І ось уже слава про Одіссея йде землею.

Але ж вони не знають твоєї темряви. Навіть боги не знають, що буває у твоїй душі. Боги знають лише про почуття, що їх нашіптують нам, лише про думки, що їх самі вкладають нам у голови. Але ж це не все, правда? Що роїться в твоєму серці, що породжують твої внутрішні змії, який сморід заховано за ароматами шкіри? Я знаю про тебе більше, Одіссею. Більше, ніж боги.

Я з острахом дивився на неї. Це була пророчиця? Чи це я сам, моя власна душа, її темний бік, із павиним пір’ям у правій руці, із черепом яструба у лівій руці, який дивився на себе самого знизу вгору? Темрява твоєї душі яснішає, коли дивишся на неї ззовні. Коли досліджуєш себе — як комаху, як ящірку. Коли стаєш безжальний до самого себе.

— Ти борешся проти темряви світу, — сказала вона. — Але чи знаєш ти, що робити зі своєю власною темрявою, Одіссею?

* * *

Кассандра, донька Пріама, царя Трої.

Я впізнав її.

Я бачив її в Трої, коли страх охопив місто, коли юрмища ахейців затопили його, як руді мурахи, коли вони вбивали та грабували, спалювали та плюндрували.

Аякс Локрійський зґвалтував її просто у храмі Афіни. Вона схопилася за статую богині, але він вишарпував її волосся і нищив її, з диким реготом та громовим криком. Я закликав ахейців убити його, закидати його камінням на смерть, але ніхто не послухав мене.

Афіна не пробачила злочину — ні Аяксу, ні більшості з нас. Багато хто після цього поплатився смертю за свою мовчанку.

З Трої Кассандру забрав собі Агамемнон. Він завжди був ласий на те, що належить іншим.

Але щастя його було нетривале. Коли він повернувся до Мікен, Клитемнестра, його дружина, розпорола йому черево. Кассандру вона вбила теж. Агамемнон сам мені про це розповів, коли я зустрів його у царстві мертвих.

Однак я впізнав її тут, на цьому острові, серед юрмища її дітей-голубів. Це була її тінь? Чи Агамемнон мені збрехав?

Її пророцтва були правдиві, та ніхто зі смертних не вірив їм. Так покарав її Аполлон за те, що вона не стала з ним спати.

Я буду єдиним смертним, хто слухатиме її уважно. Хто сприйматиме її слова серйозно.

— Ти маєш право лише на одне запитання, Одіссею, — сказала вона.

— Розкажи мені мою історію. Але так, як її бачили інші. Ті, хто мене любив, ті, хто мене ненавидів.

Розкажи мені про мене, але так, ніби я більше не Одіссей.

* * *

Вона розповідала мою історію так, ніби я більше не був Одіссеєм, ніби я був Навсикаєю, тонкою дівчиною, що страх її став мовчанкою, а потім — коханням.

Вона розповідала мою історію так, ніби я більше не був Одіссеєм, ніби я був Каліпсо — безсмертною, для якої смертний став буревієм, і для якого вона стала зимою.

Якщо хочеш зрозуміти іншого, мусиш ним стати. Хоча би на кілька хвилин.

Чи може чоловік стати жінкою, яку він кохає?

Так, якщо справді захоче.

Кохання — це перетворення, говорила мені Кассандра. Життя у новому тілі, життя у новій душі. Два серця, що вростають одне в одне. Дві історії, що стають однією.

Вона розповідала мою історію так, ніби я більше не був Одіссеєм, ніби я був Цирцеєю — жінкою, біля якої ти втрачаєш своє ім’я.

Я поволі згадував цю історію теж. Історію страху, історію близькості, історію чужості.

Тепер я попливу до неї. До чарівниці, у якої три дні минають, як три роки, в якої люди перетворюються на звірів і втрачають дар говорити, втрачають дар перетворювати свій подих на слова, свій стогін на стріли, що розривають душі інших від щастя чи горя.

Цирцея

— Звірі знають більше, ніж люди, тому вони мовчать.

Цирцея, донька Геліоса-сонця, богиня і чарівниця, стояла за тонкою прозорою тканиною, вона говорила, майже не розтуляючи губ, але Одіссей чув її слова ясно і чітко, ніби вона шепотіла йому їх на вухо.

На її острові Одіссей відчув межі людського. Він побачив людей, які стають звірами, а потім знову стають людьми. Щось ламалося в них після цього. Щось у їхній мові і в їхньому погляді ламалося після цього.

— Звірі знають більше, ніж люди, тому вони мовчать, — говорила вона.

* * *

Давно це було, дев’ять років тому.

Одіссей зі своїми людьми щойно покинув Трою. Потім зруйнував Ісмару, місто кіконів. Його кораблі були повні багатств, його серце було сповнене пихи.

Але це був початок його нещасть.

У країні лотофагів його воїни втратили пам’ять, і він ледь не загубив себе. Він бився з циклопом Поліфемом, який убив кількох його людей і міг знищити його самого. Лестригони, грубі брудні велетні, розбили його маленьке військо.

Із рештою своїх людей Одіссей пристав до острова, який несподівано виринув з-під морської поверхні. Ані води, ані їжі в нього майже не залишалося.

Він поставив своїх воїнів табором, а сам піднявся урвищем углиб землі. Це був острів, оточений водою, але в глибині долини він побачив струминку багряного диму. Тут хтось був, боги чи люди, від них можна чекати допомоги чи загибелі.

Він спустився до корабля, розділив своїх воїнів на дві дружини, на чолі однієї поставив Еврилоха, на чолі іншої став сам. Вони тягнули жереб, і жереб випав Еврилохові, жереб іти вглиб острова, до того будинку, від якого підіймався дим, до будинку, що міг нести спасіння, а міг нести смерть.

Але в Еврилоха вселився страх. Він щось відчував, руки його тремтіли, обличчя стало червоне, піт виступив на чолі. Він боявся йти вглиб, якась сила нашіптувала йому, що там буде щось страшне, щось жахливе.

Одіссей обійняв його, притиснув до своїх грудей, із нами боги, мій брате, вони захистять тебе, вони захистять усіх нас від смерті та мороку, казав він йому.

Коли ввечері Еврилох повернувся на берег, він був сам, без людей.

— Що сталося? — питав Одіссей.

— Твоїх воїнів більше немає, — плакав Еврилох. — Їх більше немає, людей більше немає, там живуть страшні чаклуни, — кричав він.

— Де наші брати? — питав Одіссей.

— Їх перетворили на свиней, на малих брудних свиней, і тільки я врятувався, бо не йшов досередини, бо страх зупинив мене, Одіссею, міленький мерзенний страх, але воїнів твоїх немає, їх зачарували, їх перетворили на свиней, брудних мерзенних свиней.

Він ще довго ридав і розповідав, падав на землю і просив прощення, підіймався і говорив, що ні в чому не винен.

Але Одіссей зрозумів, що має справу з чимось страшним, із чимось надзвичайним, із чимось таким, що виходить за межі людського. І тільки боги тепер йому допоможуть.

* * *

Він сам пішов до будинку, з якого підіймалася струминка диму.

Боги тоді й справді допомогли йому. Хитрістю, веселістю, чарівним зіллям. Вони врятували його від чар Цирцеї.

Але не від усіх її чар.

Одіссей не став звіром, як його воїни. Він не став істотою з іншим тілом. Він не став істотою без мови, з іншим голосом, з іншим запахом.

Але він утратив свою волю. Цирцея випила з нього здатність чинити спротив — випила кількома ковтками.

* * *

Що вразило його в будинку цієї дивної жінки, коли він уперше переступив поріг?

Там зовсім не було людей. Там не було нікого, хто був би схожий на людей. І навіть на стінах, розписаних фресками, не було жодного людського образу.

Його зустріли леви та вовки. У небі над будинком кружляли орли та соколи. Посеред великої зали літали чайки.

Тут були вепри, олені, змії, риби, тут були орли та альбатроси, тут були плазуни, тут були ящірки і великі варани, але жодного людського обличчя.

Ні, тут не було так, як на тих єгипетських вазах, що він колись виміняв у знайомого купця. Там були чоловічі тіла із орлиними головами, там були жіночі тіла зі зміїними головами, — так, голови належали звірам, звірі вторглися в людський світ і захоплювали найголовніше, захоплювали обличчя, очі, розум, звуки.

Але тіла, їхні м’язи, їхні руки, їхні спини, їхні коліна, їхні лікті, їхні стегна — все це належало людському світу, все це було останньою фортецею, яка стримувала світ тварин, що розростався і розпливався океаном людської плоті.

У Цирцеї все було по-іншому. Тут не було людських тіл, тут не було людських образів, тут не було людських звуків. Це було лігво звірів.

Коли він увійшов до її зали, коли побачив цю чарівницю за прозорою блакитною тканиною, що давала її очам колір моря — вродливу в своїй свіжості, добру в своїй людяності, — він завмер від якогось невтримного відчуття. Залою ходили звірі, пантери та мавпи, леви та пси, кілька птахів час від часу здіймалися і перелітали з одного місця на інше.

Але Одіссея не полишало одне відчуття. Просте і гостре, як голка, що впивається в шкіру.

В усіх цих звірах він відчував щось рідне. Вони дивилися на нього так, немов його впізнавали.

Усі ці звірі навколо Цирцеї були його воїнами — тихими, мовчазними, безсилими, впокореними.

Лише потім він зрозумів їхній біль та їхній смуток. Вони його впізнавали. Він їх не впізнавав.

* * *

Що означає бути перетвореним на звіра? Що означає бути звіром з пам’яттю людини, з думками людини, з мисленням людини?

Це означає втратити своє обличчя, це означає втратити надію на те, що тебе впізнають, що тебе вважатимуть тим, ким ти є. Що ти зможеш говорити про те, хто ти є.

Мої воїни були звірами, яких Цирцея зачарувала, звірами без мови, звірами, які не могли складати слів у речення, які мали повітря для свого реву та для свого стогону, але не могли з цього повітря сплести звуків зі значеннями.

Потім, коли вони знову стали людьми, вони ридали на моїх руках, вони плакали від цієї насолоди знову говорити, від цього задоволення випускати назовні ковтки повітря, наповнені сенсом, наповнені впізнаванням.

Бо чим є слова, питали вони мене. Чим є мова, Одіссею, питали вони мене. Це тонкі повітряні містки, що ти їх будуєш із іншою людиною, тонкі ефірні річки, завдяки яким ти цю людину впізнаєш, завдяки яким ти пишеш із нею свою спільну історію.

Я слухав їх із насолодою, я радів їхньому щастю. Тоді навіть сама вона, Цирцея, холодна жінка з поглядом, схожим на укус скорпіона, непомітно всміхалася своїми гострими очима, бо знала, яке щастя знову знайти те, що ти втратив.

Лише потім я згадав, скільки звірів ходили навколо мене, коли вона наповнювала мою душу туманом. Кішку, яка терлася об мою ногу, намагаючись попередити про небезпеку (це був Евандр, мій нахабний Евандр); тигра, який сидів на ланцюжку в кутку і тільки злісно ревів, — і у цьому глибокому ревищі, у цьому громі його серця можна було почути відчай (це був Політос, сильний та відвертий Політос); по маленьку мавпу, яка намагалася втертися поміж нас і яку Цирцея щоразу зі злістю відкидала з усією силою (це був Полімеф, малий тендітний Полімеф).

Увесь рік я насолоджувався пестощами Цирцеї, але для моїх воїнів він став десятьма роками, день за днем, ранок за ранком, ніч за ніччю.

І всі ці роки кішка терлася об мене, тигр ревів, прикутий ланцюгом до стіни, мавпа стрибала на наші сповнені насолоди тіла, прагнучи збити з мене твої чари. Вони були невтомні, мої вірні солдати, мої горді воїни, мої віддані супутники.

Нікого з них сьогодні вже немає зі мною. Мова, той дар, що вони тоді втратили, часом буває жорстока, вона пронизує серце; мова, найбільше лезо, найгостріший скальпель, нашіптує мені знову і знову: нікого, Одіссею, нікого з них сьогодні вже немає з тобою.

* * *

Я пам’ятаю першу ніч радості з нею.

Вона підійшла до мене так, ніби нас зв’язувало щось давнє і глибоке. Ніби я був її коханцем зо дня створення світу.

Вона увійшла до мого покою, плавно перетнула його, підійшла до мене, торкнулася своїми пальцями мого волосся на маківці і потилиці, ковзнула ним, потягнулася до мого обличчя і поцілувала мене.

— Звірі знають більше, ніж люди, тому вони мовчать, — сказала вона.

І я замовчав. Жодне слово не могло вилетіти з моїх вуст. Мисливець зловив їх і посадив у клітку.

Із кожним її дотиком моє тіло легшало, немов із нього виходила пара, немов уся моя воля витікала з мене, виступала на поверхні, збиралася в маленькі озерця і вилітала в небо.

В її пальцях була м’якість, але в них була сила, в них була впевненість жінки, яка знає про кохання більше за інших. Вона ніби знала мене досконало, ніби була зі мною сотні разів, вивчила всі відтінки моїх відчуттів, всі точки моєї радості — всі ті місця, де моя душа, оголена, виходила на поверхню.

Вона сама зняла з себе туніку, взяла мої руки в свої, поклала одну мою руку собі на ребра, іншу на ключицю, і я став торкатися до неї. Цирцея дивилася просто мені в очі, а я не міг звести погляду, бажання вповзало в моє тіло кольором крові, але мені здавалося, що воно не моє, що воно прийшло з інших місць, від інших душ. Мої руки блукали її тілом, мій погляд торкався її шкіри, а вона непорушно дивилася на мене. Цирцея вивчала мене, вивчала дію своїх чар, проводила дослід над смертним.

Потім вона відсторонилася, підійшла до стіни, стала до неї обличчям, спиною до мене.

Спина жінки — територія її насолоди, поле, наповнене точками радості. Долина, де на поверхню виходять чисті джерела. Юнак стає чоловіком, коли торкається її.

Спина Цирцеї, це чарівне сплетення хребців, м’язів, ліній, пагорбів, впадин, — розкрилася переді мною. Це була моя країна див.

Я підійшов до неї, провів пальцями вгору по обох боках, торкнувся лопаток, узяв їх в обидві долоні, піднявся ще вище, дав своїм пальцям зустрітися на її шиї. Я торкнувся губами її шиї, верхніх хребців, і зігрів їх своїм диханням.

Я знав, що сьогодні буду її служителем. Я не мав іншого вибору. Я насолоджувався тим, що не мав іншого вибору.

* * *

Її краса позбавила мене волі, але місце волі посіла радість: коли вона була поруч, я про все забував, моя пам’ять ставала чорною порожньою скринею.

Я не міг казати так чи ні, я не міг обирати з-поміж так чи ні, чари Цирцеї занурили мене в озеро забування, з якого я не мав сил вибратися, але з якого я й не хотів вибиратися. Світло входило в мою душу, і я не міг його зробити меншим чи дужчим, я був у радості, але в неволі.

Звірі, мої рідні звірі-воїни, кричали мені, кричали на мене, ревіли, жертвували заради мене своїми тілами та своєю гордістю, вони намагалися привернути мою увагу, вони страждали з того, як я втрачаю себе, але я не розумів їх.

Я не впізнавав своїх друзів, я не впізнавав своїх воїнів, і я дедалі менше впізнавав самого себе.

* * *

Зранку після першої ночі я зустрів її у великій залі, але вона лише холодно привіталася зі мною.

Я хотів підійти до неї, поділитися з нею своїм теплом, але Цирцея дивилася на мене так, немов бачила вперше.

Так дивляться на людей, що їхнє ім’я ти забув. І ти тривожиш свою пам’ять, щоб пригадати.

— Ти добре спав сьогодні, мій гостю? — запитала вона.

— Хіба ти не знаєш?

Її погляд тримав мене на відстані. Я хотів щось сказати, але слова завмерли у глибині мого тіла. Вони відчували присутність хижака.

— Я маю тобі дещо сказати, мій гостю. Щойно боги подадуть знак, ти відразу покинеш цей острів. Твоя присутність обтяжує мене. Я не звикла до людей. Ти розумієш мене?

Ні, я не розумів її.

— Зараз у моїй оселі чужинець. Чужинець, який належить іншим богам. Він має інший запах, він має інший тембр, він має інший колір. Він лякає моїх звірів. Це нестерпно. Ти розумієш мене?

Ні, я не розумів її.

— Як звати тебе?

Як звати мене? Учора ти добре це пам’ятала. Ти вимовляла моє ім’я щоразу, коли я робив тобі добре. Я пам’ятаю, коли насолода увійшла в тебе, коли на твоєму обличчі сходило сонце і ти казала, що я дістаю до твого серця — і тоді я почув його, своє ім’я, воно було вітром, що злітав із твоїх губ, ти навіть не рухала ними, ти просто не могла ними поворушити, не могла вимовити жодного слова, бо там, де ти була, на тих вершинах, слова вже не потребують тіла і слів уже ніхто не потребує — все перетворюється на подих, на дихання, на ніжний шум вітру, що виходить невідомо звідки. Тоді ти сказала це слово, це слово-вітер, майже без звуків, тільки з видихом. І цим словом було моє ім’я.

— Ти подарувала мені радість, вона ввійшла в моє тіло і стала моєю кров’ю.

Це те, що я зміг відповісти. Ці слова були моїм вітром, моїм серцем.

Вона подивилася на мене, як на божевільного.

— Як звати тебе, гостю?

Я нічого не відповів.

* * *

За кілька днів Цирцея знову прийшла до мене.

Я стояв на березі моря, вона підійшла тихо, торкнулася мого плеча, обернула мене до себе, знову дивилася мені в очі, нерухомо, вивчаючи мене, знову гладила моє волосся, цілувала мене, ніби я був її власністю, ніби я був її рабом — і я не зміг нічого вдіяти у відповідь, не зміг нічого сказати.

Ми кохалися просто на березі, море торкалося наших тіл, і мені здавалося, що вона з ним у змові, що вони обоє насолоджуються мною і сміються з мене.

Інколи ти кохаєшся з кимось, хто значно сильніший за тебе. І тоді на її боці земля і цілий світ, а на твоєму боці тільки точка, накреслена її поглядом. Навіть тіло твоє тобі не належить.

Вона знову й знову промовляла моє ім’я, і її обличчя сповнювала насолода, ніби в самому моєму імені було щось солодке, змішане з медом і ячмінним борошном. Вона просила зробити їй так добре, як учора, вона повторювала те, що ми робили минулої ночі, вона просила зробити те, чого ми не робили минулої ночі. Цирцея пам’ятала все до дрібниць.

Бо що таке щастя, — казав я собі. Щастя — це пам’ять про те, що з’єднує тебе з іншим. Що з’єднує тебе лише з ним одним. Щастя — це зв’язок, твій єдиний, особливий зв’язок, якого більше ні в кого немає.

Щастя — це нитка, що поєднує тебе з твоїм життям і життям іншого, нитка, що маєш тільки ти, про існування якої ніхто, крім тебе, не знає.

Щастя — це змова двох. Це таємниця для двох. Стороннім сюди вхід заборонено.

* * *

Коси її — колоски пшениці, тверді та ніжні, і я проводжу ними, торкаюся їх, обіймаю їх долонями — ніби йду широким полем, і небо чисте, і птахи сідають мені на плечі.

Шкіра її — ріка, що несе мої пальці сама собою, без невидимого каміння, і світ пропливає повз тебе, і ти його покидаєш із легким серцем.

Вени її — тонке гілля райських дерев, що живе під шкірою, сховане в підземному царстві, але я знаю вигони його блакитних ліній, я малюю карту цих тонких річок, я проводжу по них губами і подихом.

Ребра її — лінії, намальовані живописцями Криту, коли вони були молоді, несміливі й скромні, коли ледь торкалися полотна, коли малювали тіні, коли більше вдихали, ніж видихали.

Живіт її — як вузька лука між двома лісами; коли лягаєш на неї, можна відчути, як несуть свої води підземні ріки, коли дивишся з неї вгору, можна побачити небо, яке заздрить тобі сьогодні.

Очі її — кольору неба між спекою і дощем, коли воно тільки наливається фарбою, коли міняє свої барви щохвилини — і ось у ньому вже більше темного, і ось у світі вже більше темного теж.

Вона була моєю країною. Вона була моєю землею.

* * *

Зранку після другої ночі Цирцея знову не впізнала мене. Ця ніч теж стерлася з її пам’яті, вона вважала мене своїм гостем, який має її покинути. Вона холодно віталася зі мною, забирала від мене своїх звірів, молилася богам і казала, де взяти сніданок. Руки мої тремтіли.

Вночі вона дарувала мені радість, що я ніколи і ніде її не знаходив. Зранку вона будувала стіну між собою і мною.

Цирцея стала частиною моєї історії. Але я так і не став частиною її історії.

Я дав їй кімнату у своєму серці, постелив їй на ліжку, укрив її ковдрою, ти можеш жити тут вічно, сказав я. Ось ключі, ось вода, ось їжа, ось світло, сказав я.

