Володимир Лис

Місяць, обмитий дощем

Я мусив про це написати

Більшість читачів знають мене як романіста. Але крім романів, яких набралося вже півтора десятка, я все свідоме життя писав і так звану малу, або коротку прозу. З юності, ще зі шкільних років — етюди, новели, з дев’яностих років минулого століття — есеї. Писав їх тому, що… писалося, бо не міг не писати, це становило основу мого життя. Це були й мої просто роздуми, вправи у слові, але здебільшого реакція на щось, що схвилювало, як то кажуть, зачепило, на якийсь життєвий епізод, свідком якого я став, серйозні або іронічні, інколи з гіркою іронією, роздуми з приводу чогось, що відбулося, побаченого і почутого, важливого іноді тільки для мене самого, реакція на чиюсь творчість, на природу і її дива, сам плин життя, а з часом — і роздуми про його сенс та людське призначення.

Частину цієї прози час від часу друкували в газетах, журналах, альманахах, збірниках, ще більше таких моїх творінь не друкували ніде, хоч і були завершені. А ще є новели й есеї, які з різних причин не дописав, лишилися і начерки та маленькі ескізи до тих же новел і есеїв, спонтанні записи.

Усі ці малі речі я писав здебільшого для себе, але не так давно, переглянувши з метою очищення пару папок, у яких вони зберігалися, подумав: може, усе-таки варто їх надрукувати? Раптом вони будуть цікаві й іншим, а комусь навіть знадобляться… Тим більше, що там немає творів нещирих, навмисних, є не тільки мої погляди, думки, фантазії, а й моя душа. Отож, я вирішив їх видати, привівши до пуття. Дещо давнє, слабке, забракував. Частину лишив таким, як було, частину доробив і дописав, щось переробив, бо досвід збагатив мої погляди, а часом наповнив їх новим змістом. Написав трохи нових есеїв як роздуми щодо теперішніх подій і явищ, бо знову ж таки — не міг промовчати.

Так і з’явилася ця збірка. Твори, які ввійшли до неї, поділяються на ті, що про життя, моє осмислення його, складного, драматичного, іноді трагічного, але й захопливого, про літературу і тих, хто її творив, про улюблені твори, про те, що викликало в мене непідробне захоплення, а подеколи навпаки — заперечення. Про людські почуття, природу і її явища, вплив на людину. Есеї і новели автобіографічні, зокрема про найліпшу людську пору — дитинство. Ну й спроби пофілософствувати, а часом поіронізувати, зокрема й над собою. А ще діалоги з читачами — мені ці розмови, відповіді на запитання завжди були цікавими. Спроби повернутися в далеке і недалеке минуле й зазирнути в майбутнє. І суто художні твори та напівхудожні замасковані містифікації. Зрештою, сам я, перечитавши все це, зрозумів: я мусив про це написати, не міг не написати, бо все те, про що писав, справді непокоїло, іноді просто пекло, яким би суб’єктивним не було написане мною. Пізнання світу, у якому ми є, у кожного — власне. Чому так, а не інакше, для чого живемо, як сприймати все, що відбувається, — те завжди цікавило, тривожило, хоч багато хто вважає мене доволі замкнутим. Тепер, проживши чимало, я кажу: ну ось, я такий, зі своїми поглядами, дослідженнями, химерами і фантазіями, окрім романної творчості. Сподіваюсь із кимось знайти дотики у своєму баченні того, про що пишу. Все ж пошуки близьких по духу людей — природна наша властивість. Хто б що не казав про самотність письменника. Як і бажання залишитися самим собою, хоч це, останнє, не всі сприймають і розуміють. Коли я писав, про чиюсь реакцію не думав, писав — і все.

«Чому?» — улюблене запитання майже всіх нас у дитинстві. Потім у багатьох додається питання теж із одного слова: «Як?». Дехто з часом ставить ще кардинальніше: «Навіщо?».

Усі ці запитання я ставив і ставлю собі. Так само вони постають у цій моїй прозі. Але здебільшого я просто розмірковую. Просто дотикаюся до життя. Чи рятуюся від його прикрощів. Часом стою посеред нього, розгублений, і тоді з’являється четверте запитання: «А далі?». Може, і в парі з якимось із трьох попередніх. Але іноді й узагалі без запитань, такий собі досі наївний чоловік, який питає сам у себе дороги. Чи равлик, котрий ту дорогу переповзає… Декому може видатися немодерним чи й старомодним, але я ніколи за модою не ганявся. Я такий, як є. Зі своїми поглядами на те, що є.

До цього життя, зрештою, у мене лише вдячність. По суті, як і кожній людині, мені є за що йому дякувати. Як і Богу. Зокрема за те, що мав змогу написати ці есеї й новели, новели-есеї, які пропоную вам як букет зібраних восени листків. То правда — я мусив це написати. І саме так, як написав.

Що ж стосується повісті-есею «Нява й Інтеграл», яку, сподіваюся, прочитаєте наприкінці цієї книжки, то вона ніби й випадає з неї, але, може… може, й навпаки — доповнює. Я написав, крім романів, п’єс, новел, есеїв, ще й кілька невеличких повістей. Ця теж про те, що мене найбільше хвилює, — для чого живе, для чого існує людина? Людина звичайна і не така, геть не така, як інші. Як вона по-своєму виживає і любить. І несе на тоненькій ниточці свою рожеву повітряну кульку, якій радіє…

Бо де скарб ваш, там буде й серце ваше!

Євангеліє від Луки, 12-34

Я пишу Вам, щоб дізнатися, чи існуєте Ви насправді?

Дівчинка з канадської провінції Британська Колумбія — Альберту Ейнштейну

І. Шлях равлика

Автобіографічно-життєве

Десять слів

Якось на зустрічі з читачами мені поставили досить несподіване й дивне запитання: «Кажуть, що дитячі враження найяскравіші. А ви можете назвати, наприклад, десять найпам’ятніших подій вашого дитинства, котрі справили найбільший вплив на ваше життя й творчість?» Я почав було пригадувати і десь на п’ятій події збився. Жартома сказав, що п’ять інших пригадаю на наступній зустрічі, якщо така відбудеться.

Коли ж через якийсь час після тієї зустрічі пригадав це запитання і почав міркувати, чи були такі події й чи їх набереться із десяток, зрозумів: були. Більше того, читач мав слушність. Вони справді мали неабиякий, а може, й визначальний вплив на моє життя, ставлення до нього й мою творчість. Мимоволі почав записувати, позначаючи подію одним словом, і вийшли такі слова: бабуся, дід, вовк, гірка, перехід, півень, радіо, хлібина, Бобик, голос. А тепер розшифрую їх, оці десять слів.