Але серце її не мало кімнати для мене.

* * *

На острові Цирцеї я зіткнувся із болем, що знерухомлює, що вибиває тебе з твого місця, що знищує тебе в одну мить.

Я зіткнувся з болем невпізнання.

Ким є Цирцея? Тільки згодом відповідь увійшла в мою душу. Швидко, як блискавка, як раптовий дощ.

Вродливою жінкою, так. Чарівницею, так. Спокусливим тілом, так.

Але є ще одне, важливіше.

Цирцея — це рана забування. Біль забування про тебе.

Цирцея — це жах, що тебе не впізнають. Що тебе більше не згадають. Що твою історію стерто, як сліди на піску, які стирає море, безкрає жорстоке море.

* * *

Однієї ночі, коли темрява вже давно обійняла землю, вона зайшла до мого покою, взяла мене за руку і повела за собою.

Ми пройшли залу, де я колись вперше її побачив, перетнули вузький коридор, пройшлися критою галереєю. За нею були сходи, що вели під землю.

Цирцея обернулася до мене, її усмішка була сповнена сонця.

— Здається, ти ще не бачив моїх гостей, правда?

Ми спустилися вниз і опинилися у великій залі, прикрашеній безліччю скульптур, ліпних фігур, барельєфів, маленьких і великих статуй, зображень на стінах. Змії, що обпліталися навколо колон, голови коней та хоботи слонів, довгі риби, які хапають себе за хвіст, птахи з гострими дзьобами та очима людей, пантери і тигри, що простягали до тебе свої лапи з довгими кігтями і нелюдською злістю.

У залі були кілька десятків людей, добре вбраних, радісних, сп’янілих від вина та ароматів.

— Це мої гості, Одіссею.

І вона повела мене між них, я простягав свої руки, торкався їхніх долонь і ліктів, схиляв свою голову, слухав те, що вони хотіли мені розповісти. У кожному з них відчував бажання говорити, бажання дарувати мені своє минуле, ніби це був їхній останній шанс, ніби вони досі роками мовчали.

Уже після четвертого чи п’ятого гостя на мене напала втома, я відчув, як усі їхні історії лягли на мої плечі, відчув, що я стаю їхньою пам’яттю, їхнім літописцем, що я маю все це тримати у своєму серці і далі розповісти світові.

Моє життя не витримає стількох історій. Навіть моєї історії моє життя не витримає.

Цирцея водила мене далі, знайомила з новими людьми, і в кожному з її гостей я відчував щось таємничо-знайоме, ніби я бачив їх колись, ніби жести їхніх рук уже колись поселялися в моїй пам’яті, ніби хвилі їхніх голосів уже торкалися мого слуху. Голоси ці були людські, слова були людські, але я чув крізь них щось інше, щось безсловесне, щось наповнене стогоном і страхом — ревіння тигра, писк мавпи, шипіння змії, крик чайки.

— Звідки ці гості у тебе, Цирцеє? Я їх ніколи не бачив.

— Бачив, любий мій, звісно ж ти їх бачив.

Вона дивилася на мене і всміхалася, в її очах була доброта і сонце, але десь у глибині, на їхньому дні, я відчував холод Тартару.

Мій погляд блукав цими тілами, намащеними олією та соком квітів, переходив із одного обличчя до іншого, я відчував себе мармуровою статуєю, якій вони сповідувалися, наче своєму божеству. Я відчував себе кам’яною змією, що кусає себе за хвіст, слоном, що хоботом огортає землю, дитям землі і неба з людським тілом та соколиною головою. Вони нічого не прагнули від мене приховати, жодної таємниці, жодної жорстокості, жодного сорому, жодного наївного щастя.

Хочете почути кілька їхніх історій?

Слухайте.

* * *

Жінка з чорним хвилястим волоссям, очима пантери, смаглявою шкірою. Вона брала мене за руку і підносила її до свого плеча.

Відчуй цей шрам, казала вона мені, це рана, що я дістала у битві з драконом.

Гострі зуби та зіпсована шкіра обличчя, сморід із рота та маленькі порожні очі — за це його називали драконом. Але він був моїм чоловіком.

Він бив мене щоразу, коли повертався з моря, кожних чотири дні.

Я ненавиділа його, я спала з Евмеєм, його охоронцем. Евмей кохав мене на даху нашого будинку, коли всі засинали, у нього були сильні руки і прозорий погляд, він розповідав мені про Африку, про людей із головами яструбів, про жінок, які ловлять рибу і їдять її сирою просто на березі.

Тіло моє розривалося в мені, коли я була з ним, воно тремтіло хвилями, здригалося вулканами — але втіха приходила не тому, що я кохала Евмея, втіха приходила тому, що я мстилася тому, кого ненавиділа.

Він дізнався про все, він убив Евмея в мене на очах, перерізав йому горло, відтяв його член, взяв мене за волосся і ще довго тряс цим кривавим шматком плоті перед моїм обличчям, а я стиснула зуби і заплющила очі.

І коли він кинувся на мене з ударами, я дістала з-під пояса свій маленький ніж і встромила йому в шию тричі. Він помирав із хрипом та стогоном. Фонтани крові лилися з його тіла. Він устиг вчепитися зубами в моє плече, відтяти шматок шкіри і м’яса, поки я його добивала.

Після того я не кричала, я не плакала, я не ходила навіжена своїм домом. Я була задоволена собою. Я пишалася собою. Мені було шкода Евмея, і я оплакувала його. Але навіть він не вартий моїх сліз.

Я жінка, яка знає, що робити зі своєю ненавистю, Одіссею.

* * *

Чоловік із коротким мечем на поясі, глибокими зморшками на щоках, що спускалися вниз, як мечі вартових; із руками, які немов жили своїм життям. Коли він говорив, то ніби малював у повітрі картини.

У мене була армія, двісті сміливих і навчених бійців, які слухалися кожного мого слова, які виконували кожен мій наказ.

Еномай, цар Елатеї, покликав мене на допомогу, коли бився з армією з півночі. Ми вийшли у поле перед мурами його міста, ми злилися з армією Елатеї, ми билися довго та відчайдушно, ми перемогли.

А потім я ходив полем бою і кликав своїх воїнів, та жоден із них не відповідав мені.

А потім я ходив полем бою і шукав своїх воїнів, дивився вниз на мертві тіла, на скупчення цих убитих чоловіків, які обіймали один одного, ніби у великій радості, ніби прощаючись; які дивилися в небо своїми поглядами, ніби бачили красу, від якої не могли відвести очей.

Я знаходив їх, одного за одним, я перевертав їхні тіла, я припадав вухом до їхніх відкритих ротів, я закривав пальцями їхні очі, я кричав їм, я кричав на них, я плакав над ними — і вдень другого дня, коли сонце стояло високо в небі, я зрозумів, що з усієї своєї армії я залишився сам, і серце моє виривалося з грудей, і голос мій затих і перетворився на шепіт, і очі мої вкрилися плівкою, крізь яку я нічого не бачив.

Я чоловік, який не знає, що робити зі своїм горем, Одіссею.

* * *

Жінка, яка тримається рукою за скроню. Її очі сухі і порожні, її рухи автоматичні, її голос виливається рівною лінією, без сходжень і падінь.

— Я вбила своє кохання, — каже вона.

У її голосі байдужість, її очі сухі і порожні, її губи стиснуті, їй усе одно.

— Воно переслідувало мене. Я зачиняла двері, але воно поверталося через вікна. Я зачиняла вікна, але воно продиралося крізь щілини у моєму будинку. Я заплющувала очі, але воно прослизало крізь мої повіки, спускалося до горла, починало душити.

— Хто воно, це кохання? Комаха? Запах? Бог, що не має плоті?

Коли жінка говорила, вона дивилася вгору й униз, вліво та кудись убік. Її губи стиснуті, їй усе одно.

— Потім я зрозуміла, хто це. Колись він подарував мені ляльку з тканини, набиту соломою. Коли він пішов, я спала з нею, я притискала її до свого тіла вночі, я клала її собі на ключицю, собі на плечі. Це був його слід, його запах, відбитки його пальців.

Потім ця лялька ожила. Вона почала говорити його голосом. Як мені добре з тобою, казала вона. Як я кохаю тебе, казала вона. І я ще більше притискала її до свого тіла вночі. Я торкалася її губами, я притискала її до свого живота.

Але вона стала злою. Стала обурюватися на мене. Казала, що зі мною не матимеш щастя. Казала, що я люблю тільки себе. Я засмучувалась. Я теж ставала злою. Кричала. Плакала.

Ми падали в прірву. Хтось із нас мусив знайти порятунок. Хтось один.

І тоді я взяла цю ляльку і піднялася сходами на самий дах. Обхопила пальцями її шию і почала душити. Щосили, стискаючи свої пальці навколо її горла. Вона трусилася, хрипіла, кашляла, проклинала. Вона дерла мені руки, дряпала, била, проклинала. Але я не здавалася. Стискала, натискала, душила, проклинала.

Нарешті вона затихла. Знову стала шматком тканини, набитої соломою. Перестала говорити. Перестала дивитися на мене.

Так я убила своє кохання. Воно ніколи вже не повернеться. Мої очі сухі, як пустеля. Мій голос рівний, немає в ньому сходжень і падінь. Моя шкіра нічого не відчуває. Мені все одно.

Я жінка, яка вбила свої почуття, Одіссею.

* * *

Чоловік із голосом, в якому відчуваєш шипіння тиші.

Ніби легені стискаються у півсили.

— Коли маєш забути, що треба зробити?

Він дивиться тобі в очі, і його смуток сам переповзає на тебе, як кішка з дерева на дерево, і в твоїх очах теж волога, і твій голос теж стає тихий.

— Пам’ять — це вузол. Він зв’язує тебе з коханою. Але одного дня ти розумієш, що мотузка вросла в твоє тіло, стала твоєю рукою, стала твоєю плоттю. Так просто не розв’яжеш.

— Коли маєш забути, що треба зробити? Взяти ніж і відрізати. Відтяти частину плоті, ту, що стала мотузкою. Яка обв’язала себе навколо того, кого треба забути. Коли мусиш забути, завжди стаєш раною. Ріжеш самого себе. Залишаєш частину свого тіла вовкам.

— Я чоловік, який знає, як вирізати з себе кохання, Одіссею.

* * *

І так одна за одною, десятки історій, про кожну з яких можна було би написати пісню, переказати її сліпому поетові, відправити його на кораблі в Спарту — хай там ходить серед людей, хай наповнює сенсом їхню суху нудьгу.

Я ледь тримався, ноги підкошувалися піді мною, боліла голова, я не міг більше тримати на собі весь цей вантаж і мусив скинути його з себе, віддати його небу, віддати його підземеллю, віддати комусь усе це горе, щоб більше воно не розрізало мого обличчя навпіл.

Цирцея відчула мою втому, вона взяла мене за руку, повела кудись, відчиняючи якісь двері, ідучи коридорами, оминаючи кімнати, наповнені людьми.

— А де всі твої звірі? — раптом спитав я.

— Це і є мої звірі, — відповідала вона.

І я зрозумів, що вражало мене в цих людях: кожного з них я вже бачив, але у звірячий подобі; голос кожного був мені знайомий, але це був звірячий голос; рухи кожного я добре знав, але це були рухи звірів.

— На цю ніч вони знову стали людьми, — сказала Цирцея.

— А далі?

— А далі вони знову стануть звірами, — відповідала Цирцея.

Ось чому вони так хотіли говорити, ось чому в їхніх посмішках було стільки відчаю. Це був їхній шанс розповісти свою історію, бути почутими і впізнаними, стати частиною історії світу.

І тоді я відчув, що маю запам’ятати їхні історії, одну до одної, в щонайдрібніших деталях, у щонайменших епізодах, із кожним жестом, із кожним жартом, із кожним сумом в очах.

Ми вийшли надвір з іншого боку будинку. Перед нами був сад. Це сад-лабіринт, казала мені Цирцея. У ньому — історії життів, що ти їх сьогодні чув.

І я пішов туди, і кожна стежка в цьому лабіринті нагадувала мені сум і радість, зневагу і гордість, про які я чув сьогодні. Кожна з них тепер ставала моєю. Кожна з них тепер ставала частиною моєї плоті та моєї пам’яті.

І тоді я зрозумів, чому Цирцея робила їх звірами.

У пам’яті цих людей було щось таке, що робило їхні життя нестерпними. Це був жах, що розривав їхні душі, з яким вони не могли жити далі. Бути звірами їм легше, ніж бути людьми.

Коли ти звір, ти все пам’ятаєш, але вже не осуджуєш себе. Твоє тіло в тебе забрали, твоє серце в тебе забрали, обличчя твоє тобі вже не належить. Твій внутрішній суддя покинув тебе.

І ти говориш собі: звірі знають більше, ніж люди, тому вони мовчать.

Цирцеї вже не було.

* * *

Вночі вона дарувала мені своє тіло, але забирала в мене моє серце.

Щодня мені бракувало повітря, я торкався своїх ребер з лівого боку, мені хотілося розсунути їх пальцями, щоб відчути серцебиття, щоб дати моєму серцю повітря. Тіло мовчало, серце сховалося глибоко всередині, воно дало собі обітницю тиші.

Може, Цирцея випивала його, цілуючи мене вночі.

Я хотів зробити собі крила, як великий Дедал, і полетіти до сонця, до Геліоса, до його гарячих хмар, хай вкажуть мені шлях додому, хай вкажуть мені шлях до забуття. Але що мені робити, якщо тонкі нитки зв’язують мене з цією жінкою, якщо вони сплелися пов’язкою на мої очі, не даючи бачити нічого, крім неї; якщо обплітають мою шию і душать у мені кожну думку-немовля, що дивиться на горизонт?

Вночі Цирцея дарувала мені себе — але хіба я сказав, що так було щоночі?

Ні, ночі радості були рідкісні, несподівані.

Якщо вона не приходила до мене, я сидів у своєму покої, я блукав її будинком, я кликав її, я виходив надвір, я кричав щодуху, я будив усіх звірів, і навіть зорі виходили з-під хмар, щоб подивитися на мене.

Але вона сама обирала, бути зі мною чи проганяти мене.

* * *

Чи тривало це довго?

Мені здалося, що минуло кілька місяців. А насправді минув цілий рік.

Увесь цей рік мої звірі ходили за мною, говорили зі мною, дихали зі мною, спали поруч зі мною. І я не розумів, що вони хочуть сказати.

Цирцея приходила все рідше до мене. І я почав рахувати.

Спочатку їх було десять. Потім сорок. Потім сімдесят. Ночей без неї.

Далі я вже не чекав. Настає день, коли ти вже не можеш чекати. В тобі вже немає крові, все вилито до кінця.

— Ти чекаєш знаку від богів, Цирцеє?

— Так, мій гостю.

— Думаю, я знайшов його.

— Справді?

Я поклав перед нею маленьку квітку. Довге вузьке листя, дві стеблини, чорне коріння, пелюстки білі з червоними смужками. Її називають молі, але ніхто не знає, де вона росте. Гермес подарував її мені, коли я вперше підіймався до будинку Цирцеї. З’їж її, сказав він мені тоді, це врятує тебе від її чар.

Так, я з’їв тоді одну квітку. Залишилася ще одна. Вона була жива, ніби я зірвав її вчора.

Ця квітка врятувала мене від деяких чар Цирцеї.

Але тепер я звільнюся від усіх її чар.

* * *

— Це квітка молі.

— Я знаю, що це.

— Мені подарували її рік тому, а сьогодні вона ожила.

— І що ти хочеш цим сказати?

— Це знак, про який ти говорила.

— Чудово.

— Я теж так думаю.

— Чого ти хочеш?

— Піти.

— Іди.

— Віддай мені моїх людей і покажи мені шлях.

Цирцея подивилася на мене.

— В обмін на квітку, — сказала вона.

* * *

Наступного дня я почав готуватися до подорожі.

— Ти випливеш звідси завтра вдосвіта, — сказала мені Цирцея. — Твої воїни чекатимуть на тебе на кораблі. Вони знову стануть людьми сьогодні вночі, коли ти заснеш.

У морі ти зловиш три великі риби. Розпалиш вогонь просто на кораблі, варитимеш їх довго, відпускаючи дим у небо. На дим прилетить зграя морських воронів. Вони будуть твоїми провідниками.

Ворони приведуть тебе до краю землі. Там, де її охоплює велика ріка, Океан, батько всіх речей. Перепливи його.

Ти побачиш низький берег, чорний, як вугілля після пожежі. Ти побачиш ліс Персефони — тонкі верби та чорні тополі. Ця земля огорнута вологим туманом, крізь нього сонце майже не пробивається до землі.

Ти побачиш річки царства мертвих. Ти побачиш кручу, під якою вони зливаються.

Підійди до неї, стань під нею, викопай яму завдовжки і завширшки в лікоть. Туди ти маєш налити меду, а потім вина, а потім води, посипати її ячмінним борошном. Над цією ямою, обличчям до Океану, принеси в жертву чорну вівцю та чорного барана. Змішай їхню кров із медом, вином і водою. Здери шкіру з вівці та барана, кинь туші у вогонь, поклич Аїда та Персефону.

Тіням мертвих пообіцяй, що коли повернешся додому, в жертву їм принесеш корову, яка не мала телят. Також пообіцяй, що у вогнище кинеш коштовності і монети.

Тоді тіні почнуть підходити до тебе. Проганяй їх мечем, аж доки з’явиться Тиресій. Дай йому напитися крові та почни з ним розмову.

Він покаже тобі подальший шлях.

Вона сказала це холодно і сухо, та крізь цю стриману маску, десь на дні її очей, десь на лінії їхнього горизонту, я побачив, як встає сонце.

Цирцея 2

Я згадав це сонце, це червоне тепле сонце глибоко в блакитних очах, коли знову виходив на її острів.

Дев’ять років минуло відтоді.

Я знову піднявся пагорбом, подивився в долину, побачив її будинок та струминку багряного диму над ним, орлів і яструбів, що літали над ним, тигрів і мавп, що ходили всередині, я знову побачив її у великій залі, за тонкою прозорою тканиною, і вона знову говорила, ледь рухаючи губами, але не відводячи від мене очей.

— Ти повернувся, Одіссею?

Я повернувся до цього острова, де люди втрачали найголовніше, що вони мали: радість впізнавання.

Тоді, першого разу, мені здавалося, що нічого в моїй душі не лишалося, крім пам’яті про Цирцею. І що ця пам’ять скоро виливатиметься з мене, як вода, що збирається в листі під час дощу, а потім тягне його вниз, до землі.

Але зараз усе змінилося. Я намагався пригадати лінії її тіла, м’якість її м’язів, вигин її губ — але все у моїх спогадах розпливалося. Пам’ять про неї стала схожа на картину, з якої потекли барви, бо вона надто довго стояла під дощем. Контури змішалися, жоден образ не був певний, жоден образ не був для мене магнітом.

Образи кружляли в моїй голові, чіплялися один за одного, як насіння дерев, що чіпляється до мандрівних птахів і летить крізь море на острови.

* * *

Вона дивилася на мене по-іншому.

Це не був погляд чаклунки, яка спостерігає за дією свого зілля, — це був погляд суму, це був погляд нестачі, це був погляд пам’яті, що своєю широкою рукою покриває твоє життя.

— Ти повернувся, Одіссею? — спитала вона.

Чарівниця, що її покаранням було забування, що її чари позбавляли людину здатності бути впізнаною, — тепер дивилася на мене поглядом, який усе пам’ятав і усе впізнавав.

Чарівниця, що її покаранням була безіменність, — вимовляла моє ім’я.

* * *

Вона напоїла мене вином, нагодувала сиром, змішаним із медом, заспокоїла мене тишею. І вже тоді розпочала розмову.

— Минулого разу ти пішов несподівано, — почала Цирцея. — Що сталося тоді? Ти втомився від радості, що я тобі дарувала?

— Ти давала мені радість лише для того, щоб забрати її у мене. Ти ставала мені близькою тільки для того, щоб стати чужою для мене. І мені здавалося, що моє життя вже мені не належить, що я тримаю його в своїх руках, як вкрадений хліб, і ти вирішуєш, залишати мені його чи забирати.

— Але ж хіба це не мрія смертних — віддати себе у владу комусь, хто дужчий за них? Сісти на човен, що пливе сам собою? Збирати плоди, що самі падають із дерев? Хіба це не таємна мрія смертних — мати все завдяки комусь, кого вони обожнюють?

— Ні, смертні прагнуть зовсім іншого.

— Чого саме?

— Бути поруч із кимось, хто знає тебе. Хто впізнає тебе. Хто простить тобі. Бути поруч із кимось, частиною кого ти став. Історією кого ти став.

Цирцея стояла переді мною, і я відчував, як сум поселяється в її очах, немов темрява, що спускається на землю.

— Пам’ятаєш, ти перетворила моїх воїнів на звірів? Дванадцятеро моїх воїнів, яких я відіслав з Еврилохом на розвідку; він тоді повернувся сам, без них, він побоявся зайти до тебе додому, його зупинив страх, і він мав слушність — бо ти перетворила моїх воїнів на свиней, на левів, на вовків і на мавп.

Лише потім я зрозумів, що вони пережили. Лише потім я зрозумів, який тягар упав на їхні плечі.

Вони були позбавлені радості впізнання. Я більше не знав, хто вони. Жодні спогади вже не зв’язували нас разом.

Я пережив те саме. Вночі ти дарувала мені радість, а зранку забувала про неї.

Одначе насолоди потрібні нам для того, щоб згадувати. Вони роблять із коханців двох союзників. Насолоди плетуть нитки, що ними коханці зв’язують себе одне з одним.

Ти плела ці нитки, Цирцеє, — і ти відразу ж їх розпускала.

* * *

— Твої стріли ранять мене, Одіссею.

Цирцея дивилася на нього з болем — він ніколи не міг уявити, що біль може бути в її душі.

— Людина завдає болю, коли їй самій боляче. Я знаю, що твої стріли — це твої щити і твій панцир. Я знаю, що кров іншого захищає, рани іншого роблять власні рани не такими болючими, біль можна стерпіти, коли його можна розділити з кимось. Але я відкрию тобі одну таємницю, Одіссею.

Я позбавляла людей пам’яті, це правда. Але з собою я робила те саме.

Щоранку я забувала про те, що було вночі. Щоранку я забувала те, що робило моє серце м’якшим, що наповнювало його любов’ю.

Колись в моєму серці жила пристрасть, і я попросила богів дати мені ліки від неї. Але від пристрасті є лише одні ліки: байдужість. Серце, замкнене за кам’яною стіною.

І боги допомогли мені. Щоранку я відрізала нитку, яка поєднувала мене з тим, що не давало мені спокою.

Приймаючи радість, ти маєш бути готовий прийняти біль. Але коли ти відмовляєшся від болю, ти маєш бути готовий відмовитися від радості. Чи не так, Одіссею?

Квітка, що ти приніс мені від Гермеса, була подарунком богів. Тим, що зняло з мене чари. Я могла не торкатися її. Але я втомилася від байдужості.

Саме тоді, коли ти пішов, я зрозуміла все і згадала всі наші радості.

Ми живемо в радості і в болю, але вмираємо через байдужість. Байдужість рятує нас, вона будує фортецю, що захищає від стріл, але й від сонячного світла. Вогонь сюди не потрапить, але й волога теж. Ворог сюди не зайде, але й друг теж.

Коли будуєш стіни, ти від них і вмираєш.

Я зрозуміла це надто пізно. Тільки коли пам’ять почала повертатися до мене. Я стала згадувати все, ніч за ніччю, рух за рухом, подих за подихом.

І знаєш, пам’ять затопила мене. Вона кинулася на мене, як море, що кидає свої хвилі на берег під час шторму.

І я не знаю, добре мені тепер чи зле. Я чекатиму, поки відійдуть води. Тільки тоді я щось зрозумію.

* * *

Одіссей мовчав.

— Про що ти думаєш зараз? — спитала Цирцея.

— Я думаю про те, як життя повертається до мерців. Як душа поселяється в сухому дереві. Як ріка, що висохла від засухи, знову наповнюється водою.

— Смертні змінюються, Одіссею. І безсмертні теж.

— Нас учили, що безсмертні непідвладні часу. Що вони завжди такі, як їх народили.

— Такі ми були колись, Одіссею. Поки не прийшли ви, істоти з історією. Істоти, які народжуються, стають зрілі, старішають і вмирають. Ми почали стежити за вашими життями. А потім стали частинами ваших життів. А потім ми стали змінюватись, як ви. Страждати, як ви. Радіти, як ви.

— Тільки ви не вмираєте, Цирцеє.

— Можливо, колись ми захочемо цього.

— Що ти робитимеш тепер?

— Я ув’язнила багатьох, але тепер я всіх відпускаю. Я звільню всіх своїх звірів. Я перетворю їх знову на людей.

— Але вони всі втечуть, і ти залишишся ні з чим.

— Я матиму їхню вдячність, Одіссею. Вдячність інших — це сила, що дозволяє тобі жити далі.

— Вони помруть під тягарем своїх історій.

— Тепер у них є ти, Одіссею. Той, хто слухає, той, хто втішає. Знайди для них тих, хто візьме їхні історії собі на плечі. Хто перекаже їх іншим.

* * *

Лише одного її слова вистачило, щоб усе змінилося. Лише одного її слова було достатньо, щоби сорок життів змінили свій шлях, щоби сорок душ знову повернулися в людські тіла.

Вона відпускала своїх в’язнів одного за одним. Леви ставали воїнами, обвішаними мечами, гнучка пантера ставала царівною, прикрашеною намистом із золотих монет, орел ставав купцем, який у руці тримав килимки і прянощі. Кожен із них здивовано дивився на своє тіло, віднайдене людське тіло, кожен із них наново вчився говорити, і стогін перетворювався на слова, а крики перетворювалися на речення.

— Ти звільнила нас, чарівнице. Ти звільнила нас від чар злої богині.

— Я й була тією злою богинею.

— Ти подарувала нам свободу, чарівнице. Ти звільнила нас від рабства, що в нього нас кинула зла богиня.

— Я й була тією злою богинею.

Ніяковість і страх поселялися в їхніх очах, вони недовірливо дивилися на Цирцею, а потім знову на свої людські тіла, вони не знали, дякувати їй чи її проклинати.

Тільки один чоловік сидів у кутку і дивився на неї.

— Чому ти не йдеш?

— Я був маленьким птахом із білою маківкою, якого ти брала собі на руки щодня. Ти пам’ятаєш мене?

— Так.

— Ти годувала мене хлібом щоранку, ти розповідала мені про свій сум, думаючи, що ніхто тебе не розуміє. Ти пам’ятаєш мене?

— Так.

— Твоє плече стало для мене найкращим місцем на землі. Воно стало моєю землею.

— Одіссей каже, що ліпше мати друзів, аніж мати рабів. Тому я маю відпустити тебе.

— Я не був твоїм рабом, я був твоїм слухачем. Ти була моєю землею. Ніхто на цій землі не забуде добра. Жодне живе створіння.

* * *

Тридцять дев’ять людей узяв із собою Одіссей на свій корабель. Тридцять дев’ять в’язнів цариці, які знову віднайшли свободу, мову та радість. Лише один залишився на острові.

Птах із білою маківкою, для якого її плече було найкращим місцем на землі. Для якого воно було самою землею.

* * *

Тридцять дев’ять людей, колишніх в’язнів Цирцеї, взяв я на свій корабель. Тридцять дев’ять тіл і сердець, які колись були її звірами.

Ще тоді, тієї довгої ночі, коли я вперше побачив їх у людських тілах і з людськими голосами, я запам’ятав їхні історії. Всі до однієї, сумні та радісні, гарячі та холодні. Вона ув’язнювала тільки тих, хто хотів забутися, хто хотів убити свої спогади, задушити їх у своїх обіймах. Хіба я міг бути її суддею?

Був час, коли ненависть поселилася в моєму серці, ненависть до цієї жінки, яка вкрала у мене кохання, яка випила мою волю, яка розбила молотом мою пам’ять, від якої залишилися тільки маленькі шматочки, що їх ніколи вже не зліпиш до купи.

Але буря відійшла, і ненависть теж. Ми перестаємо ненавидіти, коли наші очі виходять із темряви, коли ми знімаємо хустку з очей, коли ми хочемо бачити і розуміти.

Я починав розуміти біль цієї жінки, яка здавалася мені колись машиною без серця, що лише спокушає і знищує.

Вона взяла сорок пам’ятей в своє серце. Сорока душам вона дала притулок у звірячих тілах. Вона дала їм відпочити. Вона подарувала ніч їхнім життям, за якою мав прийти ранок. Інакше би вони збожеволіли.

Тепер їхні пам’яті впали дощем на мої плечі. Вони зрослися з моєю душею, вони стали частиною моєї історії, і я вже не знаю, де закінчується моє життя, а де починається життя жінки з хвилястим волоссям, і де починається життя чоловіка, який втратив двісті життів в одному бою.

Коли повернуся, я про все розповім. Серця розриваються, якщо вони не стають словами.

* * *

Одіссей прокинувся рано, сонце лише починало торкатися моря, і його промені вливали у це блакитне тіло трохи крові, трохи життя.

Хтось торкався його грудей, йому здавалося, що він іще спить, що це відчуття — продовження його нічного марення. Йому снилася Троя, йому снилося, що його простромлюють стріли троянців, він стікав кров’ю, але не вмирав.

Він звільнявся від сну і поступово розумів, що хтось справді торкається його грудей, немов тонкими гострими паличками, які шукають щось на його тілі. Він розплющив очі.

На його грудях сидів буревісник. Чорні крила згори, білі всередині, широкий хвіст, очі непрозорі, як морська глибина. Він уважно дивився на Одіссея, часом перебираючи лапами, схиляючи голову вбік.

— Хто ти? — чомусь спитав Одіссей.

Птах повернув голову ліворуч, і червоний промінь сонця ковзнув по його очах. Він розправив крила і кілька разів змахнув ними, залишаючись на місці.

Потім нахилився до його обличчя, близько-близько, ніби хотів щось сказати.

Маленька блакитна рибка випала з його дзьоба.

Риба була ще жива, вона намагалася захопити ротом повітря, рухати хвостом та хребтом, але в ній уже майже не залишалося сил.

Вона лежала на його грудях й інколи звертала на нього свій темний погляд.

Буревісник змахнув крильми і злетів у повітря.

Одіссей встав, узяв рибу в руки, підійшов до краю свого корабля, розтулив долоні — риба ковзнула по них і впала у воду. Він дивився на неї кілька секунд, аж поки вона набралася сил і занурилася в глибину.

Я так схожий на тебе, подумав Одіссей. Боги теж тримають мене у своїх руках і на своїх колінах, не знаючи, вбити чи врятувати.

Аїд

Океан, великий Океан, батько всіх речей, казав мені Теоклімен, сліпий від народження, з голосом глибоким, немов із прірви, зі шрамом на лівій щоці.

Океан, великий Океан, огортає землю кільцем, немов змій, який стереже твердь земну, не даючи їй розсипатися.

Океан — це душа космосу, хребет землі, він тримає досконале земне коло, як долоні тримають грудку зерна.

На краю світу небо сполучається з землею, вони торкаються одне одного, і на лініях цього дотику є місця сходження до царства мертвих, — казав Теоклімен.

Небо — це твердь, як і земля — це твердь. Небо — це твердь м’яка, зіткана з грубої тканини, ти можеш до нього доторкнутися, і цей дотик збентежить тебе.

Ти навіть можеш торкнутися до зірок, цих невеликих яскравих озер, наповнених світлом, вони не гарячі, але залишають на тілі сліди, за якими тебе впізнають такі ж божевільні, як ти.

Всесвіт — це велике яйце, підперезане хребтом-Океаном, казав Теоклімен. Його верхня частина — небо, його нижня частина — тартар. І земля посередині, кругла пласка земля, між небом і мерцями. У крайніх точках, де Океан огортає землю, як свою дитину, небо зустрічається з землею і тартаром, там ти можеш загинути, там ти можеш народитися заново.

* * *

Зграя морських воронів наближалася до мене.

Я впізнав її за досконалим трикутним контуром, за різкими голосами цих любителів мертвих тіл. Це вісники царства мертвих. Вони приведуть мене туди, куди треба.

Цирцея розказала мені, як їх покликати. Впіймай три великі рибини, вари їх довго, щоб запах і дим підіймалися над морем, казала вона. Я все зробив так, як і минулого разу. І ворони знову прилетіли до мене.

Вони приведуть мене до краю світу, туди, де море вливається у великий Океан, де небо стає нижче і нижче, і я вже бачив згортки його матерії, його хвилі та його нерівності.

Нове знання охоплювало мій розум, впліталося стрічкою в моє серце. Я заплющив очі і побачив у своїй уяві всю землю, зв’язану тонкими нитками, грубішими і тоншими, блакитними і срібними. Я побачив своє життя, поєднане цими нитками з сотнями інших життів, ніби це були струни гігантської арфи, й одні тремтіли разом із іншими, створюючи мелодії, в які я закохувався, як закохуються в жінку.

Тут, на краю світу, де тихо спить Океан, батько всіх речей, із сімені якого народжувалися боги — тут я відчув дотик до чогось глибокого.

Страх і захоплення ввійшли в моє серце.

* * *

Коли я переплив Океан, дихати стало складніше.

Просто переді мною постала земля, що була моєю метою.

Вона була чорна, кольору вугілля, ніби колись горіла у великому вогні, що мав би її спалити вщент, але покинув тліти на краю світу.

Неможливо було відвернути погляду від цієї гори чорного каміння, мовчазної та зневажливої.

Мені здавалося, що берег змінює свої форми, і його контури стають чимраз інші, немов він змінює вираз обличчя, супить брови чи зазирає тобі в душу.

Я ступив на цю землю з острахом, з розумінням, що можу звідси не вийти.

Мені здавалося, ще трохи — і каміння почне рухатися, немов це були чорні обпалені тіла, останні дарунки померлих земному світу.

Часто це каміння було вкрите дрібними рослинами, що чіплялися за нього, проростали крізь нього, пускали в нього своє коріння. Вони були жовті, а деколи багряні, а деколи червоні — маленькі язички полум’я на вулкані, краплі крові на чорних тілах.

Дев’ять років тому я вже був тут. Тоді я зупинився перед ущелиною, де зливаються ріки Аїду, Періфлегетон і Коцит, вирив яму завширшки у лікоть та в лікоть завдовжки, влив туди меду, а потім вина, а потім води, зарізав чорну вівцю та чорного барана просто над нею, і їхня кров довго стікала вниз. Так я кликав душі мертвих.

Але цього разу я сам спущуся до них. Я маю вивести Актеона у світ живих, тож по нього має спуститися смертний, із плоті і крові. Я маю побачити своїх воїнів, я маю знову обійняти свою матір, я маю знову поговорити з Тиресієм.

Піднявшись трохи вгору, я побачив невеликий яр майже довершеної форми — ледве не досконалий конус, що сходив униз. У кількох точках, поміж камінням, із глибин підіймалася пара.

Стежка кружляла змією додолу, обвиваючи стінки конуса, і що більше я спускався вглиб, то гарячіше ставало, то сухіше було повітря, то складніше було дихати. Піт укривав моє тіло, сухе повітря проривалося крізь мою шкіру, впивалося й жалило мене зсередини.

На самому споді був вхід до печери. Тіло моє тягнулося вгору, обличчя моє прагнуло неба — і я подивився на білі хмари, що нерухомо висіли наді мною.

Усередині печери був вузький тунель, що вів углиб берега. Пройшовши кілька хвилин і повернувши за один із поворотів, я ледь не впав у воду.

Це була підземна ріка. Ахерон, ріка забуття.

Я дивився в її води і мені здавалося, що вони не відбивають світла, що жоден промінь не торкається її поверхні, що жоден блиск не насмілюється виринути з її глибин.

Біля берега стояв човен — вузький дерев’яний човен з одним веслом.

Навколо нікого не було, жодного супутника, жодних страшних псів із трьома головами, жодних човнярів, про яких мені розповідали, коли моя шкіра була гладка, а волосся ще не росло на щоках.

Я сів у човен, взявся за весло і поплив.

До Аїду кожен дістається сам.

* * *

Що глибше я запливав, то дужче відчував, як повітря наповнюється сухістю, як піт виходить на поверхню мого тіла, як я втрачаю вологу.

Аїд є царством сухості, царством, де ти не можеш втамувати своєї спраги, де ти хочеш пити, де ти хочеш зануритися у воду, але вода тобі не зарадить. Ти втрачаєш піт, ти хочеш плакати, рідини виходять із твого тіла, і ти почуваєшся сухим-сухим деревом, що більше не здатне рухатися.

Смерть — це втрата рідини, казав мені Орфей. Ти живий, поки ти рідкий і текучий, поки кров рухається твоїм тілом, поки сім’я спускається з твоєї голови до твого вістря, поки піт може виходити з твоєї шкіри, поки води твої тічні та плинні.

Аїд робить тебе сухим, він засушує тебе, мов листя, що відірвалося від дерева. Аїд випиває твої ріки, висмоктує твої озера — ти хочеш пити, але всередині в тебе лише гарячий пісок.

За одним із поворотів я побачив велику сіру скелю. Вона випромінювала тепло, а потім спеку, а потім жар. Він врізався у шкіру і не давав дихати.

На березі незворушно стояв чоловік. Він дивився на мене мовчки, він не зводив із мене очей. Коли я підплив ближче, він подав мені знак рухатися до нього. Я спрямував свій човен до берега.

Чоловік мовчки подав мені руку і простягнув складений у кілька разів шмат полотна.

— Ця скеля висушує тіла мерців, — сказав мені він. — Цей хітон захистить тебе, інакше ти помреш.

Сказавши це, чоловік повернувся й пішов.

— Хто ти? — гукнув я.

Він не відповів.

Я розгорнув хітон і сховав у ньому своє тіло. Мені стало легше. Жар відступив. Я міг дихати, я міг думати, я міг жити далі.

Жити далі в царстві мертвих — так можеш тільки ти, Одіссею, сказав я собі.

* * *

Я чув, що про Аїд розповідають різне. Про вогонь, що йде з-під землі. Про багаття, що їх розпалюють по обидва боки ріки, збираючи тіні померлих. Про темряву підземелля. Про те, що мертві тут схожі на струминки диму, які в’ються до небес.

Багато чув я таких історій. Але все це неправда.

Тут немає вогню. Тут є сухість, жахлива пустельна сухість, але немає спеки. Мені тут холодно. Немає нічого, що мене б зігріло. Немає навіть думки, що мене б зігріла.

Це не жахливий мороз, що обпікає холодом; це не гостра пухнаста зима, що зберігає в тобі пам’ять про домашнє тепло. Ні, це непомітний холод, що підступно проникає в тебе, вводить в оману твої відчуття, нашіптує тобі, що все не так страшно — і ти мерзнеш, не помічаючи цього, ти впускаєш холод у своє тіло, відключаючи захист своєї шкіри та своїх м’язів. Ти ніби не готовий до нього, ти не отримуєш сигналів — але не встигнеш отямитися, як уже змерз наче пес.

Розповідали також, що тут немає звуків. Що тиша тисне на тебе, і ти не чуєш навіть власного голосу.

Інші відповідали: ні, в Аїді галас, як на великому ринку, ти чуєш кожен малесенький звук, кожен шепіт і кожен стогін, шелест одягу і падіння мушель — і все це шумить, роздираючи твої вуха, руйнуючи твій спокій.

Але для мене тут не було ні першого, ні другого. Здавалося, що Аїд наповнила тиша, здавалося, що її не порушують ані голоси, ані музика, ані рев звірів, ані спів птахів. Але раптом я зрозумів, що все це існує в якомусь іншому вимірі, що я й далі чую і голоси, і рев звірів, і спів птахів, але вони приглушені, вони шепочуть, рояться в моїх відчуттях. Як і мороз, вони проникали в мене непомітно, я не встигав від них захищатися, і якоїсь миті зрозумів, що вони всі в мені, що вони всі — юрмища комах, які кишать у моїй свідомості і від яких немає спасіння.

Я провів тут півдня і лише потім зрозумів, що таке Аїд. Це царство розчарування, царство дрібної ненависті, царство відрази. Аїд діставав із твоєї свідомості те, чого ти не любив, що ти ненавидів, із чим ти не міг далі жити, що руйнувало твоє тіло, що вбивало твої насолоди, що викликало в тебе страх і нудоту — і все це він давав тобі, всім цим він наповнював твої відчуття.

Хтось не любив спеки, й Аїд видавався їм спекотним вулканом. Я ненавидів осінній холод, і мені здавалося, що тут весь час падає дощ і що мені стає дедалі зимніше.

Хтось ненавидів тишу, і Аїд поставав перед ним гробовою мовчанкою. Хтось не любив галасу, і Аїд шепотів йому на вухо безперестанку.

Я не любив гавкоту псів, і цей гавкіт мене переслідував, це був божевільний хор собак з усього світу. Я не любив прошаків, які горлають про свої вигадані нещастя та обливаються штучними слізьми, і тому навколо мене вони ходили цілими юрмами, і я не знав, як продертися крізь ці ліси брудних рук і тіл.

Орфей розповідав мені, що в Аїді нестерпна спека, але мені тут було холодно. Він казав, що божеволів від тієї підземної тиші, але для мене тут було занадто гамірно. Він не міг тут знайти жодної душі, він відчував тут себе в порожнечі самотності, а я не міг позбутися тіл і тіней, які ходили за мною юрмами, нашіптуючи мені свої історії, посміхаючись своїми беззубими ротами, плачучи своїми важкими сльозами. Вони були справді схожі на струминки диму, що тремтіли і прагнули піднестися до небес, але були назавжди прикуті до підземного царства.