Бабуся. Про бабусю Палажку я написав цілу книжку: «Із сонцем за плечима. Поліська мудрість Пелагеї». І вона того заслуговувала. І своїм непростим, страдницьким життям, і мудрістю. Шкодую, що раніше не почав записувати її казки, легенди, притчі, розповіді про русалок і вовкунів (вовкулаків), прислів’я, приказки, трохи переінакшені цитати з Біблії, зокрема Соломонових приповістей, рецепти, як лікуватися від різних хвороб, різноманітні поради, кинуті ніби мимохідь. Але й те, що відтворив у пам’яті вже дорослим, що пригадали й передали родичі й просто земляки, становить неоціненний скарб. А ще ж були знамениті «душевні бесіди» бабусі, які допомагали тим, хто приходив за ними на наш Кусий хутір, щоб почути бабусине слово, яке лікувало людські душі й замиряло сім’ї. Сипати отими шедевральними приказками, епітетами, метафорами (утім, бабуся й не знала цих слів) для Пелагеї було так само природно, як дихати. Частина їх, гадаю, прийшли бозна з яких праслов’янських, праполіщуцьких глибин, а більшу частину вона народила сама. Бо була від природи талановитою, а може, й справді геніальною. Хоч не знала цього і, звісно, не хвалилася.

Подій, пов’язаних із бабусею, які запам’яталися і, як тепер уже розумію, справили неабияке враження і вплинули на формування моєї особистості й мою творчість, було чимало. Усе те складалося в цілісну мозаїку поступово, непомітно. Я захоплювався бабусею, хоч і ревнував її до брата Івана. І, чого гріха таїти, підлітком сперечався з нею. Точніше, як тепер уже розумію, шукав точку опори саме в її словах. Бо певний час моя душа, ще не зовсім дозріла, начеб роздвоювалася. Бабуся, яку дуже любив, натхненно, поетично, хоч ніби й просто, розповідала про Бога, цитувала Біблію й (о жах!), не приховуючи, казала, що Ленін — антихрист (вона вимовляла «анціхрист»). А в школі вчителька, яку я теж любив і поважав, переконувала, що Бога нема, то все вигадки старих людей і церковників. Але, можливо, саме авторитет бабусі не дав остаточно зневіритися, став моральною опорою у вірі, у житті взагалі.

Щодо подій, які запам’яталися найбільше і пов’язані з бабусею Палажкою, то наведу дві, які вже відтворив у книзі «Із сонцем за плечима» і які не забулися досі.

…Над хутором пливе хмарка. Одна-єдина у літньому сліпучо-блакитному бездонному небі.

— Може, на тій хмарці й сидить Бог? — питаю я бабусю.

— Бог на кожній хмарці, — каже бабуся.

— Як то? — не розумію. — Ви-те ж самі казали, що Бог їден і все бачить… Може, йому закортіло над нашим хутором на хмарці проїхатись?

— Де Бог, ми не побачимо, — відповідає бабуся після невеличкої паузи. — Али ти, внучку, таки правду кажеш. Бог на тій хмарці, бо ж гинчої нима, і мене питає, чого я ото без роботи сижу…

Забулося чимало казок і приказок. Час, час… Не всі збереглися оповідки й молитви. Рецепти страв — теж. Утрачено багато замовлянь. Утім, те, що вдалося записати, запам’ятати, розпитати в інших, — теж чималий скарб.

Часом уявляю, як несла бабуся додому запаленою оту громничну, чи страсну, свічку, захищаючи її од вітру своїми шкарубкими натрудженими руками. Якось подумалося, що вона була однією з останніх справді народних носіїв давніх, вироблених століттями знань і мудрості, всього багатства поліського фольклору. Знань і мудрості, які потрібні й досі.

Додам лише один штрих, про який мені розповіла односельчанка:

— Мій чоловік був колієм, приходив колоти свиню і на ваш хутір. За звичкою колієві за роботу дають додому свіжину. А бабуся Палажка була єдиною в селі, хто давав іще й білий круглий хліб, нею перед тим спечений. Досі пам’ятаю, як чоловік приносив той хліб.

Кажуть, що круглий хліб своєю формою нагадує сонце. А мені зі спілкування з бабусею чи не найбільше запам’ятався один епізод.

На хуторі перед вікнами хати, доми по-поліськи, росли в’яз і три вишні. Ще груша і три яблуні за хутором, коло ковбані, де прали й полоскали одяг. Основний же сад був за ровом, метрів за двісті-триста од власне хутора. Там дозрівали яблука, груші, сливи. Звісно, нам, малим, хотілося їх попробувати — ще перед основним, яблучним, Спасом (19 серпня), коли святили фрукти, садовину, як у нас казали, і дари саду можна було їсти. Правда, бабуся робила для нетерпеливої малечі скидку, казала:

— Пождіте, дітки, хоть до першого Спаса.

Перший, медовий, Спас випадав трохи раніше, 14 серпня. І все ж навіть до нього було чекати довго й нестерпно. Тож малі халамидники іноді робили потаємні набіги на садок.

Тоді ми з батьками жили вже у селі, де народилися мої брати Толя і Вася, сестра Галя. А от ми з братом Іванком були «хутірські». І ці «хутірські внуки» надто вже хотіли скуштувати великих, запашних, солодких груш-скороспілок, які звалися «паничі». Одного разу ми з Іванком десь наприкінці липня чи на початку серпня вирушили на хутір рано-вранці, сподіваючись, що бабуся буде поратися коло печі в хаті й ми собі крадькома нарвемо тих груш-«паничів».

Та ледве стали рвати, як бачимо: від хутора хутенько чимчикує бабуся і щось до нас кричить.

— Ну все, попалися, — сказав брат. — Зара нас сваритиме.

І хоч бабуся нечасто нас сварила, ми все ж збентежено й засоромлено завмерли. А бабуся наблизилася до рова перед садом і сказала:

— Пождіте, дайте я ж хоч за вас помолюся й перехрещу.

Вона помолилася й тоді перехрестила нас.

Досі пам’ятаю виразно цю разючу картину: бабуся Пелагея з піднятими руками, права рука осіняє нас хрестом, а за плечима бабусі вранішнє сонце, схоже на великий, щойно спечений хліб.

Дід. Діда Федора я, коли правду казати, не любив. Утім, як й інші мешканці нашого хутора. Невисокий, як і бабуся, проте жилавий і жвавий, він був суворий, рідко коли посміхався. Міг вдарити бабусю, за що я раз малим ризиковано вступив з ним у суперечку. Бабусині казки та іншу творчість дід називав побрехеньками, її душевні бесіди — бабусиними «пльотнями». Визнавав хіба лікувальні рецепти як справді «помочні». Працював він каторжно, не давав спуску собі й іншим, рано вставав і пізно лягав, пас колгоспні коні й невтомно доглядав город, зате після обіду вкладався, коли був удома, годину-дві подрімати в хаті на лавці, підклавши під голову долоню, і Боже борони було тоді озватися й розбудити діда. За все це ми, малі, на відміну від бабусі, ніколи не називали його дідусем, тільки дідом.

Але тепер вже я розумію, що тоді поряд зі страхом і неприязню до діда (на певній відстані) манила якась неусвідомлена приваба. Тепер-то знаю, що дід був справжнім українським селянином, хліборобом, який, як міг, беріг свою ідентичність, оте своє «Я», котре було міцно, не тільки душевно, аж до фізичного болю пов’язане із землею.