Помиляються ті, хто думає, що під землею ми про все забуваємо, що наше життя розчиняється в тумані всесвітньої матерії, що ми втрачаємо прив’язаності і знову стаємо частинками глухої нескінченності.

Це не так. Усю свою душу ми беремо з собою. Все своє пекло і весь свій рай ми беремо з собою.

* * *

Тут я знову зустрів свою матір.

Минулого разу її образ завдав мені болю. Тоді я не знав, що вона померла, тоді я не знав, що її вже немає серед живих.

Цього разу я шукав її очима в юрмищі сумних тіней. Я побачив її на пагорбі, вона дивилася, не зводячи з мене очей. Вона всміхалася.

Мертві йдуть у підземний світ із тим виразом обличчя, з яким покидали світ земний. Зазвичай це спокій. Іноді — жах. Часом — байдужість. Моя мати всміхалася.

Я підійшов до неї й провів пальцями по її тілу, я провів рукою крізь нього. Її тіло нагадувало прозорий водоспад, що мерехтить у повітрі. Тіла тіней прозорі, ти можеш проникнути в них, як хочеш. Ти можеш проникати в них усім тілом, заповнити їхній простір, ти можеш зробити так, щоб їхня шкіра стала твоєю і навпаки. Лише з тінями ти відчуваєш справжнє єднання.

Ти став сумніший, Одіссею. Я знаю, мамо. Навіщо ти знову прийшов сюди? Я мав відвідати своїх воїнів, вони віддали життя за мене, я благатиму в них прощення. Ти бачив Пенелопу? Вона пішла, мамо. Чому? Я не знаю. Вона надто довго чекала, Одіссею. Так, але вона могли би почекати ще трохи. Іноді, Одіссею, настає момент, коли не може бути жодних «іще трохи».

Я захотів обійняти її, але тіла тіней розчиняються перед тілами живих. У світі мертвих немає найважливішого: тут немає торкання. В ньому немає дотику тіл, тиску тіл, насолоди тіл. Ти не можеш відчути, як обличчя коханої людини притуляється до твоєї шиї, як її пальці торкаються твого підборіддя, як її дихання ковзає по твоїй щоці.

Вони приходять сюди без тіл — ані шкіри, ані м’язів, ані кісток, ані сердець, ані легенів вони вже не мають із собою. Все забирає вогонь, похоронне багаття, що краде у мертвих їхні тіла і не повертає ніколи.

Аїд — це світ без доторків.

* * *

Потім я зустрів їх. Своїх воїнів.

Вони пропливали повз мене, один по одному, і жах, страх чи недовіра проступали на їхніх лицях.

В Аїді до нас ідуть лише ті мертві, про яких ми думаємо, в страху чи в радості. Я думав про своїх воїнів довго, дуже довго.

Перед кожним із них я ставав на коліна, мій меч торкався землі, мої сльози текли по щоках, застрягаючи у густій бороді. Простіть мені, казав я їм.

Хтось проводив своєю прозорою рукою по моєму плечу. Хтось відвертався й пропливав повз мене. Хтось намагався мене обійняти.

Антифонт, якого зжер циклоп Поліфем, говорив мені про своїх доньок, яких він тут знайшов.

— Дякую тобі, Одіссею, смерть повернула мене до моїх дітей. Я не знав, що вони загинули. Я плакав через те, що вони померли, але я був радий, що вони знову зі мною. Смерть дала мені полегшення. Мені бракує їхніх торкань, мені бракує їхніх обіймів — уві сні я часто намагаюся обвити їхні тіла своїми руками, обвити своє тіло їхніми руками. Але тут немає доторків. Немає торкання шкіри до шкіри, тіла до тіла. Та я все одно радий, що бачу їх, і я радий, що чую їхні голоси. Це краще, ніж нічого.

Еврилох, чоловік моєї сестри, похмуро стояв навпроти мене.

— Як там моя дружина, Одіссею, як там мій дім, Одіссею, як там моя дружина, Одіссею, як там мій дім, Одіссею?

Він повторював це знову і знову, але що я міг йому відповісти?

Перимед, якого вбила Сцилла, дивився на мене з ненавистю.

— Ти вкрав у мене все, всі мої радощі, ти пам’ятаєш, як ти вмовляв мене плисти з тобою в Трою, як ти обіцяв золоті гори, як обіцяв побудувати мені дім і дати мені трьох наложниць. Де це все зараз? Ти ошукав мене, Одіссею, я залишився ні з чим, у порожнечі.

— Я теж, Перимеде.

Він плюнув мені в обличчя, але плювок перетворився на маленьку хмарку, проник у моє тіло і розчинився в ньому — а може, пройшов наскрізь, як троянська стріла дванадцять років тому. Я розумів, що не маю відводити погляду, що мушу взяти на себе це покарання, витримати його до кінця, витримати цю ненависть, що обпікає, залишаючи шрами на тілі.

Я шаную пам’ять кожного з вас, мої воїни, казав я їм. Я пам’ятаю ім’я кожного з вас. Я живу завдяки вам, а ви мертві через мене. Це найтяжчий тягар у моєму житті. Пенелопа пішла від мене, у мене більше немає дому, і навіть це не мучить мене так, як думка про вас. Тягар цей притискає мене до землі, і я стаю схожий на маленького краба, якого каміння притиснуло до піску.

Ти не винен, Одіссею. Ти винен, Одіссею. Хай боги благословлять тебе, Одіссею. Хай боги проклянуть тебе, Одіссею.

Тут були голоси, що мене втішали. Тут були голоси, що розривали моє серце на шматки.

* * *

Я прийшов сюди зустрітися зі своїми воїнами. Я прийшов сюди побачити свою матір. Я прийшов сюди, щоб забрати з собою Актеона.

Але мені, як і минулого разу, потрібен був віщун. Мені потрібен був Тиресій.

Минулого разу він розповів мені, як повернутися додому. Цього разу я запитаю його, чому дому мого немає. Чому Пенелопа не дочекалася мене. Чому мій світ спалили і зруйнували, чому його стерли з землі і з неба, чому його єдиним притулком стала моя душа.

— Ти дивишся у майбутнє, Тиресію, але чи так само добре ти дивишся в минуле? Ти дивишся у серце долі, але чи так само добре ти дивишся в серце жінки?

Як і тоді, я знайшов його біля брудних вод Стиксу, він дивився в глибину своїми очима, які нічого не бачили, крім того, що бачать безсмертні.

— Кажуть, Тиресію, що боги піднесли тобі дивовижний дарунок. Що вони подарували тобі можливість бути жінкою і бути чоловіком.

— Так.

— Кажуть, ти був жінкою аж сім років. Що ти пізнав жіночі радощі та жіноче горе.

— Так.

— Кажуть, що навіть Зевс питав у тебе поради.

— Так, Одіссею. Він питав про те, хто дістає більшу насолоду в коханні, чоловік чи жінка.

— І що ти відповів?

— Що жіноча насолода вдев’ятеро більша за чоловічу.

Стикс лив свої води між двома кам’яними стінами, мовчки, тихо і безупинно, вічна ріка, що завжди торкається забороненого. Тиресій слухав цю тишу, не промовляючи ні слова.

— Отже, жінки набагато щасливіші за чоловіків, Тиресію.

— Кожна радість має темний бік, небезпечний бік. Жіноча насолода вдев’ятеро сильніша, але й страждання її вдев’ятеро дужчі. Поштовхи радощів ідуть всім її тілом, зсередини, з самих глибин. Але поштовхи її болю теж огортають її всю, без залишку. Це дикі звірі, вони завжди знають, де шукати здобич. Жінки не просто відчувають насолоду чи біль, вони самі стають насолодою й болем. Туман затуляє їхні очі, вони не бачать більше нічого.

Чоловік щасливий, коли іде після кохання. Коли стрілу випущено, стрілок має піти. Кохання для нього починається і закінчується.

Жінка не знає, коли її кохання починається, вона не знає, коли воно закінчується. Вона й далі кохається з чоловіком, навіть коли його вже немає поруч. Коли вона готує їжу, коли засинає, коли нанизує намисто, коли купається в морі. Коли чоловік іде, вона втрачає частину самої себе. Бо він став нею, бо він злився з її тілом, бо він вирвав артерії з її серця та вставив свої.

* * *

Уперше за своє перебування в Аїді Одіссей відчув тепло. Кров бігла швидше його венами, душі померлих уже не видавалися такими холодними, як раніше. Мудрість Тиресія його зігрівала. Мудрість Тиресія пробуджувала його власну мудрість.

— Що більше радощів, то більше страждань, хіба ні, Одіссею? Радість жінки така сильна, що вона стає її полонянкою. Коли радість іде від неї, рана виникає на її місці. Порожнеча спускається з небес, порожнеча, яку ніхто й ніщо не може заповнити.

Все або нічого — ось таємний жіночий інстинкт. Жінка не може кохати чоловіка частинами. Жінка не може віддавати себе частинами, але й брати частинами вона теж не може. Чоловік може прийти до неї дощем, але настане момент, коли дощу їй буде замало. Коли їй стане потрібен той, хто цей дощ посилає. Весь, без залишку.

Жінці завжди здається, що вона отримує від чоловіка замало. Що він ховає в собі ще дещо. Чоловікові завжди здається, що він віддає жінці забагато. Що він мусить лишити собі ще дещо.

Я був щасливий тих сім років, коли був жінкою, Одіссею. І я був нещасний теж.

* * *

Одіссей дивився на сліпого старця; він дивився на темні води Стиксу. Слова Тиресія огортали його, темні кімнати його життя наповнювалися промінням світла, він починав розуміти те, чого давно не міг зрозуміти.

Але коли він дивився на річку, в його душі народжувався сумнів, і межі, проведені цим старим сліпцем, раптом знову стали стиратися.

— Хіба в чоловічих серцях не те саме, Тиресію? Хіба щастя й нещастя не переплітаються в них, немов два голоси, високий та низький? Хіба не це переплетення дає глибину, дає те, що важливіше за щастя й нещастя — наповненість та рівновагу, навіть якщо їх пронизано болем?

Тиресію, ти так багато знаєш, ти мудрий, ти бачиш те, чого не бачать тілесні очі. Але в одному я не погоджуся з тобою. Кохання чоловіка теж ніколи не закінчується. Його кохання — це стріла, справді, але випустивши її, він сам іде за нею. Летить, біжить, ходить землею й шукає, де вона впала. І його теж розтинає відчай.

Скажи мені одну річ, Тиресію. Пенелопа, моя дружина, не прийняла мене після двадцяти років відсутності. Я чекав її на березі п’ять місяців і шість днів. Я шукав її в інших землях, я питав жерців і царів, я молив богів, щоб вона з’явилася біля мене. Я приніс двадцять три жертви. Що сталося з нею, Тиресію? Як я можу її повернути?

— Пенелопа втомилася чекати, Одіссею. Настає мить, коли крапля, що падає в амфору, наповнену по вінця водою, перевертає її.

Жерці Посейдона розповіли їй про Цирцею, Навсикаю та Каліпсо. Вона зрозуміла, що чекати немає сенсу. Чи має вона чекати на чоловіка, який віддав частину себе іншим жінкам? Чи має вона чекати на чоловіка, який належить їй тільки однією рукою, тільки одним оком, тільки однією частиною свого серця? Все або нічого, сказала собі Пенелопа. Ти не зміг віддати їй усе. Тому ти не матимеш нічого.

— Вона знайшла собі іншого?

— Так, Одіссею. Але це не смертний.

— Хто ж він?

— Це бог. Щоб повернути Пенелопу, тобі треба вступити в бій із богом.

Його звати Діоніс.

Аріадна

Розповісти вам історію про Діоніса? Ви справді цього хочете?

Ви хочете солодкого чи гіркого? Ви хочете темряви чи світла? Ви хочете радості чи болю?

Але ж ви знаєте, хто він, правда?

Діоніс — це найсолодший бог, який коли-небудь ходив цією землею. Зачаруватися ним легко, звільнитися від нього неможливо. Кличте його лише тоді, коли відчай торкнувся вашого серця. Коли відчай став вростати у ваше тіло, коли він знищив ваші сади, коли тіло вже не може пити, а душа не може мріяти. Коли серце ваше не хоче битися далі, а легені не хочуть впускати в себе повітря. Він звільнить вас, він дасть вам нове життя. Але ви станете його полонянкою.

Так, бо свобода гірка. І якщо ви хочете щастя, ви обираєте полон. Солодкий полон.

Мене, Аріадну, доньку Міноса, царя Криту, Діоніс врятував від Тесея.

Пенелопу він урятував від Одіссея.

Тесей, Одіссей — вони схожі між собою, навіть іменами. Воїни, герої, мерзотники. Чоловіки, яких ти кохаєш і яких ти ненавидиш.

Любов і ненависть часом не відрізнити одну від одної. Вони дві близнючки, які зрослися серцями.

* * *

Тесей подарував мені кохання, подарував мені біль, подарував мені відчай. Я мала би померти після того, як він покинув мене.

Якщо треба обирати між смертю й життям без коханого, я обираю щось третє. А ви?

Кохання завжди закінчується гіркотою. Починається солодко, закінчується гірко.

Коли я вперше побачила його, він був моєю надією. Надією на звільнення.

Спочатку воїн вас рятує від монстра. А потім сам стає монстром. Спочатку герой вас рятує від мерзотника. А потім сам стає мерзотником.

Отже, Тесей. Слухайте.

* * *

Я одразу зрозуміла, хто він. Чоловік стояв на палубі корабля, що наближався до берега Криту, а я вже знала, що він принесе мені горе.

Він був серед тих, кого Афіни присилали щороку як жертву моєму братові, Мінотавру. Тих, кого мають закинути в темряву Лабіринту, що в ньому є лише вхід і немає виходу, у якому є тільки страх і немає надії. Мінотавр розірве їх там, один за одним, серце за серцем, тіло за тілом.

Сім юних афінських дівчат, сім юних афінських юнаків. Тесей був серед них.

Першої ж ночі після його прибуття всі мені шепотіли: не вір йому, Аріадно.

Я говорила з афінянами з його великого корабля. Я говорила з його воїнами, я говорила з жінками, яких він кохав, я говорила з чоловіками, яких він перевдягнув на жінок, щоб увести в оману Міноса, мого батька.

Його шанували, його любили, його ненавиділи, але всі мені казали: не вір йому, Аріадно.

Тесею ніхто не вірить. Навіть боги.

Я знала, що він принесе мені горе. Він принесе його своїм щитом, своїм гострим мечем, своїм поглядом, своєю усмішкою. Його обличчя — як крейда, його руки — як змії, його шкіра товстіша за його панцир.

Я знала, що він знищить мене.

Але краще померти у відчаї, ніж жити у відчаї. Ліпше згоріти у небі, ніж згнити в землі.

Тільки Тесей уб’є Мінотавра.

Тільки цей афінський герой і мерзотник уб’є мого Мінотавра.

* * *

Кажуть, Мінотавр — це чоловік із головою бика.

Я чую це знову і знову, я йду до моря, підіймаю голову до неба і мене трусить від сміху.

Коли люди не знають, вони вигадують. Мені вигадувати немає сенсу. Я знаю правду.

Так, він схожий на бика, але гнівом, а не обличчям. Серцем, а не тілом. Поглядом, а не ревом.

Був час, коли я кохала цього чоловіка із голосом лева, із поглядом Зевса, із рукою Посейдона. Він був братом моїм, він був коханцем моїм. Носив браслети з волової шкіри. Мав товсті зап’ястки і широкі коліна. Він подобався одним жінкам, він лякав інших. Перших він робив своїми коханками. Других він робив своїми рабинями, служницями Семели, богині місяця.

Був час, коли він казав, що любить мене. Я не знаю, як саме — як жінку чи як святковий хітон.

Кажуть, що моя мати, Пасифая, була закохана в білого бика. Що вона понесла від нього Мінотавра.

Це дурниці. Кохати бика могла тільки я.

Але одного дня Мінотавр вирішив, що я маю служити його богам. Що я маю жити вночі та купатися у холодному місячному світлі.

Я витримала рік. Цілий рік я чекала, що його погляд повернеться. Що він знову скаже, як колись: Аріадно, є лише ти — та порожнеча.

Він дивився на мене байдужо, він приводив нових жінок, він бачив себе і тільки себе. Його чоловіча сила стала для нього божеством. За це його називали биком.

Це життя не моє, казала я йому; хтось пришив його до мене, як жмут чорної матерії, я задихаюся в цій клітці — але він лише байдуже посміхався у відповідь. Коли він був добрий, його доброта була нещадна. Коли він був злий, я боялася, що він мене вб’є.

Одного разу я намагалася втекти. Підкупила охоронців, вийшла через чорний вхід, побігла, наштовхнулася на найманців. Вони схопили мене і посадили в клітку.

Я пробула там сім днів. На третій день стала забувати слова. На п’ятий день стала забувати їсти. На сьомий день Мінотавр прийшов до мене.

Він зайшов до клітки, довго дивився мені в очі. Потім ударив в обличчя. Схопив за волосся, потягнув додолу, опустив мене на коліна. Плюнув на мене. І сказав, що прощає мені.

Але ні, він не має права ні карати мене, ні прощати.

Я хочу, щоби Тесей убив його.

Як бика.

Я хочу, щоб Тесей відрізав йому голову.

* * *

Якою є сила твоєї ненависті? Чи вдосталь її, щоб убити? Чи вдосталь її, щоб узяти людину за руку та вести її до смерті? Що дасть тобі смерть того, кого ти ненавидиш? Чи дасть вона тобі радість заспокоєння? Чи смерть сильніша за твою ненависть, і вона зжере її, проковтне її, виплюне і змусить тебе лише ревіти з болю?

Я взяла всю свою хитрість, я опустилася в чорні глибини своєї душі, я витягла на поверхню важке каміння свого серця, я захотіла стати злою, я захотіла стати нещадною, я захотіла відчути насолоду ненависті.

Палац Мінотавра був лабіринтом, його збудував Дедал, найхитріший чоловік на землі. Це був найкращий у світі захист проти ворога. Це був удав із мармуру та глини, який душив непроханого гостя. Душив мовчки, аж поки остання судома відчаю чи голоду затремтить на його тілі.

Ніхто, крім Мінотавра, не знав його сплетінь, за кожним поворотом була пастка, за кожним вигином — кілька коридорів, і лише один був правильний, лише один вів до мети.

Я прийду до Мінотавра, я впаду на коліна перед ним, я попрошу мені простити. Я готова зробити будь-що, скажу я. Я буду хитра, як змія, я буду невловима, як вітер, я буду покірна, як земля під ногами богів.

Я змушу його повірити, що його жорстокість збуджує мене. Ти можеш робити зі мною все, що завгодно, скажу я йому, ти можеш зв’язати мене, ти можеш вимагати послуху і смирення, сама лише думка про покору тобі наповнює мене тремтінням, твоя сила наповнює моє тіло ріками, бери мене, як хочеш, володій мною, як хочеш, воля твоя хай стане моєю, скажу я йому.

Чоловіків збуджує ілюзія влади, чоловіків збуджує жіноча покора, ніби слабкі тіла мають стати ще слабші, ніби тонкі стеблини мають стати ще тонші, ніби душі, зв’язані їхньою силою, мусять іще мати тіла, зв’язані їхніми ременями.

Але занадто велика віра в свою силу є слабкістю.

Мінотавр мав серце бика і душу бика, його збуджувала влада, в його очах було благання моєї покори, він хотів моєї насолоди від його пут, його мотузок, його ременів, його атак, його криків.

Коли сильний прагне ще більшої сили, він програє. Коли володар прагне ще більшої влади, він програє.

Твоя сила, Мінотавре, програє хитрості мого дівочого серця.

* * *

Ти візьмеш мої руки і зв’яжеш їх за моєю спиною.

Ти візьмеш моє волосся, накрутиш його на свій зап’ясток, потягнеш на себе, візьмеш мене за підборіддя.

Ти зробиш мене безпомічною.

Затулиш хусткою мої очі, закриєш долонею мої вуста, зробиш мене сліпою, зробиш мене мовчазною.

Ти вливатимеш стогони в мої груди, ти врізатимеш крики в мої легені, ти вийматимеш їх разом із серцем.

Ти проколеш мене, простромиш мене, прошиєш мене наскрізь і зав’яжеш себе ниткою на моєму тілі.

Ти увійдеш в мене, ти поселишся в мені, ти розлютишся в мені, ти розірвеш мене.

Тіло моє буде твоєю здобиччю.

Рани твої й укуси твої будуть мені медом, будуть мені водою.

Ти робитимеш мені боляче.

Але від болю цього буде мені солодко.

* * *

Минула лише ніч після того, як я надіслала йому цього листа, — і він покликав мене до себе. Вся його злість минула. Вона розтанула від надії бути володарем.

Ми зустрінемося відразу, як увійдемо в лабіринт, — відповіла я йому, — за першим поворотом, я візьму з собою клубок із нитками, який ти розкручуватимеш, коли ми рухатимемось углиб палацу, до твоєї спальні — бо я маю повернутися вночі до вівтаря Семели, богині-місяця, я її служниця, і цей клубок мені допоможе знайти шлях назад. Гаразд, погодився він.