Якось дід Федір розповів, що, переселившись у 1932 році на хутір, коли польська влада дозволила переселятися із села на хутори, він шістнадцять років, до 1948-го, щодень копав канаву збоку від хутора, осушуючи заболочену діляночку за діляночкою, по крихті, ще під поле. Кожен день, казав дід, мусив прийти до тієї канави і хоч трохи викопати, щоб із заболоченої місцини збігала вода.

— А чого у сорок восьмому році перестали копати? — спитав я.

— Бо тоді в селі знов став колхоз і я зрозумів, що землю все одно скоро заберуть, — відповів дід. — То нащо було копати?

І землю таки забрали. Але дід, як міг, захищав свій хутір. Довкола села, я потім підрахував, було десь до двох десятків хуторів. І всіх їх наприкінці сорокових — п’ятдесятих років знесли. Лишився один-єдиний наш Кусий хутір. Дід, як міг, правдами й неправдами, оберігав його. Якось, уже пізніше, я почув од нього:

— Володько, я ж мусив до Паски і Дмитра (храмове свято в селі) годувати два кабанці — їден собі, другий — начальству. Або півсвині їм віддавати.

За те, щоб дозволили лишатися на хуторі, де не було електрики і радіо, щоб його не знесли, як інші. А ще час від часу на хутір завертали голови колгоспу, сільради, парторги, агрономи, які часто мінялися, іноді з візитерами з району. Знали: дід Федір нагодує, напоїть самогонкою, ще й на дорогу дасть. Треба сказати, що дід не випускав цигарку-самокрутку з рота, смалив, як чорт (слова прабабці Пріськи), але до спиртного був байдужим. Міг випити хіба якусь чарку на велике свято. А ось начальнички, самі ласі до «смирдюхи» (бабусина назва самогонки), примушували пити й діда, шантажуючи, що інакше знесуть хутора — відсталий символ колишнього життя.

Одна сцена назавше врізалася в пам’ять. Якось, коли мої тато й мама разом з нами малими вже перебралися в село, я, підліток, завітав на хутір. А там, як не раз бувало, сиділа за столом весела компанія — колгоспний голова (до речі, колгосп у нас спершу називався імені Чапаєва, потім після укрупнення — імені Кагановича, далі «Світанок», а ще далі, на довгі роки, аж до самої ліквідації — «Правда»), парторг, міліціонер і двоє незнайомих чоловіків, очевидно з райцентру. Коли я зайшов, непрохані гості якраз переконували діда, щоб випив із ними.

— Та я ж, хлопці, вже випив, і не їден, а три рази, — пробував відбитися дід.

— І ще випийте, — наполягав голова, а що дід відставив склянку, повернувся до сотрапезників: — Нє, Федір Іванович нас таки не уважає. — І до секретаря парторганізації: — Все, їдь у село, бери бульдозера, будемо зносити хутір.

І дід, хоч із гримасою огиди, але таки випив. Я не витерпів цієї наруги і пішов надвір. А за пару хвилин побачив, як з хати швидко вийшов дід. Відійшовши убік, заклав два пальці до рота і, вибачайте, все щойно випите лишилося на траві. Дід витерся рукавом, болісно зиркнув на мене й вернувся до хати далі пити.

Ця сцена не раз поставала перед очима. Як і те, як дід вперто копає канаву, осушує клаптик землі. Вони теж мусили відбитися не тільки в пам’яті, але й у творчості.

Вовк. Якось в одному інтерв’ю я пригадав про свою зустріч з дивним звіром, якого я, малий, повважав за собаку, псиська, котрий приблукав на наш хутір, а він виявився вовком. Розтиражована ЗМІ й Інтернетом, ця розповідь набула дещо фантастичних ознак, і мене потім кілька разів запитували, чи було це насправді. Було, присяй-бо, було, але ось як трапилося, без домислів.

Наш поліський Кусий хутір (за дідовим прізвищем — Кусько) розташовувався десь за кілометрів два чи трохи більше од села, серед боліт, на краю лісу, або, як у нас казали, приліску, бо справжній ліс починався далі, за річкою Нережею.

Улітку дорослі — дід, бабуся, мама — йшли на роботу в колгосп, а тато — в МТС (машинно-тракторну станцію), де працював ковалем. Ми ж з молодшим братиком Іванком лишалися під опікою прабабусі Пріськи. Коли ж мені набридало їхнє товариство, я блукав хутором і довкола нього, з особливою любов’ю досліджуючи малинники, а під кінець літа й ліщинник. Одного разу на краю хутора я й побачив того звіра, до якого промовив: «Песя! Бака!» Треба сказати, що на хуторі собаки не було, дід вважав, що то дармоїди, інша справа кіт, який хоч мишей ловить. А що хтось чужий прийде на хутір щось красти — припустити не міг. Псів я бачив, іноді вони заходили разом з людьми, котрі часом навідувалися на хутір попити води під час жнив чи копання бульби. Ну і в родичів у селі, де ми недавно побували, був пес.

Отож я, малий (йшов тоді п’ятий рік), подивився на песя-баку, потім вирішив, що він, певно, голодний. І пробрався до хати-доми, і захопив пару шкварок та намастив шматок хліба туком (смальцем). І все те виніс чотирилапому гостю, який чекав мене майже на тому самому місці. Він усе, що я приніс, схрумав, облизався і подивився, як мені здавалося, вдячно.

Він ще приходив кілька разів, я виносив йому і шкварки, і намащений хліб та бульбини (картоплини). Осмілівши, я погладив песя. Він не боронився. Ми мовби подружилися.

Наше періодичне спілкування тривало, бо звір-песьо з’являвся час від часу, доки одного разу бабуся Палажка, котра того дня не пішла на роботу (а може, була неділя), не побачила мого звіра. Досі виразно пам’ятаю її розпачливий крик: «То ж вовк, дитино!» Бабуся наблизилася до нас і стала промовляти до вовчиська щось лагідне й заспокійливе. Як потім згадувала, казала йому, що йди собі, шукай зайчиків, а маленьких дітей не можна чіпати. Вовк поглянув на неї непривітно — і потюпав у гущавину. Більше він на хутір не приходив.

Пізніше я подумав якось, що в тому епізоді відбилося те, що становить одну з основ моєї творчості — прагнення гармонії з природою і світом, але й неможливість цієї гармонії, недовіра й підсвідоме відчуття загрози: «То ж вовк, дитино!» — може, й започаткувалося з тієї зустрічі.

Гірка. Між нашим хутором і селом Згорани були болітця й поле, а десь посередині — невелике підвищення, за поліськими мірками — гірка. Одного разу я, малий, вийшов на ту гірку й почав дивитися у бік села, де я був раз чи два з мамою в родичів. Пригадую, як тоді злякано й водночас зацікавлено озирався усібіч, йдучи сільською вулицею. Тепер же мені захотілося туди, у село, піти самому. Я дивився довго. Виднілися дерева, садки, з-за них визирали хати, а далі блищала на сонці баня сільської церковки. Там був зовсім інший світ, ніж у нас на хуторі.