Гаразд, сказала я собі. Тільки нитка мені потрібна не для того, щоб знайти шлях назад, Мінотавре. Нитка мені потрібна для того, щоб Тесей знайшов шлях до тебе.

* * *

Він і справді зустрів мене відразу за входом у лабіринт, за першим поворотом. Схопив мене своїми сильними руками, притулився губами до мого обличчя, так сильно, що я відчула запах його шкіри.

Я легко відсторонила його від себе, не зараз, дістаньмося твого покою, будь ласка, я хочу, щоб усе було неспішно.

Я взяла клубочок із нитками, почала його розкручувати, прив’язала нитку до колони просто перед входом, і ми пішли вперед.

Я ніколи тут не була, мало хто мав доступ до його лігва, він водив сюди своїх жінок, але кожну не більше кількох разів, щоб вони не запам’ятали дороги до нього. Часом він зав’язував їм очі, казали вони. Більше вони нічого не розповідали.

Ми йшли вглиб лабіринту, і я тремтіла зо страху, мої руки і ноги трусилися від хвилювання, я ледь не втрачала рівноваги.

Час від часу Мінотавр зупинявся, грубо притискав мене до стіни, торкався своєю шкірою моєї. Не зараз, тільки не зараз, шепотіла я. Я досі боюся тебе, казала я. Я ще не знаю тебе, говорила я.

Він грубо сміявся, брав мене за руку, і ми йшли далі. Я знала, що Тесей уже тут, що він прямує за нами, що він дихає нам услід, що він не покине мене.

Нарешті ми вийшли до просторої зали. Посеред неї стояло кілька колон, великий важкий стіл, а вглибині — велике ліжко. Він підвів мене до нього, відвів мої руки назад і зв’язав їх ременем у мене за спиною. Він узяв мене пальцями за обидві щоки і подивився на мене впритул. Тільки тоді я вперше помітила, що він справді мав очі бика. Великі, вирячкуваті, темні очі бика. Якась дикість була в них, якась упевнена сила і влада була в них, але мало в них було людського, дуже мало.

Він зав’язав мені очі хусткою. Потім став знімати з мене одяг. Торкатися мого тіла своїми руками. Кожен дотик обпалював мене, мені було страшно, мені було гірко й ненависно. Де ти, Тесею, думала я, де ти, плакала я.

Мінотавр торкався пальцями моїх губ і намагався один із них проштовхнути всередину. Я відверталася, я міцно зціпила зуби. Він знову взяв мене за щоки, але вже міцніше, і сказав щось грубе. Я вже не чула його. Сльози котилися з моїх очей, я впала на підлогу, не пам’ятаючи себе.

* * *

Прийшла я до тями від сильного протяжного реву.

А потім був глухий удар — немов щось важке впало на підлогу.

А потім я відчула дотик рук до свого обличчя. Коли пов’язка спала, я побачила перед собою Тесея. Він дивився на мене спокійно та зосереджено. Він міг бачити мене всю, без одягу, без захисту, і я не могла цього погляду витримати. Я заплющила очі й заплакала.

Він відв’язав мене і обійняв. Я притулилася до нього всім тілом і плакала, не зупиняючись.

Він накинув на мене туніку і почав виводити з зали. Краєм ока я побачила біля ліжка тіло Мінотавра. У калюжі крові, сильне та м’язисте, тіло цього чоловіка-бика, без голови.

* * *

Що можеш ти відчути до чоловіка, який урятував тебе? Що ти відчуваєш до того, хто прийшов до тебе з того світу, з-поза меж твого туману, з-поза меж темряви та сум’яття?

Я досі пам’ятаю погляд Тесея, спокійний і зосереджений, коли він дивився на мене, знявши хустку з моїх очей. Це були очі спасителя, це були очі вбивці.

Що ти відчуваєш до чоловіка, який урятував тебе? Сильну любов, майже релігійне захоплення. Тобі здається, що твій рятівник — сам бог. Тобі здається, що тепер він не відступиться, що тепер він завжди буде з тобою. Хіба ти не зв’язуєш себе назавжди з істотою, яку врятував, думала я? Хіба ти не рятуєш життя для того, щоб обійняти його, обплести себе навколо нього, триматися за нього до кінця?

Не вір йому, казали мені його чоловіки і його жінки, його друзі та його раби. Але як я могла не вірити тому, хто взяв моє життя у свої долоні та виніс його з того світу, як обпалене дерево з вогнища?

* * *

Ми дочекалися темряви і вислизнули з лабіринту. Тихо прокралися до табору афінян. Тесей наказав усім збиратися. Мінотавра вбито, ми маємо відплисти вночі, сказав він.

Ми швидко підняли речі на корабель і відчалили від берега. Тесей підготувався заздалегідь. Він завжди був розумний, надто розумний.

Я ходила тінню за ним. Я була хмарою над його дощем. Я торкалася його пальцями і зап’ястками, я хотіла стати його вітром, його одягом. Будь зі мною, Тесею, як світло з сонцем, як волога з морем. Як свіжість із ранковим повітрям.

Я хочу бути твоєю частиною, твоїм ароматом, покривалом на твоїх плечах, слідом за твоїм кораблем.

Але моя близькість непокоїла його. Я відчула це тієї ж ночі. І ще більше зранку. І ще більше вдень.

Він не мав часу на мене, завжди знаходив собі якусь справу, якогось друга, якогось співрозмовника. Його погляд інколи торкався мене, але тільки ковзав поверхнею, ніби я була рибою, маленькою випадковою рибою, слизькою і невловимою.

* * *

Ввечері ми пристали до острова.

Наксос, казали його раби. Він був немов зліплений з двох тіл, які переплелися одне з одним, які спали одне поруч з одним. Навіть каміння хоче любові.

Тесей наказав закласти табір, зібрати дрова для багаття, поставити кілька наметів. Ми сіли навколо вогнища, я була навпроти нього, я дивилася прямо, не зводячи з нього очей, але він жодного разу не глянув на мене. Може, я — привид?

Закохані ловлять погляди коханих, як птахів, що прилітають раз на рік. Ніщо не ранить їх більше, ніж погляд, що ковзає повз них, що не потрапляє у їхнє серце. Бути ураженим очима іншого — ось щастя закоханого. Бути ураженим у саме серце, розстріляним упритул — ось його насолода.

Коли вогнище стало гаснути, один із воїнів, який сидів поряд із Тесеєм, встав і пішов до моря. Я скористалася миттю, тихо обійшла навколо вогню, сіла біля Тесея. Торкнулася його стегном. Ковзнула пальцями йому по руці. Випадково, звісно, це було випадково, вибач, сказала я. Притулилася до нього боком, тут було тісно, у мене не було вибору, вибач іще раз, сказала я.

Коли він опустив свою руку на землю, я взяла її своїми пальцями. Це не я, це тільки моя рука. Хіба ми знаємо завжди, що роблять наші руки? Хіба ми завжди за них відповідаємо?

Але він не повернувся до мене. Його рука була німою. Вона не знала, що відповісти.

Вогонь піднімався до неба, залишаючи на наших обличчях тіні, як темні тіла, що танцюють перед прощанням.

* * *

О, боги, він покинув мене.

Вранці, коли я спала, Тесей тихо зійшов на корабель і відплив з острова. Навіть птахи, які були поруч, які вили свої гнізда на піску та оберігали своїх маленьких дітей, не відчули його відходу.

Коли сонце торкнулася моєї шкіри, коли сон відлетів від мене і я розплющила очі, його корабель був далеко, він здавався маленькою комахою на світлій тканині моря. Я ледь розпізнала його чорні вітрила.

Мені хотілося кричати від болю. Але мені забракло повітря в легенях. Ріки потекли з моїх очей, я стала німою.

Наче блискавка вдарила в моє серце, і я відчула, що це назавжди, що він не повернеться, що моє кохання стало неможливим.

Людині потрібен час, щоби прийняти неможливість. Щоби поселити її в своєму серці. Ти ніби віддаєш своє тіло удаву, який обпинає тебе і починає душити, повільно, але нещадно. Ти ніби пускаєш убивцю до свого дому, знаючи, що він принесе смерть.

Неможливість, найжахливіше слово. Воно завдає нам болю, воно розтинає наш мозок і наші серця. Його списи гострі, вони ніколи не ламаються, вони встромлюються в тіло назавжди, вони б могли вбити, але змушують жити далі. Вони розрізають душу на дві частини — любов та ненависть. І ти вже не знаєш, як їх поєднати.

Нехай прокляті будуть твої чорні вітрила, Тесею. Нехай серце твоє сповниться скорботою, нехай скорпіони встромлять свої жала в твої руки, нехай море розкриє свої жорстокі обійми перед тобою, пестячи тебе, вбиваючи тебе.

Я стала рити яму на березі. Я хотіла зарити свій біль під землею. Я хотіла зробити цю яму глибокою, немов океан. Я хотіла дістатися серця землі, гарячого та пекучого, щоб мій біль згорів у ньому, щоб навіть попіл розчинився у ньому.

Я рила, не зупиняючись, але море, підступне море, щоразу наступало та заливало мою яму водою. І я починала знову.

Згодом я знайшла гострий камінь. Провела його вістрям по своєму зап’ястку, сильно натиснула, потягнула на себе. Кров потекла з вени.

Я лягла на берег, підставила руки сонцю та заплющила очі. Я хотіла померти без слів, як рослина. Квіти вмирають мовчки.

Я хотіла текти, як ріка, я хотіла, щоб моя душа виливалася кров’ю в море, що мене вигодувало і яке я так любила. Я хотіла стати морем, я хотіла, щоб море стало мною. Я хотіла, щоби море стало багряне від моєї крові і щоб ці червоні барви дісталися Тесеєвого корабля, піднялися його кормою, торкнулися щогли, злетіли до вітрил. Я хотіла, щоб його чорні вітрила стали червоні, мов кров.

* * *

Крізь сон я відчула, що хтось торкнувся мого зап’ястка. Я розплющила очі. Крик вирвався з мене.

Переді мною стояв чоловік, він підніс мою руку до своїх губ. Він стояв спиною до сонця, я бачила тільки його силует у сонячних променях, схожий на силуети богів із палацу Міноса, мого батька. Чоловік торкнувся губами мого зап’ястка, тримав його довго, і мені здавалося, що він повільно п’є мою кров. Потім він нахилився до мене і поцілував мене в чоло. Я пам’ятаю його запах, це був запах винограду.

Він глибоко вдихнув і простягнув свою руку до мого обличчя. Поміж пальцями, великим і вказівним, була ягідка винограду, чоловік торкнувся нею моїх губ і легко провів по них. Випий мене, сказав він. Він розчавив ягідку пальцями, і холодний сік потік моїми вустами, підборіддям, торкнувся шиї, зупинився на ключиці. Випий мене, сказав він. Я ледь розтулила губи, краплинки соку потекли крізь них. Він був солодкий, о боже, який він був солодкий.

Я заплющила очі і знову поринула в глибокий сон. Я відчувала, як чоловік, який пахнув виноградом, провів пальцями по моїх очах, торкнувся щік і змішав моє дихання зі своїм.

* * *

Чи багато часу потрібно, щоб змінити життя? Чи багато часу потрібно, щоб забути горе?

Мій сон був глибокий і довгий. Коли він нарешті покинув мене, я довго не могла поворухнутися, мені здавалося, що я в іншому світі, з іншим серцем, з іншою шкірою. Звестися було складно. Тіло не слухалося мене.

Я подивилася ліворуч і праворуч, я підвелася на ліктях, я вдихнула повітря, що здалося мені теплішим, ніж зазвичай. Кімната, в якій я опинилася, була простора, вікна виходили на море та кипарисовий гай.

Море обіймало берег, немов кохану істоту, притулялося до нього, пестило його, огортало його, питалося в нього дозволу бути поруч.

Чи багато часу потрібно, щоб забути горе? Можливо, ціле життя. Але інколи ти розумієш, що прямуєш до зцілення. Зачиніть вікна моєї душі, боги-охоронці, залатайте всі щілини, закладіть усі двері, крізь які страждання продирається в мою душу. Тесею, я ще пам’ятаю тебе. Я ще кохаю тебе, я ще ненавиджу тебе. Але поглядом своїм уже не шукаю обрію, не шукаю твоїх чорних вітрил, не сподіваюся їх побачити і заплакати від щастя. Біль іще гризе моє серце, ще залишає шрами на моїй пам’яті. Але я відпустила тебе.

Скільки часу я була вві сні? Мовчазна служниця, яка принесла мені води і сиру, посміхнулася у відповідь, але не відповіла.

У мідниці з водою ковзнуло моє відображення. Я поглянула в свої очі, що тремтіли на водній поверхні. Я все в них зрозуміла.

Я спала довго, можливо цілий рік. Мені хотілося, щоби сон мій тривав дев’ять місяців, як сон дитини в лоні матері. Моє горе відійшло, немов води в жінки, яка готова виплеснути з себе нове життя. У мені народилося щось інше. Що це? Я зрозумію, коли воно підросте.

* * *

Чоловік зайшов до мене, коли сонце занурювалося в море. Він нахилився й поцілував мене в чоло. Солодкий запах винограду огорнув мене.

Сам Посейдон, напевно, подарував йому блакитні очі. Чоловік мав бороду, м’яку та чорну, вона лоскотала обличчя, коли він цілував мене. Він усміхався широко, всі його зуби були білі — такі білі, що я побачила би їх у темряві. Їх йому теж, мабуть, подарував Посейдон.

Його звати Діоніс. Ніколи я не чула цього імені. Я син Зевса, сказав він тихо. Я посміхнулася, але не повірила.

Кожного разу, коли він заходив у кімнату, мене наповнював його запах.

Знаєш, казав він, тільки сліпі прагнуть позбутися свого горя, зарити його глибоко в землю, спалити його на вогнищі. Мудрі беруть своє горе та перетворюють його на світло. Вони роблять із міді золото. Орел, який завдавав їм ран, тепер несе їх у небеса. Рани роблять наші душі чутливими. Вони розчиняють наші серця навстіж, як вікна. Вони впускають у серце свіжий вітер.

Бережи пам’ять про свій біль. Щастя — розуміти, що ти зійшов на гору життя і що це було важко. Щастя — розуміти, що ти зробив те, що було важко.

Так казав Діоніс.

* * *

Учора він учинив дивну річ.

Я давно чекала від нього чогось нового, я давно розуміла, що його відвідування — це якась вступна пісня, перший танець, приготування до чогось іншого. Мені велось добре на цьому острові, де був лише він — і моє майбутнє. Де не було минулого.

Учора Діоніс учинив дивну річ.

Він підніс глек із вином до своїх губ, трохи відпив, але ковтати не став. Підійшов до мене, нахилився до мого обличчя, я побачила тонкі зморшки біля його очей, я побачила тоненький шрам на його чолі, над лівою бровою. Вітер розчинив віконниці, увірвався до кімнати, сплутав його довге волосся. Діоніс підніс свої вуста до моїх, торкнувся їх, я відчула смак вина, змішаний із його запахом. Він ледь натиснув, тонка нитка вина ковзнула моїми губами, підборіддям, стекла моєю шиєю. Я ковтнула кілька краплин. Діоніс почав вливати вино мені в губи, зі своїх вуст до моїх, крапля за краплею, тонкими цівочками, він годував мене, наче птах, який годує своє пташеня. Мені було трохи дивно, але разом із тонкими струмінчиками цієї червоної терпкої ріки в моє тіло вливалися радощі.

Він відпив іще трохи з глека та зробив усе знову. Нарешті я відчула, як моє тіло наливається вином та його запахом, і мені ставало легко, мені здавалося, що я можу злетіти над скелями і пролетіти над кипарисовим гаєм, забратися на саму гору, злетіти вище сонця. Я зустріну самого Геліоса, всміхнуся йому, розповім йому свої історії. Геліосе, милий боже, скажу я йому, вже ранок, земля так чекає тебе, і він дивно, але тепло подивиться на мене. Чи любить сонце кого-небудь, подумала я? Чи пестить Геліос когось ночами, подумала я?

Образи та мрії захопили мене, поглинули мене, мені здавалося, що я десь високо, а мій друг продовжував пити вино і цілувати мене. Його руки легко блукали моїм тілом, торкалися моїх стегон та мого живота, мені хотілося, щоб вони проникли всередину, під шкіру, щоб він увійшов у мене струминкою вина, весь без останку, щоби він почав текти моїми венами й артеріями, щоби він зігрів диханням моє бідне серце.

Рука моя обвилася навколо його голови гнучкою стеблиною, я притиснула свої губи до його губ, я зігнула ногу в коліні, щоб торкнутися до його стегна. Я торкнулася долонею його маківки, це було якесь нове відчуття, я ніколи не думала про те, як приємно торкатися долонею маківки чоловіка — ніби він став твоєю дитиною, оберемком квітів, що ти їх зібрала у полі. Мені здавалося, що я тримаюся за серце тепла.

Я заснула в його руках. Дивно, але вві сні до мене прийшов Геліос, бог-сонце, який п’є власне проміння і вливає його в мене, вливає сонячне тепло в мене, щока до щоки, дихання до дихання.

* * *

Наступного дня все сталося знову. Діоніс приніс із собою глек із вином, підніс свої губи до моїх губ, дав їм перетекти одні в одні. Ми були двома ріками, що спускалися з гір та злучалися в долині. Наші внутрішні води змішувалися, перепліталися, переливалися між собою.

Раптом двері кімнати розчинилися, до неї ввійшла служниця, в руці вона тримала кошик. Коли вона його відкрила, звідти вилетіли сім чи вісім маленьких чайок та ластівок, вони стали літати кімнатою та співати своїх пісень. Двоє з них сіли на плечі Діоніса, коли він мене цілував, одна з них опустилася йому на маківку. Я простягнула руку, і моя долоня торкнулася теплого тендітного тіла. Птахи не боялися мене.

Він приходив щодня, в один і той самий час; і з кожним разом просувався далі й далі моїм тілом. Його губи, його язик, його руки, його пальці, його подих відкривали на мені нові території. Я була його островом, я була його землею. Він вивчав його, він намагався зрозуміти, де тут живе тепло, а де холод, він вивчав мої гори та долини, мої ріки та мої водоспади.

Птахи літали кімнатою, чимраз їх ставало більше й більше.

Вчора він торкнувся губами мого лона. Жоден чоловік раніше не торкався до мене там, але я знала, що вони це роблять, і я знала, що мені від цього може бути добре. Мені здавалося, що я стаю озером, і я хотіла, щоби він занурився в нього.

Я знала, що сама після цього пахнутиму вином і виноградом.

* * *

Наступного дня він прийшов не сам. Із ним було двоє жінок і двоє чоловіків.

Діоніс почав так, як починав завжди, і краєчком ока я побачила, що чоловіки та жінки взялись обіймати одне одного. Потім вони підійшли до мене, Діоніс підніс мої руки до тіл чоловіків, жінки стали проводити пальцями по моїх боках, по моїх плечах, по моїх колінах і ліктях. Я відчувала себе частиною божества з десятьма руками.

Діоніс довго дивився на мене, його погляд проникав у саме серце, він плавав у моєму тілі, ніби в’юнка рибка з теплих морів. Після цього він увійшов у мене.

Я знову побачила Геліоса. Моє тіло наповнювалося теплом, саме сонце входило в мене. Я заплющувала очі й бачила Геліоса, я розплющувала очі й бачила Діоніса, його чорні зіниці у блакитних озерах, його нескінченно добрий погляд, шрам над бровою, ластівку на плечі. Долонею я трималася за його маківку, і ластівка щоразу сідала на мої пальці й торкалася їх своїм пір’ям. Я сміялася, й Діоніс сміявся до мене. Ми зупинялася і дивилися одне на одного, немов дві великі хмари, що за мить злучаться, щоб народити дощ. Потім ми знову ставали серйозні, й він відновлював свої рухи. Плавні та мірні, вперед і назад, у ритмі моря.

Жінки брали мої руки в свої та проводили ними по тілах чоловіків. На них уже не було одягу, я торкалася долонями грудей то одного, то іншого, я спускалася до їхніх животів, я торкалася кісток, що випиналися з-під їхньої шкіри, я спускалася нижче, до кожного вістря.

Потім одна з жінок взяла мою руку і піднесла до свого тіла. Я гладила її груди, її живіт, торкалася її ребер, брала її за лікті, вивчала пальцями її коліна і стегна. Інша жінка пестила мене внизу, чоловік підійшов ззаду, почав гладити моє волосся, і я відчула, що наближаюся до чогось такого, що я раніше відчувала лише наодинці з собою.

Я заплющила очі й мені здалося, що Геліос вибухнув у мені.

* * *

— Я народжений зі стегна Зевса, — казав мені Діоніс. Він проводив пальцями по моїх стегнах, він вивчав їхні лінії, він інколи затримувався на деяких точках, ледь натискаючи, потім відпускаючи.