Я дивився й дивився, вже рушив було далі, але згадав, що попереду, за полем і лозняками, річечка, яку доведеться переходити. Річку я, може, перейду, можна й піти до шосейки, де є міст. Але що чекає мене самого там, в загадковому селі… До того ж он видніються могилки (кладовище), попри які доведеться йти. А в селі незнайомі люди і, певно ж, пси. І я повернув назад.

Але ще не раз приходив на ту гірку. Дивився на село. І все нестерпніше хотілося туди. Мине кілька років, батьки, а отже, з ними і я, переселяться в село. Я добре освою його, ходитиму до школи, і мені… Мені дедалі гостріше, нестерпніше кортітиме у більший світ. І я помандрую освоювати його, коли отримаю, як тоді казали, «атестат зрілості».

Перехід. Як виявилося, не тільки я прагнув потрапити до села. Тато Сава прийшов на хутір приймаком з іншого хутора, біля сусіднього села Перешпа (нині Заозерне). Стосунки з владним, деспотичним тестем дідом Федором відразу не склалися. Правда, в хутірному житті була трирічна перерва, коли батьків разом із малим мною вивезли «на перевиховання» як неблагонадійних (татів брат, дядько Павло, отримав свої 25 років за співпрацю з УПА) у придніпровські степи.

Там я робив свої перші кроки. Як після смерті Сталіна ризиковано верталися на рідне Полісся — то окрема, схожа на детектив, історія, яку я, може, розповім іншого разу. Але після повернення нічого не змінилося, боротьба, конфлікти тата з дідом відродилися з новою силою. І тато, за діяльної підтримки мами Оксани, почав будувати в селі власну хату. Разом ночами возили крадькома деревину з колгоспного лісу. Дід, правда, казав, що хату зять збудує тоді, коли він без люстра своє вухо побачить. Але хата росла, мали перебиратися десь за рік, та взимку, перед Новим роком, після чергового конфлікту тато рішуче сказав: все, завтра йдемо жити в село. Жінки було в крик: хата ж недобудована, пожди хоч, поки високосний рік закінчиться, та тихий, спокійний тато вперся — йдемо і все.

Уранці надворі була хоч і не вельми сильна, та все ж завірюха. Уже й дід сказав: погиркалися, мовляв, то й що, лишайтеся. Але тато заявив, що раз надумалися, рішення міняти не хоче. І ми вирушили раннього ранку, ще тільки ледве просіювалося зимове світло, до села. Той перехід теж не забуду ніколи. Попереду процесії ішла бабуся Палажка, яка вирішила нас супроводжувати, з іконою в руках, тато, ведучи на налигачі корову, ніс клунки, мама — маленького сина Іванка і теж клунок. Свій клуночок мав і старший я.

Той шлях, перехід — крізь завірюху, стежкою, повз замерзлі болота — я порівняв якось жартома з українським шляхом до Європи, Євросоюзу. Щось у цьому є. Як і в татових словах — раз вирішили, то відкладати не треба. І ми дісталися до оселі без підлоги в єдиній кімнаті, стали жити в ще не побіленій кухоньці і все доводити до ладу. Дворічний братик Іванко пару тижнів плакав і повторював: «Хочу до свеї доми, то не наша дома». Але то була таки наша дома, наша хата, наша оселя.

Півень. Ми жили вже в селі, але діти, особливо влітку, багато часу проводили на хуторі. Вабила чарівна природа, яку ми відчували по-дитячому інтуїтивно, добре знайомі місцини на хуторі й довкола нього. І диво-бабуся Палажка з її дуже своєрідною, як би тепер сказали, харизмою, непомітною на перший погляд, але теж якось інтуїтивно відчутною, її казки й просто історії, але з вовкулаками й русалками, які вабили.

Я того літа перейшов до третього класу. Треба сказати, два перші класи я вчився сяк-так, на трієчки-четвірочки, хоча Олександра Григорівна, моя перша вчителька, кілька разів казала, що я можу вчитися значно краще, і радила більше читати. Це я й старався робити під час канікул.

Так от, десь у серпні на хутір, попрацювавши на городі чи на колгоспному полі, завітала Олександра Григорівна. Попила води з колодязя посередині хутірського подвір’я, побалакала з бабусею, запитала мене, що прочитав останнім часом на канікулах. І все було б добре, якби не півень. Клятий капосний півнисько. А треба сказати, що півень на хуторі був дуже гарний, диво-півень, із золотистим гребенем, з розкішним пір’ям, що переливалося різними кольорами, справжній султан, володар курячого хутірського царства, який так і просився в казку, а не в суп чи борщ, куди його регулярно погрожував відправити дід Федір. Тому що півень-красень мав одну дуже шкідливу звичку. Він підступно злітав на плечі мешканців хутора й (що ще гірше) гостей і починав дзьобати по тім’ю.

Так він вчинив того літнього дня і з моєю вчителькою. Спершу закричала з переляку вона, потім я, а потім і бабуся. Півня якось зняли з учительських пліч, Олександра Григорівна тільки й сказала: «Ну й розбійник у вас!» — і з дуже сердитим виглядом, як мені здалося, покинула хутір. З того дня я запанікував (півень напав на вчительку!), а коли настала пора знову вирушати до школи, заявив, що не піду, я вже вивчився, вмію писати, читати й рахувати, з мене вистачить. Пішов аж на третій чи четвертий день. І панічно боявся, що вчителька розказала про той випадок з півнем, що дорікатиме мені. Вчителька не розказала. А я старався, ну, дуже старався вчитися. Так старався, що в кінці першої чверті Олександра Григорівна урочисто промовила:

— А знаєте, діти, у нас з’явився ще один відмінник. Хто це, ану відгадайте.

— Володя Лис, — хором відповіли однокласники.

Така історична роль того диво-півня в моїй освіті. Уже через багато років, зустрівши якось Олександру Григорівну на сільському базарі, я запитав, чи пам’ятає вона про той випадок з півнем?

— Аякже, — посміхаючись, відповіла вона. — Ще й як пам’ятаю. Я ж бачила тоді, як ти переживаєш, того й нічого не розповіла в класі.

Як ви вже, певно, зрозуміли, у мене була дуже гарна перша вчителька.

Радіо. У часи мого дитинства, десь наприкінці п’ятдесятих — на початку шістдесятих років двадцятого століття в нашому поліському селі з’явилося в хатах диво — радіо. По вулицях ставили стовпи, проводили дроти до кожної хати, і люди навперебій ходили до сільського магазину, а то і їздили до райцентру, щоб купити маленький приймачок, якого називали просто «радіво», а ще по-сільському влучно — «брехунець». До появи «брехунців» у селі по стовпах були розвішені кілька великих «брехунців»-репродукторів, схожих чимось на кажанів. Вони голосно, чути було в безвітряну погоду на цілий куток — із шостої ранку до дванадцятої вечора — транслювали новини, повідомляли про рішення партійних пленумів і з’їздів, підступи американських імперіалістів, які хочуть неодмінно розв’язати світову війну, високі надої і ще вищі врожаї кукурудзи. А ще десь раз на тижнів два тоді по радіо передавали футбол, себто транслювали репортажі з республіканського стадіону імені Хрущова (згодом «Динамо»), і ми, хлопчаки, збиралися біля того вуличного радіо, щоб повболівати за рідне «Динамо», особливо коли воно мало всипати приїжджим «москалям», себто московським командам, ленінградському «Зеніту» чи ростовському СКА або куйбишевським «Крыльям Советов». Звісно, можна було послухати репортаж і вдома, але то була особлива насолода — вболівати разом із цілим стадіоном десь там, у Києві, навіть не бачачи гри, радіти за наших, коли ті забивали гол.

Часом коло того «великого брехуна» збиралися й дядьки, двічі, пригадую, вечорами й весь куток. Це було навесні 1961 року, коли передавали, що «найманці імперіалізму» висадилися на Острові свободи, у місцевості Плайя-Хірон (Бухті свиней), і восени 1962 року, під час Карибської кризи. Тоді ходили чутки, пораз усе тривожніші, що ось-ось розпочнеться війна між «гамериканцями» і «совєтами», що в сусідських селах вже й повістки до армії роздають чоловікам.

І ніколи не забуду, як десь так, під надвечір’я, раптом почув крик, що долинав із вулиці. Виглянувши, побачив, що вулицею біжить сусідка, розмахуючи хусткою, яку зірвала з голови.

— Людоньки, войни ни буде! Чуєте, людоньки, ни буде войни!

Побачила нас з мамою, підбігла, вся розпашіла й радісна. Кинулася обіймати.

— Чуєш, Оксеньо! Чуєш, Володько! Ни буде войни! Наш Хрущ з гамериканцем замирився. Тико-во по радіві передали.

І була в тому голосі така чиста безпосередня жіноча радість, і ще щось непередаване словами, що залишився той крик, інтонації в голосі, на все життя. Тоді, звісно, я, дванадцятилітній, не усвідомлював, що від минулої війни пройшло всього сімнадцять літ, а в нашій місцевості, де ще до п’ятдесятого року тривала боротьба УПА, і того менше. Що страх перед війною ще живе в людських душах.

— Людоньки, войни ни буде! — І далі сказане: — Може ж, типер заживемо й ми по-людськи… — лишилися як символ радості й надії.

Вічної, як виявилося, надії.

Хлібина. Десь наприкінці п’ятдесятих — на початку шістдесятих років минулого століття у поліських селах перестали пекти хліб. По-перше, не було з чого. На колгоспних полях урожаї пшениці впали до 13–16 центнерів з гектара, а жита (основної поліської злакової культури) й того менше — до 7—10 центнерів. Не було чим виконувати план поставок державі, про яке зерно на так звані трудодні вже казати… Городи, які в перші роки правління Хрущова було збільшили, знову врізали — з 25-ти до 15 соток. Ті городці засаджували бульбою, а на латки жита, як раніше, вже не стачило місця. Колгоспне поле тепер було і на людських городах, у селі з власних колишніх городів крали ночами кукурудзу і буряки. Утім, у сільську крамницю хліб привозили, то якось перебивались. Правда, на зміну пшеничному і житньому хлібові прийшов кукурудзяний. Дядьки й тітки чухали лоби, стиха кляли «лисого Микитку», «Хруща», та все ж мусили купувати той незвичний горе-хліб.

Улітку 1963 року і його почали привозити нерегулярно, через день, а то й два. Зранку біля крамниці влаштовувалася довга черга. Посилали за хлібом і підлітків, досі пам’ятаю ті хлібні черги.

Того дня довелося чекати годин дві, а може, й три. Нарешті з’явилася машина, «буда», як ми казали, з написом «Хліб» на борту. Коли хліб занесли всередину, продавчиня оголосила, що привезли мало, даватиме тільки по буханцю в одні руки. Люди обурено зашуміли, але виходу все одно не було, тож почали купувати. Хлібний стосик швидко зменшувався. Коли лишилося в ньому з десять кукурудзяних «цеглин», черга поламалася, люди збилися у вируючу масу, тиснули одне на одного, простягали гроші, кричали, чому саме тому чи тому треба хліба — малі діти або, навпаки, вдома голодні старі. Мені якось вдалося схопити омріяну хлібину. Кинув на прилавок копійки і став вибиратися назовні.

Коли з нам’ятими боками, та все ж із омріяним скарбом, затиснутим у руках, я вийшов на подвір’я, то першим ділом відкусив глевкий шматок. Він здався солодшим за цукерку.

Украй обурені люди не поспішали розходитися. І тут почули жалібний голос. Стара бабуся, в якої по зморшкуватому обличчю текли сльози, простягла руку і сказала:

— Людойки, продайте хоч півхлібини. Я вже п’єтий день ріски в роті ни мала.

Люди з хлібом завагалися. Одна, друга жінка, за ними хлопець поспішно покинули подвір’я.

Бабуся вимовила ще одне слово:

— Людойки…

І тут молода жінка простягла їй свою хлібину.

— Возьміте. Ми якось обійдемося.

Здається, та жінка навіть від копійок відмовилася. А бабуся, плачучи з радості, подибуляла вулицею.

Пішов додому і я. Йшов і думав: «Ну чому я не віддав свою хлібину? Чому?»

Виправданням мені було хіба те, що вдома, окрім тата й мами, чекали ще троє менших братиків. І все ж щось мовби смоктало всередині. І досі часом смокче, як згадаю той епізод.

Бобик. Коли ми переселилися в село, однією з найбільших моїх мрій стала думка про собаку, песика, якого так хотілось би мати. Пізніше, вже дорослим, подивився мультфільм за знаменитою повістю Астрід Ліндгрен «Малюк і Карлсон, який живе на даху».

Сцена, у якій на день народження Малюк відмовляється від дорогих подарунків і сумує, що не отримав обіцяного песика, мене особливо зворушила. Вона теж нагадала про моє палке бажання мати собаку, якого я, як і маленький герой шведської письменниці, все ж отримав. Тільки у мене це трапилося, коли я вже був школярем, п’ятикласником.

Треба сказати, що покійний тато Сава, як і дід Федір, не дуже любив собак. І на моє дитяче бажання обзавестися псом відмахувався, ще й міг прикрикнути. Та все ж здався. Головним виявився аргумент, що пес допомагатиме пасти корів. А оскільки людських корів пасли переважно в лісі й вони часто губилися, то пес мав би бути підмогою в пошуку.