— Дотик — наш головний дарунок, — казав мені Діоніс. — Наші пальці бачать більше, ніж наші очі, вони чують краще, ніж наші вуха. Кохати — значить торкатися, — казав мені Діоніс.

Він учив мене торкатися до свого тіла так, наче я виконувала найважливішу річ у своєму житті. Він учив мене торкатися до його плечей і відчувати струм, що іде крізь них, — і потім відчувати той самий струм у своїх плечах. Торкатися до його вуст і відчувати вологість власних. Торкатися до його стегон і відчувати тремтіння своїх.

Він клав мене на живіт і легенько проводив пальцями від маківки до перших в’язок шиї, зупинявся на них, торкався одного з них так, що все моє тіло тремтіло від насолоди, потім цілував цей в’язок, беручи його вустами, наче ягідку винограду. Потім рухався далі, від шиї до хребта, вивчаючи кожен з його маленьких пагорбів і впадин. І завжди між в’язками він знаходив точки, від яких солодка ріка розтікалася моїм тілом, і я відчувала тепло у кінцівках, на кінчиках вух, тонке лоскотання у підошвах ніг, мені здавалося, що я відчуваю тонкі невидимі нитки, що поєднують різні території мого тіла.

Він спускався нижче, до сідниць, а потім підіймався знову нагору, жодного разу не виходячи поза межі хребта, торкаючись тільки його, ніби це була дорога щастя.

— Зроби це зі мною теж, — попросив він.

Він ліг на ліжко, і я провела пальцями тим самим маршрутом, іноді затримуючись на хребцях, іноді натискаючи або відпускаючи. Його шкіра була гладка і рівна, його подих був глибокий, інколи з його вуст виривався легкий стогін, він заплющував очі.

— Сім’я чоловіка в його голові, — казав мені Діоніс. — Воно тече з голови вниз, до його ядер і його вістря, тече шиєю та хребтом, як річищем великої ріки, зупиняється в колінах та суглобах. Кожен дотик — це водоспад, це дощ насолоди, це торкання великої ріки життя.

— Я народився зі стегна Зевса, — казав мені Діоніс. — у стегнах і колінах, у спині та шиї, у мозку та сімені він мав свою силу. В усьому своєму тілі, великому й потужному.

Я й далі пестила його спину, відчуваючи, що занурююся в озера великої рідини життя. Я торкалася його колін і його стегон, суглобів на пальцях, обводила навколо них своїми долонями, торкалася їх губами, огортала своїм диханням. А потім цілувала його в очі, де рідина збиралася найчастіше, де вона витікала, наче з самого серця.

— Це все моя велика ріка, — казав Діоніс, — від очей до колін, від маківки до ядер, це все одна ріка мого життя. І коли мене вбиватимуть, коли рватимуть на шматки, в кожному шматку моє життя триватиме, як тривало воно в Орфеї, моєму великому братові, — бо коли мене вбиватимуть, мене ставатиме тільки більше, значно більше.

Так казав Діоніс.

* * *

Я любила обіймати його коліна. Любила огортати їх своїми руками. Я відчувала, як його сила входила в мене, як ця вічна рідина життя, що збиралася в колінах, немов у великих міхах з вином, давала мені сили.

Коли ми спали, я торкалася своїми стегнами його колін, обплітала його ноги своїми ногами, притягуючи їх ближче до себе, притискаючи їх до себе, обіймаючи їх.

* * *

Кохання стало легке для мене.

Радісно було ділити його з іншими, радісно було дарувати себе та приймати дари інших, як плоди багатого врожаю, як воду після нічної зливи, що збирається в пальмовому листі. Хіба кохати — значить володіти? Хіба, даруючи кохання чоловікові, я стаю його володаркою? Хіба я можу керувати ним, як царі керують своїми рабами?

Кохання — це дар, а його вважають купчою, правом на власність, правом на владу. Кохання — це дар, а його вважають правом посадити людину за ґрати і носити їй харчі та воду, немов в’язню, здобутому в тривалих походах на північ, у країни варварів.

Діоніс навчив мене приймати кохання, як сік ягідки винограду, яку він розчавив у мене на губах тоді, першого дня.

Кажуть, він зачарував мене, кажуть, що я втратила зв’язок із реальністю. Але хіба не ліпше жити в чарах, ніж у відчаї?

Я втратила зв’язок з реальністю, але я знайшла зв’язок зі щастям.

Одного разу, стоячи ввечері на березі, спостерігаючи за тим, як Еос тягнеться до горизонту, як вона м’яко падає в обійми Титона, я відчула чиюсь присутність. Я відчула тепле дихання, шелест і шепіт, тихі розмови. Голоси були приємні для мене, вони торкалися кімнат мого серця.

Раптом чиїсь руки торкнулися мене. Я спробувала взяти їх у свої долоні, обгорнути навколо себе, повернутися назустріч до них — але тієї ж миті відчула доторк тонкої тканини до свого обличчя. Темна хустка покрила мої очі.

О, боже, я засміялась, я нічого не бачу. Зір тепер тобі ні до чого, шепотів голос, інші відчуття проникнуть у тебе. Дотики, запахи, смак, звуки, віддайся їм, впусти їх у себе, розкрий для них своє тіло і свою душу.

Хустка була на моїх очах, я відчула легкі дотики губ до моєї шиї.

Жіночі ліворуч, м’які та гнучкі, вони зросталися з моєю шиєю, не відчували відмінностей, моя шкіра сама до них прагнула, вони були її частиною, як небо стає частиною моря рано-вранці, зливаючись з обрієм.

Чоловічі праворуч, тверді та обпалені сонцем, між ними і мною була відстань, але крізь цю відстань я відчувала дію магніту, і я ніби долала цілий всесвіт, як промінь світла пронизує темряву. Ніжна жорсткість чоловічих вуст була приємна мені, дуже приємна.

Ще одні чоловічі вуста цілували мої щоки, чиїсь руки скидали з мене туніку, ледь торкаючись шкіри.

Коли тіло моє геть оголилось, один із чоловіків став переді мною й обійняв мене. Він притиснув мене до свого тіла, він дав моїм грудям торкнутися його грудей, своїм серцем відчула я биття його серця. Я гладила його тіло, велике та сильне, таке знайоме — але найбільше хотілося мені сховати своє обличчя на його шиї, завмерти там, укритися там.

Інший чоловік стояв у мене за спиною й торкався мене внизу, він цілував зверху мої хребці, один за одним — як туман, що цілує гірські вершини, оповиваючи їх та розчиняючись у них — і музика розлилася всім моїм тілом, струм ішов усією шкірою, я була щаслива від усіх цих торкань.

Обидва чоловіки щось шепотіли, і крізь шум моря я намагалася розрізнити улюблений тембр, один-єдиний голос, який я любила понад усе.

Я простягнула руки до того, хто цілував мої очі та губи, я провела пальцями по його обличчю, я поклала свою долоню на його маківку, я провела рукою йому по плечах і по грудях, я спустилася вниз. Я все упізнала. Діонісе, це ти?

Тихий радісний сміх пролунав у відповідь. Це я, Аріадно, промовив коханий голос, але він лунав не попереду, а позаду, він торкнувся моїх хребців на шиї і завмер.

Я простягнула руку назад, намацала його маківку, притисла його обличчя до своєї шиї, опустилася додолу до його в’язок. Я все упізнала. Діонісе, це ти?

Тихий радісний сміх пролунав у відповідь. Це я, Аріадно, промовив коханий голос, але він лунав не позаду, а переді мною, він торкнувся мого обличчя, моїх губ та повік — і завмер.

Він був попереду мене й позаду мене, він пестив мої груди та мою спину, він цілував мої очі та хребці на моїй шиї. Я відвела руку позад себе, торкнулася долонею його маківки, притягнула його до свого тіла, притисла його обличчя до своєї шиї. Іншу руку я випростала, торкнулася долонею його маківки, притягла його до себе, притисла його обличчя до свого обличчя.

Він почав повільно входити в мене, ми погойдувалися в одному ритмі, ми стали одним кораблем на хвилях великого моря, я тримала одного за маківку і притискала його до свого обличчя, я тримала іншого за маківку і притискала його до своєї шиї. Ми були схожі на триголового бога.

Раптом жіночі руки стали торкатися мене. Раптом жіноче дихання стало блукати моїм тілом. Торкнися її, прошепотів мені Діоніс. Упізнай її.

Чоловіки відійшли від мене, жінка стала переді мною, торкнулася моїх грудей, я торкнулася її грудей, вона торкнулася моїх стегон, я торкнулася її стегон, вона ковзнула пальцями моїм животом, я ковзнула пальцями її животом, всі лінії її тіла здавалися мені рідними, дуже знайомими, дуже близькими, немов я торкалася їх із дитинства, немов це тіло навпроти було моє.

Чоловіки підійшли до мене знову, почали торкатися нас обох, наблизили нас іще більше, ми були вже сплетені, як дві нитки на візерунках моєї матері, ми були вже єдиним цілим, наші губи були одним цілим, наші язики блукали плечима одна одної, наші тіла розкривалися назустріч одна одній.

Хто це, шепнула я, хто ти, спитала я, хто ця жінка, всміхнулася я.

Це ти, Аріадно, це теж ти, Аріадно, відповів мені Діоніс.

Двоє чоловіків були моїм коханим Діонісом, єдиним у двох тілах, і я насолоджувалася двома парами рук, двома голосами, двома сильними тілами. Дві жінки були мною, єдиною в двох тілах, і я насолоджувалася собою всередині та собою ззовні.

Ми переплелися вчотирьох, ми кохали одні одних, поки Еос не встала з обіймів Титона. Нас було четверо, але нас було двоє, я й Діоніс, а інколи мені здавалося, що нас тисячі, а інколи мені здавалося, що нас троє: я, Діоніс, і щастя.

Пенелопа

Я не пам’ятаю, як на острові з’явилася ця жінка з золотим волоссям.

Її руки були тонкі, її очі дивилися вниз, її шкіра була гладка, така гладка, якою ніколи не може бути морська поверхня, навіть у часи спокою.

Вона часто притискала руку до скроні. Вона не дивилася на море, вона сміялася рідко, але робила це всім тілом, більше руками та плечима, ніж голосом, більше очима та ключицями, ніж легенями. Все тіло її рухалося, коли сміх входив у її душу, вона опускала голову вниз, дивлячись у землю, соромлячись своєї радості, вважаючи її чимось нечистим.

Одразу відчула я спорідненість наших душ, ми наче були двома краями одного острова, кроною та корінням одного дерева, стеблиною та квіткою однієї рослини.

Пенелопо, сестро, чи може хтось на цьому світі зрозуміти тебе краще за мене? Чи може хтось на цьому світі зрозуміти мене краще за тебе?

Я плету, ти розплітаєш, я чекала і ти чекала, в моєму серці єдналася любов і ненависть, і в твоєму теж. Чоловіки нами знехтували, але боги нас полюбили, ми обидві вбили монстра в собі, жорстокого монстра, що ім’я йому — відчай, чорний відчай, і байдужість, біла байдужість. Я плету, ти розплітаєш, з моєї нитки ти сплетеш саван, але він буде не для похорону, він буде для радості.

Я не дивлюся на море, Аріадно, — казала мені Пенелопа, — я надто довго дивилася на горизонт, двадцять років, що минули, як двадцять життів. Я не боюся цього погляду, в мені вже немає страху, але я просто не хочу його. Я відчуваю ненависть до лінії горизонту, цієї порожньої лінії, що єднає море і небо, і що ніколи не несе звісток, а як і несе, то тільки злі, тільки зневіру.

Пенелопо, казала я, як же добре зустріти рідну душу, як же добре зустріти людину, з якою ідеш одним шляхом, з якою думаєш одні думки, одні думки на двох — немов ламаєш навпіл кусень хліба, один на двох.

* * *

Діоніс приходив до неї інакше, ніж до мене.

Мені відкрив він тіло та насолоду, точки мого струму, долини моєї радості. Моє тіло ожило під його доторками, під його диханням, теплим, як повітря у травні.

Найголовніше для мене було це: сильні руки чоловіка, що торкаються тебе, як тонкої рослини, що знають міру своєї сили. Які вміють торкатися так, щоб не зламати тебе.

Він міг бути зі мною так, ніби нікого більше не існувало. Ніби він узяв увесь світ, усіх інших людей, усіх інших жінок, усіх героїв і монстрів, і сховав їх глибоко під землею.

Він пробудив моє тіло, а потім моє тіло пробудило мою душу. Спочатку була радість моєї шкіри, і лише потім була радість моєї душі.

Але Пенелопі потрібно було інше. Її тіло за двадцять років стало пустелею. Двадцять років чекання на Одіссея були роками засухи, вона була схожа на статую, в очах якої була глибина, але в лініях її був лише мармур. Дотик був нездатний пробудити її. Дотик міг рухатися поверхнею, торкатися верхівок дерев і пелюсток квітів, але що робити, коли ні дерев, ані квітів уже немає? Що робити, коли все стало піском і камінням?

Життя зменшилося в Пенелопі, стало малим острівцем, схованим далеко у відкритому морі, так далеко, що й не знайдеш. Дотик не міг дістати його. Пестощі не могли дістати його. Надто, надто глибоко.

Їй потрібні були слова. Пенелопі потрібен був голос. Голос, який проникає вглиб, слова, що розтоплюють кригу.

Говори з нею, Діонісе. Випускай своїх птахів-вісників, видихай своє тепло, говори з нею лагідно, говори тихо і м’яко, говори хвилями, як море, але тільки не торкайся до неї. Будь ласка, не торкайся до неї.

Я промовляла це своїм поглядом, я намагалася пояснити це словами. Але він і так усе розумів.

Діоніс говорив із Пенелопою щодня, видихаючи своє тепло, огортаючи його в слова, кожне з яких було кораблем із гарячим вогнищем на борту.

Він говорив із нею. Він давав говорити їй.

І вона говорила.

* * *

— Хіба я могла інакше? Хіба я могла зробити інакше? Пенелопа дивилася на Діоніса, тримаючи руку біля скроні, стоячи спиною до моря.

— Двадцять довгих років Одіссей блукав світом, блукав цим морем, у якому так легко знайти шлях додому.

Кажуть, що море нескінченне, що межа його завжди тоне в горизонті та зливається з небом.

Це неправда.

Наше море мале й тендітне, наповнене краплями тверді, сузір’ями островів. Мій батько був мореплавець, він часто показував мені карти, по яких він завжди знаходив шлях додому. І я бачила синю тканину, на якій камінцями були розкидані острови — землі царів.

У нашому морі легко знайти шлях, у ньому складно загубитися. Нескінченність — це брехня, Діонісе.

Двадцять років я не бачила його. Двадцять років — це десять і десять, правда?

Десять років він воював, я знаю. Десять років він бився у Трої. Я так і не зрозуміла, за що саме. За щастя свого друга, Менелая? За красу його дружини, Гелени? За бажання своєї богині, Афіни?

Ну гаразд, десять років він воював.

Але куди він подів іще десять років? Які боги вкрали їх у тебе, Одіссею, в якому підземеллі ти їх залишив?

Я ходила до жриці Аполлона. Вона розповіла мені про Трою, про Сциллу і Харибду, про безжального Посейдона, про Еола та про його воїнів.

Гордість огорнула моє серце, гордість від того, що я чекаю на цього чоловіка. Я готова була чекати ще.

Але потім я пішла до жриці Посейдона. Вона розповіла мені про Цирцею, Каліпсо і Навсикаю. Про те, що Одіссей пізнав кохання цих жінок. Про те, що він був у їхніх обіймах, що проникав у їхні тіла, що говорив їм речі, які говорив мені — а можливо й ті, яких він мені ніколи не говорив.

Ненависть проникла в моє серце. Ненависть від того, що він не прагнув повернутися до мене. І тоді я зрозуміла, що не можу чекати далі. Що я маю піти, зникнути, сховатися під землю, знайти свою порожнечу. А потім знайти того, хто утішить мене.

Біль наповнює мої груди холодним озером, коли я розумію, що Одіссей міг кохати іншу жінку. І що він міг кохати її по-іншому.

Він не мчав до мене, він не долав перепон, не молив богів, щоб дістатися Ітаки, він давав себе ошукати, він хотів красивих примар, — але тільки не мене.

Твій дім там, де тобі тепло, де є ніжне дихання поруч, де ніжна рука торкається твоєї шиї і де ти прокидаєшся поруч із тим, кого впізнаєш на дотик. Він знаходив собі це щастя, — і він не прагнув іншого.

Чекання — це амфора, в яку ти набираєш воду; ти можеш лити довго, поки в ній залишається місце, поки в ній іще є хоча би трохи порожнечі. Але настає мить, коли амфора наповнюється до краєчка, і тоді кожна нова крапля стає зайвою.

Ти терпиш, довго, днями та ночами, ранками та вечорами, але настає мить, коли ти вже не можеш терпіти. Коли ти більше не можеш дивитися на горизонт. Коли ти більше не можеш дивитися на море. Коли ти повертаєшся до нього спиною.

Діонісе, скажи мені — в якому підземеллі він сховав ті інші десять років?

* * *

— У моєму серці порожньо. Велика чорна печера в ньому, де зникають думки, де зникають почуття — як рибацькі човни у глибині океану. Ти розумієш мене?

Діоніс стояв позаду неї, між нею і морем. Сонце спускалося йому на маківку і занурювалося в його волосся.

— Хіба боги можуть зрозуміти біль смертних? — запитала Пенелопа. — Смертні зіткані з болю, все їхнє життя — розчарування, бо їхні бажання ніколи по-справжньому не здійснюються.

З моря до них летіла біла чайка, Діоніс простягнув праву руку, і вона сіла просто на його лікоть.

— Як ти думаєш, хто щасливіший, птахи чи люди? — запитав він у Пенелопи.

— Птахи.

— Чому?

— Бо вони мають те, що хочуть.

Діоніс заплющив очі, підняв голову до неба, повернув голову до чайки, розплющив очі та заговорив із нею.

— А ти як думаєш, хто щасливіший, птахи чи люди?

— Люди, — відповіла чайка.

— Чому? — запитав Діоніс.

— Бо вони хочуть те, чого не мають.

— У чому ж щастя — хотіти те, чого не маєш?

— Коли дуже хочеш чогось, стаєш схожий на бога. Ти створюєш те, чого немає. І нове життя народжується у твоїх руках.

Діоніс усміхнувся.

— Вона занадто розумна як на чайку, — сказала Пенелопа.

— Чайки зі мною — не просто чайки.

Діоніс стояв, розвівши руки широко, і білі чайки стали сідати на нього одна за одною, на його руки, на його плечі, на його маківку, на його ноги, чіплятися за його одяг та за його коліна. Скоро він став схожий на скелю, обліплену птахами. Потім різко скинув руки вгору, і чайки злетіли в повітря.

— Мойра посилає нам порожнечу для того, щоб ми наповнили її чимось новим. Тільки той, хто відв’язався, здатен прив’язати себе. Тільки той, хто відчув порожнечу, може відчути повноту. Готуйся до повноти, Пенелопо. Готуйся до водоспаду.

Так казав Діоніс.

* * *

Це була печера на березі, темна печера з великим просвітом нагорі, крізь який падало сонце, крізь який її наповнювала спека.

Сюди Діоніс привів Пенелопу.

— Зроби так, як я попрошу, — казав він, — зроби все так, як я попрошу.

Вона мовчала, слова крутилися в її голові, в її душі, але жодне з них не могло вилетіти назовні. Пенелопа відчувала, що він готує для неї щось особливе.

— Три дні та дві ночі ти проведеш тут, — сказав Діоніс. — Ти не матимеш води, ти не матимеш їжі. Сонце падатиме згори, крізь той великий просвіт над твоєю головою. Прийми його нещадність і жорстокість, прийми її з силою, що є в тобі. Спрага душитиме тебе, як пустельна змія, але спробуй прийняти цей жар повністю, без докору. Хай терпіння буде твоїм супутником.

Так сказав Діоніс. Після цього він покинув її.

Сонце сходило рано, його жорстоке проміння падало крізь великий просвіт нагорі. У печері було порожньо, ніхто не приходив до неї, ніхто не говорив із нею. Самотність була її супутником, самотність і трохи терпіння.

На другий день терпіння майже не стало. Вона підіймала голову і кликала Діоніса. Я втомилася, кричала вона, я більше так не можу, порожнеча і спека з’їдають мене.

Будь смілива, відповідав його голос. Май терпіння, лунали його слова. Скоро легкість прийде до тебе.

Спрага виїдала її губи, сухе повітря роз’їдало її піднебіння, вона втрачала сили, Діонісе, дай мені пити, я так більше не можу, я більше так не можу, дай мені пити, будь ласка, зжалься наді мною.

Хай твоя сила дасть тобі спокій, відповідав його голос.

І вже тоді, коли їй здавалося, що далі терпіти несила, сонце послаблювало свій жар, тінь падала у печеру, а з тінню прохолода, а з прохолодою полегшення.

Ще трохи, Пенелопо, ще зовсім трохи, промовляв голос.