Першим був гарний песик, якому я дав стандартне песяче ім’я Бобик. На жаль, я потішився ним зо два місяці. Одного ранку песика на подвір’ї не виявилося. Я запідозрив було тата, що то він комусь віддав, але він божився, що не причетний до зникнення Бобика. Урешті сусідка сказала, що бачила, як доярки, котрі раненько йшли на вранішню дійку, забрали песика із собою. Я кинувся на ферму, але Бобика там не знайшов. Доярки казали: ну, так, з’явився тут якийсь псисько, але де дівся — не знають. Як потім виявилося, одна з доярок забрала його собі, вважаючи безпритульним.

Бажання мати власного собаку не зникло, а, навпаки, посилилося. Тато вдруге здався, але цуценят на нашому кутку якраз не було. Я почав цікавитись у школі, і учень з паралельного класу, котрий жив у сусідньому селі Перешпа, сказав, що у їхніх сусідів з’явилися щенята, тільки вони не віддають, а продають. Наступного дня мій тезко Володя ошелешив — його сусід згоден продати останнє щеня за три рублі.

Три рублі! То для учня сільської школи була майже фантастична сума.

Тато на мої слова про те, що можна купити собаку, страшенно обурився:

— Що? За щенюка давати цілих три нових рублі! Заробиш, тоді й купуй.

Слова ці запали у свідомість, і я почав заробляти гроші. Сказав своєму тезкові, що гроші незабаром будуть, а він повідомив, що сусід згоден не продавати останнього песика, трохи почекає.

Гроші можна було зібрати, тільки економлячи. Це я і почав успішно робити. Обходився без шкільного сніданку, на який давали копійки. Кожного тижня в суботу нас водили до клубу на кіно. Я героїчно відмовлявся від нього, хоч мало не плакав. Але «песячий бюджет» щотижня поповнювався ще десятьма копійками. У нашому селі був молокозавод, на якому виготовляли смачнюче морозиво. І мама час від часу тицяла на нього черговий п’ятак, себто п’ять копійок. Гроші поступово збиралися. А тут ще однокласник позичив цілих піврубля, і бабуся дала трохи копійок. Коли я сказав своєму тезці, що є вже два з половиною рублі, він пообіцяв поговорити з сусідом, щоб той знизив ціну. Поговорив, і ціна впала. Який же я був довірливий, дурний і наївний! Той перешпинський Володя, здається, ще й наш далекий родич, елементарно розвів мене, як останнього малого лоха, про що я довідався вже дорослим. Песик, як виявилося, ще й скалічений, нікому, окрім мене, не був потрібен, зокрема й тому дядькові-хазяїну. Утім, не будемо судити мого тезку. Пізніше він загинув на заробітках в Росії, рятуючи російську дівчинку, котра тонула в річці.

А тоді ми пішли з ним у сусіднє село. Там Володя взяв гроші й велів почекати. Незабаром він повернувся з маленьким рудуватим собачкою. Песик вертів хвостиком і дивився довірливо і, як мені здалося, прохально. Я на шнурочку повів його в наше село.

Незабаром я помітив, що песик, якого вже кликав Бобиком, на честь того першого, зниклого чи викраденого, накульгує. А коли переводив його через місток на лісовій річечці, Бобик втрапив лапою між стовбурці, з яких складався місток, і після цього взагалі не міг іти. Довелося нести його на руках, часто відпочиваючи.

Удома тато, коли побачив, яке нещастя я приволік додому, підняв неабиякий хай, обізвав негарними словами, а оглянувши Бобика, констатував, що, очевидно, ще в ранньому собачому дитинстві він зламав лапу, яка неправильно зрослася, і пес на все життя буде калікою. Наказав викинути його геть. Я, звичайно, в плач і став запевняти, що песик видужає. Мене підтримали мама і молодший братик Іванко. Тато змилосердився і дав тиждень на собаче видужування.

І сталося щось схоже на диво. Бобик через кілька днів перестав кульгати. Дзявкав, коли у двір заходив хтось чужий. З нього виріс гарний, а головне, дуже розумний пес. Незабаром стало зрозуміло, що в ньому є сліди вівчарки. Наше село, як і сусіднє, розташоване неподалік кордону. На заставах були службові собаки. Коли відслужували строк, їх віддавали у села, де вони й ставали призвідцями появи собачих метисів.

Я доклав чимало зусиль, щоб видресирувати свого улюбленця. Та й він із задоволенням виконував команди. Ми по- справжньому подружилися. Коли випадала черга пасти коров’ячу череду, можна було спокійно читати книжку. Бобик завертав корови, які відбивалися од гурту, не пускав у шкоду, себто на колгоспне поле і людські городи, і взагалі стежив за порядком, наче добрячий пастух. Коли виконував роботу, підбігав і чекав похвали чи нагороди — хліба або й хліба з салом, вареного яйця, що й одержував. Мені, вже майже дорослому, подобалося його хвалити і гладити.

Узимку ми вирушали за зайцями, яких тоді ще було багато в наших поліських лісах… Бобик таки вполював двох. Одного, молодого зайчиська, який ще був живим, я відпустив, другого, задушеного псом, приніс додому — і яка то була смачна зайчатина! Та здебільшого мій пес не спромагався наздоганяти вухатого. Пробігав, скільки міг, і спинявся, накульгуючи. Давалася взнаки ота травмована колись лапа. У таких випадках він чекав мене, і, коли я підходив, дивився винувато. Я, звісно, казав до свого друга заспокійливі слова, гладив.

Якось під час такої чергової походеньки, коли я думав про своє, Бобик зупинився і поглянув на мене. Весело, допитливо, і начеб… примружено. Мовби й справді хотів про щось запитати. І наче до чогось заохочував, до чогось спонукав…

І я… Я почав розповідати йому про те, про що думав, щойно, перед тим, як зупинився. З того дня під час наших мандрівок полем і лісом я розповідав Бобику про свої шкільні справи й проблеми, про сімейні справи, про вірші, які тоді писав, новели й етюди, про життя, навіть міжнародні події, про те, що ось закінчу школу й поїду вступати, як же він тоді буде без мене… І я без нього…

Пес дивився розумними очима, здавалося, вслухався у балаканину свого чудика-господаря. І мені інколи здавалося, що Бобик теж мені ось-ось щось скаже. Іноді я казав за нього сам… Так тривало до закінчення школи і трохи далі…

Навесні 1969 року, через рік після закінчення школи і першого, як тоді казали, трудового досвіду, мене призвали до війська. Звісно, попрощався і з чотирилапим другом, не відаючи, що назавше. У листах додому питав і за Бобика. Батьки відповідали, що пес живий-здоровий і жде мене. Та коли повернувся після служби, то виявилося, що мого друга вже нема. Його продали. Трапилося це, за розповіддю тата, так. Узимку селянам роздавали ділянки під розчистку в колгоспному лісі. За це могли брати собі розчищені, зрубані і зрізані дерева, як дрова. Тато Сава ходив до лісу з Бобиком. Тут і угледів його працівник лісництва. Побачив, який пес розумний, а тато ще й прихвалив, і той лісник почав просити продати за цілий причеп дров. Тато сказав, що пес має дочекатися повернення сина з армії. Але наступного разу лісник збільшив ціну до двох причепів. Цілих два великих причепи, які забезпечували дровами й на другу зиму! Ще й десятку рублів і могорич на додачу. І тато таки не витерпів і продав Бобика. Мотивував тим, що я ж усе одно збирався після служби вступати до університету, отож пес був би без мене.