Третього дня вона вже лежала без сил. Сонце було нещадне, воно випалювало печеру, воно висмоктувало з неї залишки її рідин, залишки її життя.

Раніше вона намагалася більше дивитися в небо, мружачись від яскравого світла; час від часу птахи пролітали між хмарами, сідали на краєчок просвіту і дивилися вниз. Але цього дня навіть птахів не було.

Печера була її душею, спаленою довгим чеканням на Одіссея, випеченою сонцем, виїденою сухотою. Не було більше жодної надії, не було де шукати спасіння.

Діонісе, немає де більше шукати надії, казала вона, навіщо ти покинув мене, боже.

Раптом маленька краплинка впала на її чоло. Потім іще одна. Потім іще кілька впали на її руки. Потім велика крапля впала на її маківку. Потім на неї почала струменіти вода, чиста і прозора.

Вона підставила під неї руки, почала пити, її пустеля нарешті вбирала в себе дощ. Струминка збільшувалася, вона була вже з палець завширшки, а потім — як три пальці, а потім — як долоня, а потім — як лікоть, а потім — як її тіло.

Потужний чистий водоспад бив згори, з того просвіту, звідки раніше палило сонце, з того самого прорубу, звідки перед тим лилися її тортури, звідки йшов її відчай — тепер звідти била вода, прозора прохолодна вода, звідти била її радість. Водоспад омивав її втомлене тіло, робив її твердість м’якою, змивав затверділе каміння з її шкіри і з її серця, вона стояла під ним, вона омивалася ним, вона купалася в ньому, вона ставала нова у ньому.

Це була не просто вода, це було щось особливе, це була вода з запахом винограду, це була ріка з присмаком вина, це була ріка життя.

— Це ти, Діонісе? — засміялася Пенелопа. — Це ти, ти став водою, ти став водоспадом, це справді ти? — кричала вона.

Течією відповіла вода, шумом і шепотом відповіла вода, ти дочекалася цього, ти дочекалася цієї свіжості, цього струму, цього водоспаду.

Порожнеча твоя відступила, твердість твоя відступила. Пий, Пенелопо, пий, скільки захочеш.

* * *

Минуло кілька днів, і Діоніс відвів Пенелопу на берег ріки.

— Це ще одне твоє випробування? — засміялася вона. Він не відповів, лише м’яко подивився на неї і взяв її за руку.

— Перепливи цю річку, — заговорив він, — але пам’ятай: течія тут швидка, вода оманлива. Річка хитрує зі смертними, і хитрість її смертельна. Вона грається з тими, хто виступає проти неї.

Найбільша небезпека там, де її не чекаєш. Найбільше загрожує той, кого не помічаєш.

Поволі почала Пенелопа входити в річку, поволі тіло її звикало до холоду. Вона занурювалася у воду, обережно, ніби вростаючи в нове тіло, більше та безумніше.

Нарешті вона попливла. Течія відносила її ліворуч, але плисти було нескладно, хіба це випробування, думала вона, хіба немає нічого простішого за це випробування, думала вона.

Вона обернулася і подивилася назад, а потім перед собою; річка була вузька, звивалася змією і на кожному вигині залишала широкі коси з піску і мулу. Другий берег був уже зовсім близько.

Пенелопа зробила останні зусилля. Кілька разів спробувала дістати ногами дна, нарешті вона знайшла опору. Але течія несла її далі, і хоч правою ступнею вона торкнулася дна, під лівою досі була прірва, пісок робив внизу якийсь дивний вигин і пропадав, розчинявся у глибині. Вона зробила ще кілька сильних рухів, напружилася, почала плисти з усіх своїх сил, щоб стати на вузьку смужку землі, якої торкнулася правою ногою. Знову намацала нею смужечку піску, але течія знову тягнула її вбік, і зліва відкривалася прірва.

Пенелопа пробувала ще й ще і поволі стала втрачати сили. Вона задихалася, судома стискала її ступні і стегна. Хапала ротом повітря, але ковтала воду, її дихання рвалося, страх наповнив її. Будь-що прагнула вона вхопитися за ту смужечку землі; їй раптом здалося, що це її останній шанс, і якщо зараз вона не допливе, то не допливе ніколи, що та яма ліворуч поглине її назавжди. Вона напружила останні сили, пливла проти течії до тієї точки спасіння, знову стала правою ногою на дно, знову простояла лише мить, але знову течія була сильніша і збила її з ніг. Річка швидшала, і що більше зусиль докладала Пенелопа, то сильнішала течія, то нещадніше вона зіштовхувала її з того маленького краєчка землі, що був для неї спасінням. Пенелопа занурилася у воду з головою і почала тонути, не маючи сил боротися, вода забила її ніс і її горло, вона нічого не бачила, вона задихалася.

— Не борися, Пенелопо, не борися, — раптом почула вона знайомий голос. Він ніби говорив зсередини неї, він ніби говорив із її серця.

— Немає сенсу боротися з тим, що сильніше за тебе. Прийми його, прийми його шлях, віддайся йому, нехай ріка віднесе тебе туди, куди сама захоче. Стань її союзницею. Позич їй своє тіло.

Якась м’яка сила виштовхнула її нагору, вона ковтнула повітря на повні груди, перевернулася на спину, дала сонцю торкнутися свого обличчя. Ріка несла її вниз, лагідна, сильна, жорстока ріка, вона забула про ту смужку землі, вона просто віддалася потокові, що не бачив нічого і не чув нікого.

Якщо не можеш подолати те, що сильніше за тебе, постанови так, щоб воно зробило сильнішим тебе, шепотів їй голос. Впусти чужу силу в себе, впусти силу ворога в себе, дай їй розтектися твоєю душею, обмани її, дай їй відчути свою владу над тобою — а потім зроби її своєю.

Течія несла її вниз, стрімко, швидко, дерева на березі пропливали повз неї, але Пенелопа вже не витрачала сил.

Не боролася з течією, прийняла її як старшу сестру, прийняла її силу та її неминучість.

Нарешті ріка повернула ліворуч, і берег ніби сам плив їй назустріч. Вона побачила перед собою велику піщану косу, течія несла її просто на неї. Скоро, дуже скоро Пенелопа відчула дно під своїми ногами, міцну широку опору, на яку вона могла стати обома ногами.

Вона вибралася на берег, лягла на живіт, притулилася щокою до мокрого піску. Спокій землі проникав крізь її шкіру. Інколи приймати щось краще, ніж боротися з ним, шепотів її власний голос. Інколи ти програєш, коли борешся, і перемагаєш, коли програєш.

Інколи ти перемагаєш тоді, коли не хочеш більше перемогти.

* * *

Наступної ночі Діоніс прийшов до неї.

Він увійшов до її покою, запалив лампаду, сказав кілька лагідних слів. Пенелопа звелася на ліктях.

— Що сталося? — запитала вона.

— Ти спиш, Пенелопо. І бачиш мене вві сні. А вві сні ми можемо робити багато незвичних речей.

— Наприклад?

— Наприклад, літати.

— Але я не вмію.

— Я тебе навчу.

Коли вона вийшла з будинку, Діоніс стояв до нього спиною, обличчям до моря, він гладив свою густу бороду, місячне світло торкалося його плечей.

— Як ти навчиш мене? — спитала Пенелопа.

Діоніс не відповів, він просто розвів руки, підняв їх трохи угору, він став схожий на тонке дерево, що тягнеться до сонця, набрав повні груди повітря — і відірвався від землі.

— Повторюй за мною.

Пенелопа зробила так само, розвела руки, підняла їх долонями до неба, вдихнула повітря на повні груди.

— Легкосте, увійди в цю жінку, зроби її пір’ям чайки, жменею повітря, — сказав Діоніс.

Наступної ж миті Пенелопа відчула, як її тіло відривається від землі, як вітер гойдає її в усі боки, як він її перевертає вниз головою, — вона закричала, спершу зі страху, а потім від захвату.

— Керуй руками, ніби пливеш — тільки вода навколо тебе значно м’якша, ніж ти звикла, — казав їй Діоніс, — руки тобі потрібні для рівноваги, між верхом і низом, між лівим і правим, між тобою і світом.

Вони летіли над островом, вони летіли над морем, вони дивилися вниз і сміялися, сміялися з цієї радості, бачити так багато, бачити землю і море, охоплювати оком те, чого ти ніколи не пройдеш ногами, чого ти ніколи не побачиш із землі.

Еос підіймалася з-за горизонту, фарбуючи море в червоне та рожеве, а потім у жовте, в потім у біле.

— Куди ми летимо, Діонісе?

— До тебе.

— Куди до мене?

— На Ітаку.

— Хіба я щось там забула?

— Не знаю. Це знаєш тільки ти.

Пенелопа навчалася мистецтва літати, мистецтва бути легкою, бути невагомою, мистецтва бути вразливою перед подихом вітру і не мати страху перед висотою.

Вона побачить Ітаку знову, але цього разу згори, з неба. Вона ніколи не бачила її такою, вона бачила її тільки зсередини, і лише одного разу з моря, одного-єдиного разу, під час їхньої подорожі з Одіссеєм. Тоді він ставав на борт корабля, брав її на руки і стрибав униз, у тепле море, не відпускаючи її навіть під водою, рухаючись самими ногами, він випливав на поверхню і лише там розплітав свої обійми.

Тепер вона дивилася на Ітаку згори, вона знову з чоловіком, із чоловіком-богом, який заплітав свою бороду в коси, який давав їй повноту, який обіймав її душу, не торкаючись її.

Вони кружляли над берегом, як дві чайки, огорнуті в хмари, тихі та непомітні.

Жінка з золотим волоссям стояла на березі і дивилася на море. Її плечі тремтіли, з її очей текли сльози. Вона опустилася на коліна й обійняла обличчя руками.

— Хто ця жінка, Пенелопо?

— Це я.

Вітер гладив її волосся, плутав її пасма, занурював у них свої невидимі руки.

— Це я минулої весни.

— Але чому вона плаче? — спитав Діоніс.

— Вона тужить за чоловіком.

— Що ще вона робить?

— Нічого.

— Хіба туга може заповнити життя?

— Може.

— Хіба вона може дати щастя?

— Може.

Діоніс мовчав і слухав її.

— Бо туга є чесність, — казала Пенелопа. — Коли тужиш за кимось, кого кохаєш, в тобі багато болю, але і багато чесності теж. І це також щастя, щастя чесності, щастя болю, неминучого болю. Ти можеш бути щасливий від нещастя, коли розумієш, що воно невідворотне.

— Але чому ти вже не там? Чому ти пішла звідти? Чому ти прийшла до мене?

— Тому що приходить час, коли туга стає хижаком. І тоді вона пожирає життя інших. Вона пожирає життя твоєї душі. Туга не може бути нескінченною. Ти не можеш чекати нескінченно.

— Це і була твоя порожнеча?

— Спочатку це була моя повнота. Туга стала моєю супутницею, моїм другом. Я жила завдяки їй. Я жила нею. Але потім вона стала жити мною. Вона стала жити моїм життям, вона забирала мене у себе самої. Тоді повнота стала порожнечею. Вона вичавлювала з мене моє життя. І я вирішила втекти.

— Що ти відчуваєш зараз, Пенелопо?

— Знання. Я відчуваю знання, воно входить у мене, в моє тіло і в мою свідомість, з ясністю сонця. Я бачу себе, тодішню і нинішню, з ясністю сонця.

Діоніс уважно дивився на неї.

— Бо лише тоді ти себе розумієш повністю, коли дивишся на себе ззовні, — казала Пенелопа. — Ззовні, і згори теж. Лише тоді ти розумієш себе, коли бог дивиться на тебе. Коли ти дивишся на себе очима цього бога.

* * *

Він її не торкався.

Він говорив із нею, він слухав її, але не торкався її. Між ними було багато тепла, але це не було тепло шкіри, це не було тепло тіла.

Душа Пенелопи прокидалася в ній, як після тривалого полону, після глибокої ями, холодної ями очікування. Вона знаходила саму себе, маленьку рослину, колись прив’язану до лінії горизонту. Її насолодою ставала свобода, солодким ставало її відлучення від світу і від усіх, від чекання і від кохання.

Сила входила в неї, тонка і гостра сила, як ріка у своїх початках, і вона відчувала, що ця ріка набиратиме вод, багатих і потужних, і плистиме, куди захоче.

Сила входила в неї.

І лише тоді вона дозволила собі знову впустити в себе думки про Одіссея. Тільки тоді вона могла з ними залишитися віч-на-віч, не ризикуючи, що це її знищить, розчавить, що вона загине в урагані пам’яті про нього.

Бо пам’ять є звіром, і відчай — його гострими пазурами, бо пам’ять є птахом, і відчай — його кігтями, бо пам’ять є змієм, і відчай — його кільцями і його отрутою.

Тільки тепер, коли з нею була сила, їй не потрібно будувати стіни в своєму серці, тільки тепер вона могла подивитися в очі Одіссею, в очі своєму минулому щастю, що його ніколи не можна повернути.

Тільки тепер вона могла сказати, що може собі дозволити подивитися на нього ще раз. Подивитися на нього зі спокоєм та миром, із яким море дивиться на смертних.

* * *

Де ж ти тепер, Одіссею?

Я знаю, куди ти подів отих десять років. Ти подарував їх іншим жінкам. Цирцея, Каліпсо, Навсикая — я правильно вимовляю їхні імена, милий?

Я знаю, ти підкорював їх, ти володів ними, ти дарував їм радість і брав у них насолоду.

Коли жінка хоче чоловіка, вона хоче його всього, без останку. І коли чоловік дарує їй лише частину себе, це для неї смертельна образа. Вона бере цю частину і кидає її у вогонь. Безжально і жорстоко. Якщо чоловік дарує їй себе шматками, вона і спалюватиме його шматками. Все або нічого, Одіссею.

Але є тільки одна жінка, яка по-справжньому підкорила тебе. Яка випила твою волю, яка вичавила твою пам’ять, з якої все почалося.

Її очі ніколи не пестять, вони пожирають. Її волосся не схоже на ріки і водоспади, воно схоже на стріли, що падають з небес. Її дотики не залишають ніжних стогонів, вони залишають шрами.

Цю жінку звати війна. Цю жінку звати Троя.

Троя

Три місяці минуло відтоді, як я вийшов з Аїду.

Душа не може покинути царство мертвих сама, за нею мусить спуститися смертний.

Я, Одіссей, був смертним, який спустився за Актеоном. Ми разом сіли в човен і поплили водами Стикса. Тіло повернулося до нього, коли перше проміння сонця торкнулося його тіні. Тієї миті я мав заплющити очі.

Людські тіла — творіння сонця і води. Обох їх немає в Аїді.

Коли ми виплили на сонячне світло, я поглянув на цього хлопця. Він був іще дитям. Але його очі бачили красу божества. І гнів його теж. А на дні гніву вони бачили милосердя.

Артеміда попросила мене відвезти Актеона на острів Делос. Там Лето народила їх з Аполлоном.

Ми дісталися туди за десять днів. Актеон мав зібрати оберемок маків, залишити частину на вівтарі Аполлона, піднятися невеликою горою, спорудити з кількох каменів вівтар Артеміди, покласти маки на нього. Чекати полуночі. Вона мала прийти до нього.

Той, хто бачив красу богів, або вмирає, або стає особливим.

* * *

Море тримало мене у своїх велетенських руках, я був комахою, яку воно може розчавити одним непомітним рухом, коли тільки йому заманеться.

Питання лише в тому, чи справді воно знає про моє існування, щоб хотіти моєї смерті.

Іти назад складніше, ніж іти уперед. Ти ніби знаєш місцевість, але тебе гризе біль, відчуття того, що ти лише повертаєшся туди, звідки прийшов. Що твоє життя і твій шлях не варті нічого, бо ти маєш згорнути його, наче килим, що його подарували батькам у день твоєї появи на світ.

Частині людей, яких я забрав у Цирцеї, я знайшов кораблі, що рушали в їхні країни. Частину цих людей я зоставив у Спарті та в Мікенах, тут вони хотіли почати нове життя.

Частина лишилися зі мною, вони теж хотіли плисти до Трої. Ніщо більше не пов’язує нас зі світом, окрім тебе, Одіссею, казали вони мені. Я обіймав їх мовчки.

У Спарті я знайшов собі кількох гребців і лучників. Вони видавалися надійними, хоча я знав, що можуть зрадити мене, коли цього захочуть. Саме тому я хотів дати їм якнайбільше доброти. Можливо, іншої вони не побачать.

* * *

Одного ранку я помітив маленьку лінію на обрії, схожу на вузенький клапоть землі. Я спрямував туди свій корабель, сподіваючись побачити острів, де міг стати на ночівлю.

Але що ближче я підпливав, то більший був мій подив.

Це не був острів, це було величезне дерево, що стовбур його ріс із самого моря, що крона його здіймалася над водою і була завбільшки з десять моїх кораблів.

Я ніколи не бачив таких потужних дерев. Земля Греції суха і спрагла, вона переповнена болем та жаром, вона чекає на вологу весь рік, і коли ця волога приходить, вона всотує її швидко, за кілька митей, немов її ніколи не існувало.

Мені розповідали про дерева півночі, які стоять на чорних плодючих землях, які п’ють майже щодня, які дістають небесну вологу так само просто, як сонячне світло. Мені розповідали про дерева півночі, які тягнуться до небес, і їхні крони плетуть інше небо, темне небо, зелене небо.

Але це дерево було ще більше, більше за будь-які образи, що я мав у своїй голові, його стовбур був як скеля, його крона була як велика гора, і мені здавалося, що воно є шляхом у небеса.

Я почав здійматися ним, його гілки були товсті й міцні, вони росли поруч одна з одною, пропонуючи сходи для мене, довгі та звивисті сходи в небеса, і я відчував, як якийсь магніт тягне мене вгору.

З кожним новим рівнем, з кожним новим кроком якесь знання входило у мене, знання всесвітнього співчуття, знання теплоти, знання прощення, знання суворості до себе.

Я підіймався над рівнем свого життя, з кожним кроком угору я розумів його чимраз краще, все моє існування розкривалося переді мною, як країна з морем, із островами, зі скелями та протоками, і я ясно бачив, де мій особистий рай, а де моє особисте пекло.

Серцем я відчував, що треба піднятися якнайвище, що мене тягне на саму вершину, і з неї я побачу найголовніше, з неї я побачу свій найбільший біль і свою найбільшу провину, точку, з якої все почалося і в якій все має завершитися.

Я піднявся на самісіньку вершину цього величезного дерева. І я побачив її.

Я побачив Трою.

* * *

Це були контури землі, на якій провів десять років.

Десять років війни, десять років безглуздя, десять років життя там, де всі тебе вважають чужинцем.

Тоді, у минулому житті, я часто відпливав у відкрите море у пошуках риби та самотності. Я мав час вивчити цей берег, у всіх його деталях, лініях та кольорах. Я мав час зробити його своїм, з’єднатися з ним так, як люди з’єднуються зі своїми друзями чи своїми ворогами.

Плавний, як рука, покладена на море, гнучкий, як тканина, що її складки стали каменем, без високих гір, без неприступних скель, мирний, він тихо запрошував до себе, він сам відкривав перед тобою обійми гостинності.

Троя-земля була доброю і доступною.

І тому Троя-місто була неприступною та відчайдушною.

Людина часто змушена виправляти помилки богів. Завелика любов знищує смертних. Вона стирає відчуття небезпеки і робить тебе беззахисним.

Троя-земля була тихим райським садом. Троя-місто була жорсткою фортецею, що нікого до себе не підпускала.

Була, але більше не є.

* * *

Війна — найвеличніше у життя чоловіка і найбезглуздіше теж. Кожен вигадує свою причину, через яку він воює, кожен сполучає свої рани і почуття, щоб вигадати собі пояснення, щоб сплести візерунок потрібних слів у своїй голові. Потрібні високі ідеї, щоб виправдати жах.

Остерігайся високих ідей, Одіссею, це хижаки, що несуть морок на своїх спинах, казав я собі. Що вища ідея, то більший жах вона виправдовує. Бо життя не потребує виправдання, і кохання теж. Виправдання потребує тільки смерть і ненависть. Виправдання потребує тільки те, що виправдати неможливо.

Тепер я знову опинився біля цього міста, яке я знищив. Мене прославляли за мою знахідку, за мою хитрість, за цього дерев’яного коня, якого я придумав і який став для троянців вісником смерті. Про мене складали пісні, й боги нашіптували мені, що про цю хитрість пам’ятатимуть майбутні покоління.

Але чим я можу пишатися? За що мене прославляти? Троянці десять років билися проти дванадцятьох армій. Заради чого? Заради кого? Заради хіті чоловіка, у якого вкрали жінку, заради його ненависті, заради його спокійного сну?

Ми не змогли перемогти троянців силою, але зуміли їх перемогти підступом, слизькою оманою, ганебною хитрістю.

Понад десять років минуло відтоді, як я покинув це місто. Я наближався до нього, і серце моє стискалося від болю. Стіни були зруйновані, брама зламана, все навколо поросло травою. Жодного воїна на стінах, ніхто не зустрічав гостей, ніхто не відчиняв брами і не зачиняв її.