Я посумував, звісно, коли про це довідався. На мить щось мов затерпло в грудях.

Думав навідатися в сусіднє село. Та вирішив не робити цього. Раз сам не вертається додому, значить, не пробачає зради. Навіщо травити душу… Історія придбання пса і спілкування з ним теж назавше лишилися в пам’яті. А ще мені часом, коли згадую його, віриться, що він пам’ятав мої слова, сказані в полі й лісі.

Голос. У мене, як і у всіх підлітків, ламався голос. Але процес був довгим, болючим, із надто затяжним ларингітом, себто запаленням голосових зв’язок. Голос став огидним, писклявим, і після одного доволі насмішкуватого кепкування в’їдливого сільського дядька я остаточно занепав духом. Та найгірше було інше — коли викликали до дошки відповідати урок, я промовляв речення-друге, а далі слова кудись губилися, з горла вилітали сипливі звуки, а потім і взагалі не міг нічого вимовити. Почав страшенно комплексувати з цього приводу. Як мені здавалося, глузливо дивляться і хлопці, а особливо дівчата. Часом могли щось насмішкувате і сказати.

Уперше сам поїхав у Любомль в районну лікарню. Лікар виписав якісь таблетки, заспокоїв, що мушу це пережити, саме з часом пройде. Правда, ще порадив пити яблучний сік, але не магазинний, а вичавлений з домашніх яблук. Що я й зробив разом із мамою.

Позбавитися комплексування допоміг… футбол. Тоді якраз ішов чемпіонат світу 1966 року в Англії, і ми вперше дивилися репортажі з Лондона вдома у воротаря нашої вуличної команди Колі Дубини, батьки якого третіми в селі купили новітнє диво — телевізор. А потім і матчі союзного чемпіонату, правда, антена приймала тільки Брест, а через нього Мінськ, отож дивилися, як грає мінське «Динамо». Але ми повально захопилися замість гандболу, який культивувався в школі, футболом. Створювали вуличні, куткові команди, проводили всілякі турніри, а згодом, коли я вже закінчив школу, виникла сільська команда, яка взяла участь у кубку районного товариства «Колос» і несподівано виграла його. Грав я не вельми майстерно, хіба добре бачив поле, тому міг вчасно дати пас. Але я перестав звертати увагу, як розмовляю.

І настав день, коли голос вже не пропадав, коли я чітко проказав відповідь на уроці несподівано загрубілим голосом, здивувався, і мені раптом захотілося… співати. Що я й зробив уже після уроків, дорогою додому. Це був один із найщасливіших днів у моєму юному житті. Я говорив цілком нормально! Мені хотілося говорити й говорити.

Відновлення голосу, утворення нового — останній великий спогад і дитинства, і перший вже юначий. Наче те давнє життя знову завітало.

Десять простих слів — бабуся, дід, вовк, гірка, перехід, півень, радіо, хлібина, Бобик, голос — для мене досі значать дуже багато. Добре, що читач тоді поставив це дивне запитання.

Коли повіяло чимось теплим, таким, що перехопило подих, захотілося записати. Записати те, що було колись й уже ніколи не буде. Ніколи. Ні-ко-ли.

Ні, лишилася бабуся. І та гірка, і шлях у село. І крик: «Войни не буде!». І хлібина, і, зрештою, чужа бабуся, котра хотіла її мати, бо п’ятий день хліба не їла. І мій пес. І футбол, який допоміг повернути голос і віру в себе.

Подарунок учителя

З радянських часів лишилося в пам’яті небагато художніх фільмів. Для мене це насамперед комедії Ельдара Рязанова (за те, що не побоявся виступити так відверто проти Путіна й на захист України, я б демонстрував всі його фільми, незалежно від того, хто в них грав), Леоніда Гайдая, Георгія Данелії. З некомедій — хіба якийсь десяток не ідеологізованих, а людяних стрічок. Кілька українських — Довженко, Параджанов, Биков — і все. Один з небагатьох, що його дивився не раз, — фільм «Доживемо до понеділка» Станіслава Ростоцького про вчителя-інтелектуала, вдумливого, драматичного за стилем мислення, з В’ячеславом Тихоновим в головній ролі. Кожен раз, коли передивлявся, мені ще й здавалося, що бачу свого вчителя історії Сергія Маркіяновича Савоша. І це притому, що герой Тихонова жив і працював у столиці, у московській школі, а мій учитель жив і не лише сіяв розумне, добре, вічне, а й був особистістю у звичайному поліському селі.

Він з’явився в нашій школі десь у першій половині шістдесятих років — високий, ставний, вродливий, з іронічним блиском очей. Уже пізніше я усвідомив, наскільки його манера, стиль викладання відрізнялися від того, що ми бачили в інших вчителів. Сергій Маркіянович був доволі суворим педагогом, і в той же час на уроках сипав жартами й говорив так, мовби пропонував спілкуватися на рівних. Часом починав розмірковувати на якусь тему й викладав нам те, чого не було в підручнику. Спохопившись, казав із посмішкою:

— Не бійтеся, цього я вас не питатиму.

Приходив до школи одягнутий, як то кажуть, з голочки, а одного разу здивував, навіть вразив, явившись на урок, замість галстука, в елегантному «метелику». Одягнутий був, пригадую, у чорний костюм, а от чи то був піджак, чи, може, й фрак, не знаю, я тоді на таких тонкощах не знався. Природно, що чимало дівчат-старшокласниць були закохані у такого вчителя. Авторитет його і захоплення ним посилилися, коли з’явилася чутка, що на попередньому місці роботи Сергій Маркіянович, дізнавшись, що його колега намагався спокусити ученицю, по- чоловічому йому «набив морду». За такі розборки ніби звільнили його із завуча (чи й директора), виключили з партії й перевели в іншу школу. Хоча ходили й чутки, що був покараний «за націоналізм». Не знаю, чи так це, бо все ж викладання історії не позбавили, але коли пізніше, працюючи в редакції районної газети, я написав про свого вчителя нарис, мій опус, як тоді було прийнято, редактор дав прочитати в райвно (районний відділ народної освіти) і через деякий час повернув зі словами:

— Не схвалили. Якийсь там є за твоїм вчителем грішок. Ну, сам розумієш, щось надто українське.

Треба сказати, що він був тонким психологом, умів передбачати, як складуться долі учнів, хоч робив це з обережністю і гумором. Одного разу жартома передбачив, котрі з дівчат у нашому класі першими вийдуть заміж, і все справдилося зі стовідсотковою точністю.