Кози та вівці ходили вулицями міста, селяни та жебраки сиділи під стінами, брудні жінки годували своїх дітей, худих і змучених. Палац і досі стояв почорнілий від полум’я. Дрібні торгівці продавали на ринку старі речі та гнилу їжу. Місто спало, не прагнучи пробудитися. Чи лишилися тут правителі? Чи лишилася тут гордість?

Я піднявся на велику башту, я поглянув униз, я крикнув щосили: Троє, Троє, чи це ти, чи я впізнаю тебе? Я Одіссей, той, хто зруйнував тебе, той, хто увів тебе в оману, той, хто сплюндрував тебе. Я готовий зустрітися з тобою в чесному бою, ти і я, чоловік і місто, всі ви, мужні мешканці, виходьте на двобій, вгамуйте свою жагу помсти, вгамуйте свою ненависть до того, хто позбавив вас теперішнього і майбутнього.

Але ніхто не відповів мені. Вони не чули мене. Може, вони вже не знали, що таке Троя? І хто такий Одіссей?

Я кричав довго, аж поки сонце почало тонути в морі. Люди були глухі до моїх слів. Троя померла. Трої більше немає. Те, що я бачу, — це лише мовчазний скелет мертвого тіла, яке дикі звірі розтягнули на шматки.

* * *

Коли я піднявся до палацу, сморід увірвався в мої ніздрі, сморід жебрачих тіл, гнилих овочів, років розкладання. Нога царя давно не ходила по цьому камінню. Дух величі помер тут давно, і я відчував запах його мертвого минулого. Троє, Троє, ти програла мені, але ти могла бодай зберегти гідність. Ти не здатна навіть ненавидіти.

— Стань їхнім царем, Одіссею.

М’який чоловічий голос вирвав мене з мого смутку.

— Стань їхнім царем, — прошепотів він.

Я обернувся і побачив чоловіка у чорному гіматії, що накривав його тіло з головою.

Я не знав, хто це, я ніколи досі не чув цього голосу, але відчував, що він промовляє до глибин моєї душі, що він поселяється десь глибоко у моєму серці.

— Стань їхнім царем, — знову сказав чоловік.

— Але чи може той, хто завдав болю, стати царем? — запитав я.

Чоловік мовчки підійшов до мене. Він зняв свій гіматій і надягнув на мої плечі. Він загорнув моє тіло в чорну тканину.

Коли ти бачиш незнайомця, будь добрий із ним, бо це може бути бог, — казав мені колись Теоклімен.

Коли ти бачиш незнайомця, будь чемний із ним, бо грубості боги не пробачають.

— Ти завинив перед ними і ти спокутуєш провину, — сказав чоловік. — Ти станеш їхнім царем, ти пробудиш їхні душі, ти відновиш їхню славу. Рука, що карає, є рукою милосердною, чи не так, Одіссею?

Я відчув силу його слів, я відчув силу матерії, що мене огортала. Ця тканина була душею самої Трої, вона прив’язувала мене до себе, вона огортала мене собою, вона вже не воліла мене відпускати. Душа всього міста була в цьому чорному плетиві, вона тримала мене міцно, вона не хотіла мститися мені, але я розумів, що просто так вона мене не відпустить. Я мусив щось зробити для неї. Я мусив стати її частиною, плоть від плоті, серце від серця.

Чоловік підніс свої руки до моєї голови. У руках був вінок із миртового листя. Він поклав його на мою голову.

— У цей плащ вплетене волосся троянських царів, від Теукра до Пріама. Сила життя міститься в ньому, сила їхніх голів і їхнього сімені. Тепер він твій, Одіссею. Тепер сила Трої належить тобі.

Я тільки зітхнув і набрав повітря в легені.

— Ти теж тепер належиш їй, Одіссею.

Я подивився на місто, яке ворушилося піді мною, чекаючи на мої перші слова.

— Прийде час, коли ти зможеш звільнитися. Бо ми звільняємося від минулого лише тоді, коли висихають сліди крові, що ми на ньому залишили.

* * *

І знову Одіссей піднявся високою баштою, і знову кинув погляд на троянців, і знову він набрав повітря в легені.

І всі розступалися перед ним, як перед великим володарем, а деякі падали перед ним і обіймали його коліна. Подив був у їхніх очах, подив, страх і захоплення.

Він відчув, як увесь цей натовп став слухняний йому, став продовженням його тіла, став його диханням. Він відчув, ніби є початком і духом великої річки, і вона потече на північ чи на південь, і вона стане на задні лапи перед усім світом, якщо він захоче.

— Слухай мене, Троє. Тепер я твій цар, волею Афіни, волею Зевса. Я тебе зруйнував, я тебе відбудую. Рука, що карає, є рукою милосердною. Слухай мене, Троє.

Натовп заревів із болю та щастя, і Одіссей відчув у ньому радість людську і плач людський.

Він відчув силу каміння, міцність мурів, хоробрість сердець — усе те, що він украв колись у цих людей, і що тепер повертав, нічого не жаліючи, ні про що не шкодуючи.

* * *

Троя була містом, у якого вирвали серце, і Одіссей став цим серцем. Троя була містом, що його розум заснув, і Одіссей став цим розумом. Його голос зігрівав, він вселяв впевненість, він заспокоював, він давав глибину.

— Погляньте на море, троянці, хіба воно колись засинає? Хіба воно колись втрачає свою волю? Робіть, як море, дихайте, як море.

Удари долі нас знерухомлюють, роблять нас застиглим камінням, і ми сідаємо на теплу землю і обхоплюємо голову руками. Ми можемо так провести день, чи місяць, чи рік, чи десятиліття, але так ми набираємося сил, наше внутрішнє небо робить велике коло, наше внутрішнє сонце сідає і проходить під землею, занурюється в море темряви, але виходить знову на поверхню — гостріше і яскравіше.

Не втрачайте надії, кажуть вам ваші мудреці. Але я кажу вам: втрачайте надію, якщо вона померла. Ви можете вбити надію, ви може зануритися у відчай, чорна кров тектиме вашими венами, смак гіркоти поселиться на ваших вустах, але знайте: це не кінець. Кожен біль, кожне страждання, кожна безнадія має нашіптувати вам: це ще не кінець, це ще не смерть, і ваше внутрішнє небо скоро закінчить своє підземне коло, скоро пройде палац темряви, скоро завершить цикл, і ви знову побачите зорі над головою.

Втрачайте надію, якщо вона померла, не бійтеся відчаю, якщо він поглинає вас, якщо більше нікого поруч немає, бо хай краще відчай тримає вас за руку, ніж ніхто і ніщо, хай краще відчай сповнює ваше серце, ніж порожнеча. Але знайте, що відчай минає, як минає зима, що душі наші мають свою весну, свої часи цвітіння, і що вони завжди приходять після часів холоду. Любіть свій відчай, бо за ним приходить радість, любіть свою зиму, бо за нею приходить сонце.

Троянці тягнули каміння зі скель, дерева з лісів, будували кораблі, плели вітрила, навчалися кидати списи і стріляти з лука, керувати кіньми та тримати стрій. Вони укріпили мури, зміцнили браму, поставили воїнів на стінах, і місто тепер знову стало неприступне. Місто здіймалося поволі, наче великий кінь, поранений вовками та лисицями, який підводиться на ноги, хоч був на межі смерті.

Скоро буде війна, казав Одіссей. Люди божеволіють, я відчуваю це у повітрі, у вітрах, у хмарах, а коли люди божеволіють, вони починають воювати. Коли ти втрачаєш розум, ти хочеш знищувати, бо нічого більше робити не можеш, бо тобі соромно жити, тобі соромно, що існує життя, твоє та чуже. І тому хочеш стерти це життя з поверхні землі.

Трою було зруйновано у війні за жінку, але зараз прийдуть інші війни, чорніші, нещадніші, безглуздіші. Про мою війну з вами напишуть красиві слова, але про наступні війни слів не напишуть, бо вони не зможуть передати всього того мороку. Готуйтеся, мої троянці.

Ми маємо витримати.

* * *

Чорна армія прийшла під Трою. Ніхто не знав, звідки вона. Ніхто не знав, куди вона йде.

Вона вселяла страх і безум.

Інколи настає час, коли люди хочуть смерті більше, ніж вони хочуть життя, казав Одіссей. Інколи приходить час, коли ти хочеш руйнувати більше, ніж створювати.

Щодня Одіссей виходив зі своїми воїнами на поле бою перед містом, не знаючи, чи він повернеться. Щодня він повертався, та неспокій пронизував залізом його серце: чи не вторгнеться чорне військо вночі, думав він, чи не ввійде воно сюди тихою змією, як він сам колись проникнув у нього, з підступом, із хитрістю, з цим незграбним дерев’яним конем?

Щодня він підходив до своїх воїнів, малих та великих, заможних і жебраків, кривих та вродливих. Він говорив із ними про їхні життя. Про їхніх жінок і дітей. Про їхні оселі, про їхні радості.

— Тримайте те, що ви любите, з собою. Ближче до свого серця, ближче до теплоти.

Кожного дня ви йдете туди, звідки може не бути повернення. Вчора ви бачили своїх коханих, і цей погляд міг бути останній. Впустіть це відчуття в своє серце, дайте йому стати рослиною, дайте йому стати деревом. Що ви відчули? Хвилю кохання, океан ніжності.

Стріла незворотності проколює ваше серце. Стріла розуміння, що цей погляд, ці торкання, цей цілунок ніколи вже не повернуться. Впустіть цю думку в свої серця.

Обійміть своїх коханих обіймами, які у вас народжуються зараз. Поцілуйте їх поцілунками, які у вас народжуються зараз.

Тримайте ці почуття в своєму серці, візьміть їх із собою на поле бою, зробіть із них мідні обручки, надіньте їх на свої пальці, торкайтеся їх, коли вам боляче. Ніхто не має права забрати у вас любов. Ніхто не має права забрати у вас тих, кого ви любите.

Коли воїни йшли на поле бою, сльози наверталися на їхні очі, важко ставало в їхніх легенях, це були сльози любові, це була важкість незамінності, легка важкість незамінності їхніх життів і життів їхніх коханих. Ніщо не було для них сильнішого за ці сльози, вони робили їхні тіла і їхні душі міцними, вони перетворювали їхню шкіру на залізо, і вороги боялися цих сліз, і чорна армія боялася цього виразу на їхніх обличчях, виразу стійкості, зосередженості — і доброти.

* * *

Щовечора Одіссей підіймався на башту і говорив із троянцями.

Щовечора він називав імена загиблих, не пропускаючи жодного.

Він брав гілку оливкового дерева, називав ім’я воїна тричі, робив довгу паузу, наповнював повітря очікуванням і тишею. Тиша теж може бути повнотою, говорив він, наповніть свої душі тишею, так, щоб вона лилася назовні з вас, щоб вона наповнювала ваші домівки і ваші вулиці. Тиша має бути в’язка і густа, відчуйте її на дотик, випийте її, зробіть її частиною себе. У цій тиші живуть душі померлих, у тиші живуть їхні слова, як новонароджені діти, дайте їм вижити, годуйте їх своєю теплотою, нехай ця тиша завжди буде з вами, пам’ять у серцях краща, ніж могили в полі, тиша у душах краща, ніж пам’ятники з каменю.

Він називав померлих на імена, десятки й сотні за день, тричі вимовляючи ім’я кожного, і після кожного впускав тишу в місто, і вона жила в ньому, як кішка, ходячи від дому до дому.

Ніколи не живіть у страху, казав Одіссей. Ніколи не дозволяйте ув’язнити себе, посадити себе у клітку. Ви можете жити у відчаї, відчай творить великі речі, відчай несе вас уперед, безнадія й крик дають вам сил, але тільки страх поневолює, тільки страх знесилює, тільки страх перетворює вас на мушлю, в якій ви знищуєте себе, в якій ви стаєте своєю єдиною жертвою.

Не впускайте злості та ненависті в свої серця. Впускайте доброту. Бо злість поневолює, а доброта вивільняє.

Свобода не може бути злою, троянці, бо ненависть прив’язує, а любов розв’язує. Тільки доброта рухає вас уперед, тільки доброта.

Злість — це стріла, що ранить того, хто стріляє. Ненависть — це змія, яка кусає себе за хвіст, але не як початок і завершення усього, а як просто завершення.

Якщо хочете бути сильними, будьте добрими.

* * *

Щовечора троянські жінки приходили до воїнів, щоб торкатися до них.

Щовечора вони віддавали чоловікам свої руки і свої пальці, проводячи ними по чоловічих тілах, розслабляючи їхні м’язи, даруючи їм головне відчуття, що його прагне людське тіло: дотик, просте торкання одного тіла до іншого тіла, струм насолоди між двома планетами.

М’яко тиснучи, вони шукали вузлів на чоловічих тілах — вузлів-пагорбів, вузлів-ран, вузлів-напружень, де сходилася чоловіча енергія, де вона чіплялася за матерію, де вона кидала якір.

Торкайтеся цих вузлів, казали старі жінки молодим, торкайтеся й гладьте їх, обводьте їх пальцями, накривайте їх долонями, тисніть на них мізинцями — але не давайте їм напружуватися.

Знайте, жінка має створити з чоловіка пір’я. Знайте, жінка має зробити з гори рівнину. Знайте, у кожному чоловікові є дитина, і в кожній жінці є мати цієї дитини.

Знайте, казали старі жінки, що смерть приходить на полі бою до тих, хто має на тілі місця тривоги. Вони — кільця, за які смерть чіпляється своїми гачками, за які вона бере у полон своїми мотузками і тягне чоловіка крізь поле бою, безпомічного.

Розтирайте їхні тіла, віддайте їм свою ніжність і своє тепло, не шкодуйте його на воїнів, бо ваша доброта — це їхній захист.

Бо ваша доброта — це їхня сила.

* * *

Тут, у Трої, Одіссей писав листи. До моря, до богів, до самого себе.

Діла твої звільнять тебе від пристрастей, кажуть мудреці. Ти мусиш діяти, щоб забути страждання, кажуть старці.

Але в мене все інакше, писав Одіссей. Троя поставала з попелу, і моя пам’ять про Пенелопу поставала з попелу разом із нею.

Життя — як дуга лука. Кінці її — твої точки опори. Вони ніколи не зустрінуться, вони завжди по різні боки океану, як чорне та біле. Вони — твоя суперечність. Але ти не можеш без неї жити. Кожен із нас розділений навпіл. Дві половини, два полюси, два бажання, два шляхи, що йдуть у протилежних напрямках. Лише тятива їх примирить.

На одному краю мого життя була Троя. На іншому Пенелопа. На одному боці війна, на іншому — кохання. Жоден інший смертний не зможе їх з’єднати. Плечі лука занадто тугі.

Але що ближчий я ставав до війни, то ближчий я був до любові. Мій шлях від Ітаки назад до Трої — це шлях додому. Що далі я був від Пенелопи, то ближчою вона ставала до мене. Ми кохаємо крізь відстань, ми любимо крізь океан. Ми штовхаємо свій корабель крізь прірву і по той бік прірви зустрічаємо тільки нас самих.

Шлях до себе самого лежить через безодню. Ти мусиш пливти, ти мусиш стрибнути, ти мусиш летіти, щоб знайти самого себе.

Щоб зберегти кохання, ти всього лише маєш впіймати вічність. Зловити свій океан. Посадити неможливість у клітку. Якщо не можеш бути з коханою в тілі, будь із нею в серці.

Життя — це маска, і коли її знімаєш, бачиш або любов, або пустелю. У пустелі ти можеш кричати, але любов дасть тобі все зрозуміти без слів.

Коліно болить, сьогодні я спатиму добре.

* * *

Пенелопа прийшла до нього вві сні.

Цієї ночі вона опинилася тут, поруч із ним, і Одіссей відчув, як тремтить її тінь від полум’я олійної лампи. Він відчув м’якість її погляду, якого не бачив понад двадцять років.

— Пенелопо, ти знову тут, ти знову дивишся на мене. — Так, Одіссею. — Як давно я тебе не бачив. — Так, Одіссею. — Прости мені. — І ти мені, милий. — Я не мав сил бути біля тебе вчасно. — Я не мала сил дочекатися тебе. — Я зрадив тебе. — Я зрадила тебе. — Я знову хочу бути з тобою.

Вітер, теплий вітер огортав її тіло, перетворював її золоте волосся на водоспади, на струминки повітря, що падали з неба на землю, вся вона говорила, її очі говорили, її дихання говорило, її руки говорили — але її слова мовчали.

— Я знову хочу бути з тобою.

Він дивився на неї і ледь не плакав, але сльози його не були слізьми втрати, а слізьми захвату, горло його стискалося в спазмах, але це були спазми не відчаю, а подиву.

— Я знову хочу бути з тобою.

Подив пронизував його серце, подив від цієї краси, що розкривалася перед ним, яку він бачив завжди, але якої він не бачив ніколи, як велика троянда, символ нескінченності, точка, в якій розкривається всесвіт, найменше, в якому розкривається найбільше, і єдине питання звучало в його голові, як це можливо, як це тільки можливо, як така краса можлива, як, і він розумів, у чому щастя, ця мудрість прокрадалася в його мозок крізь заборони, прослизала в його душу крізь внутрішні мури, — щастя у тому, щоби бачити красу, яка неможлива.

Щастя у тому, щоби хоч раз у житті бачити неможливу красу, красу, від якої ти втрачаєш дар говорити, від якої ти стаєш на якусь мить звіром, безсловесним звіром, яка тебе шокує, від якої ти тремтиш, яка кидає тебе в світло і морок, від якої ти червонієш, від якої тебе трусить, від якої холод наповнює твої груди, а потім тепло, а потім знову холод, красу, від якої ти стаєш каменем, а потім рослиною, а потім твариною, а потім людиною, а потім ангелом, а потім зорею.

Пенелопа, така рідна йому, така знайома йому, така близька йому, була далекою і незнайомою, була чистою красою, чистим творінням, прекрасним і недоступним.

Я хочу бути з нею. Але я більше не буду з нею.

Так говорив Одіссей до себе самого. Гірку істину промовляв він до себе самого.

Уперше в житті Одіссея полонила краса, що нею він вже не прагнув оволодіти.

Уперше в житті він просто дивився. Він не хотів бути володарем. Він не хотів бути полоненим. Він просто дивився.

І радість, як море, огортала його.

* * *

Коли Одіссей повертався у царський палац після смертельного бою, він лягав на підлогу і дивився на щити, що висіли під високою стелею.

Ввечері місяць підіймався над чорними деревами, і тоді до зали палацу входили жінки, схожі на білі хмари.

Вони огортали воїнів диханням, вони занурювали їх у свої запахи, як у тепле озеро, вони цілували їхні давні рани, вони давали воїнам напитися своїх подихів.

Їхні довгі тонкі пальці ковзали обладунками, і здавалося, ніби вони проникають крізь них, як тонкі стеблинки молодих квітів.

Потім заходилися легкі цілунки, у щоки, у плечі, у пальці, і все починало підійматися в цих втомлених чоловіках, в їхніх поглядах поселявся туман, їхні тіла наповнювалися дощем.

Жінки повільно скидали з себе одяг, і їхні тіла були білі як молоко.

Вони знімали з воїнів обладунки, торкалися диханням їхніх плечей, вливали легкі стогони в їхні груди, поглинали їхні тіла, як туман поглинає ліс.

І тільки Одіссей лежав у кутку, дивлячись у стелю, прикрашену щитами воїнів, немов твердими залізними серцями.

Він згадував про свою довгу подорож, він згадував жінку з золотим волоссям, він згадував її погляд, що пронизував його болючіше, ніж списи ворогів, і він розумів, що його кохання сильніше за його життя.

Йому здавалося, що він уже в царстві мертвих і більше не може померти.

Одна з жінок схилилася над ним, проникала в його вуста своїм язиком, брала його пальці в свої губи, занурюючи їх углиб.

Вона була доброю та ніжною, і сльози виступили на очах Одіссея від вдячності.

Він заплющив очі і спробував переконати себе, що тримає у своїх руках Пенелопу.

Але хіба можна наблизити далеке? Хіба можна вкрасти неможливе?

Одіссей розплющив очі і дивився на щити під стелею, схожі на великі залізні серця.

Він ніжно погладив жінку по волоссю, підняв її до свого обличчя, увійшов в її м’які губи своїм диханням. Він опустив її голову собі на груди. Вона вдихала його запах, він видихав свою скорботу. Щастя й нещастя поселилися в його серці водночас. Його огортала радість, його пронизувало горе.

Життя текло його венами, долаючи перепони, спускаючись бурхливими водоспадами. Радість і горе, щастя і смуток сплелися в ньому, як два дерева, єдині та неподільні.

Content

Володимир Єрмоленко
Ловець океану

Океан

Повернення

Сирени

Навсикая

Навсикая 2

Каліпсо

Каліпсо 2

Харибда

Сцилла

Цирцея

Цирцея 2

Аїд

Аріадна

Пенелопа

Троя