Мені якось, коли я поставив на уроці запитання про німецькі репарації в СРСР і техніку та обладнання, вивезені після війни з Німеччини, сказав:

— Ти, Володю, якщо ставитимеш такі запитання, або далеко підеш, або дуже погано закінчиш. Ну, мені ти можеш ставити…

Історія, нарівні з українською і російською літературами, географією й астрономією, була моїм улюбленим предметом. До того ж особливість моєї пам’яті така, що я легко запам’ятовував дати і цифри. Тож між Сергієм Маркіяновичем і мною встановився особливий контакт. Він любив зненацька, навіть поза уроком, запитати: а коли було те й те, коли правив такий-то цар або король? Я спочатку дивувався, а потім долучився до цієї гри. З нагоди закінчення восьмого класу учитель подарував мені товсту, явно не школярську книгу — «Наполеон» академіка Євгенія Тарле, чим неабияк здивував. Він був переконаний, що оберу професію історика, і дуже здивувався й навіть образився, коли довідався, що я хочу стати журналістом.

Уже коли я закінчив школу, ми мали досить тривалу бесіду, під час якої Сергій Маркіянович переконував, що мені треба йти на історичний, навіть похвалився, що в нього на факультеті у Луцьку є знайомі викладачі, яким рекомендуватиме мене як перспективного історика, що мене чекає аспірантура і викладання в інституті. Але цікаво не це, а те, що він, і жодного дня не працювавши в редакції, описав, що я почуватиму, коли стану журналістом («я добре знаю твій характер і погляди», додавав при цьому). І знову його слова підтвердилися майже абсолютно точно.

Не знаю, як би склалася моя доля, якби таки послухався свого вчителя. Що вже тепер казати. Усе ж мене більше тягло до творчості, а не до викладання чи наукової роботи. Щодо Сергія Маркіяновича, то, приїжджаючи в село до батьків, я час від часу зустрічав його. І щоразу помічав, як змінювався мій вчитель, як витонченого, хоч і сільського інтелігента, інтелектуала ставало все менше. Принаймні зовні. Відомо, що сільські вчителі мусять тримати господарство, корову, свиней, курей. Дедалі частіше зустрічав його одягнутого, замість костюма чи легкого плаща, як раніше, у куфайку. Одного разу він посміхнувся сумовито:

— Що так дивишся, Володю? Тепер ось мій фрак, — і вдарив себе по тій же куфайці. — А метелик давно полетів…

Усе ж, гадаю, той метелик лишився в його душі. Метелик різнобарвного світу.

На жаль, доля відпустила йому мало часу, навіть менше шістдесяти літ. З’їв проклятий рачище, хвороба двадцятого, а тепер вже й двадцять першого століття. Завітавши в учительську квартиру після операції (вирізали шлунка), жахнувся, що лишилося від цього гарного, ставного, могутнього чоловіка. Усе ж досі не лише я зберігаю спогади про його уроки — треба було їх бачити й чути. Лишилося в пам’яті, як йому довіряли бути класним керівником старших класів і він за рік чи два робив те, що інші не могли зробити за п’ять. На кожній зустрічі випускників різних літ його згадують по-особливому.

Я не обрав професію історика, але написав кілька історичних романів. Ми назвали сина на честь мого улюбленого вчителя, і Сергій став істориком, як і мій вчитель — інтелектуальним, вдумливим, з дуже великим багажем знань. Час від часу я перечитую «Наполеона» Тарле, тепер уже іншого видання, дев’яностих років. І, здається, чую голос Сергія Маркіяновича: «Пора тобі вже прочитати цю працю. Зрозумієш, що таке справжня історія». Я розумію, тим паче, що цю книгу називають і своєрідним історичним романом, і працею, у якій найбільше історичних відкриттів.

У «Наполеоні» Тарле — легкий стиль, і водночас це серйозне наукове дослідження. Написане в 1935–1936 роках в умовах сталінського терору, після того, як сам Тарле відбув заслання і йому заборонили для збору матеріалу їхати до Франції. Водночас, якщо відкинути дві-три цитати з Леніна, Маркса й Енгельса про Бонапарта, — це робота людини, яка намагалася вільно дихати й аналізувати навіть у ті страшні роки. Якось я замислився: «А може, цей подарунок мого вчителя теж був із підтекстом?»

З підтекстом на майбутнє? Подарувати учню-восьмикласнику працю академіка Тарле!

До речі, у цій роботі Євгеній Тарле, проналізувавши битви й походи Наполеона, як виявилося, інтуїтивно передбачив наявність кількох листів великого полководця, які знайшли вже пізніше, коли в Європі прочитали цю книгу. За це французи подякували учням Тарле. Чи то його колегам, котрі доклали чимало зусиль. Звісно, не для його популяризації. Європейці не знали й знати не могли, як цінуватиме цю книгу сільський вчитель в далекій Україні.

Подвиги, ордени, перемога

Пригадую, як під час екскурсії «на природу» десь у класі третьому ми побачили у нашій річці Нережі продовгувату залізяку, що визирала з дна. Відразу хлопчакам захотілося її помацати, вже й в неглибоку воду полізли. На щастя, те побачила вчителька, нагримала, що то ж, напевне, бомба і треба викликати саперів. Це справді була бомба, один зі слідів війни, від якої тоді минуло якихось п’ятнадцять років. Ще жили в селі з десяток інвалідів тої війни і покалічених вже дорослих дядьків, які хлопчаками необачно торкнулися ось такого небезпечного «дарунка». Ще шепотілися про останній бій упівців, «бульбашів», біля наших Згоран 1950 року.

Потім не раз доводилося писати про війну і тих, хто воював. Треба сказати, що я завжди з повагою ставився до солдатів-окопників, які справді воювали з нацистами, знали ціну війні й перемозі в ній, і весь час конфліктував з хвацькими тиловиками, «бойцами заградотрядов», котрим поприсвоювали наприкінці совєтського періоду нагород, звань та інших регалій. Кілька разів так звані ветерани (саме так звані) подавали на мене в суд за «образу честі й гідності», за «приниження високого звання ветерана», але до суду не доходило, бо вже на попередніх бесідах із суддями я аргументовано доводив свою думку й розбивав демагогію опонентів. Так було з полковником, котрий похвалився якось, що під час Корсунь-Шевченківської битви він пропиячив два тижні в штабі, який мав перевіряти, а потім це заперечував, але знайшлися ветерани, котрі таки посвідчили, що говорив… І ще намагалися судитися за розповідь про розмінування людськими тілами мінних полів довкола Берліна, і безглузду загибель танкістів у битві під Луцьком у червні 1941 року, і кілька подібних… Та випадки, про які хочу розповісти, особливі. Вони багато в чому показують, якою була насправді та війна, виграна завдяки перевазі в людській силі, гарматному м’ясі, тому що з втратами не рахувалися, і ще завдяки поставкам США техніки і боєприпасів. Варто тільки згадати цифри: мінімум 27 мільйонів убитими, з яких 21 мільйон солдатів дійсної армії (в тої ж Німеччини — 8 мільйонів загиблих, з яких 5 мільйонів на фронтах). Та я про три разючі розповіді.

Першу почув ще в 70-ті роки минулого століття на Хмельниччині. Усім відомо про подвиг Олександра Матросова, котрий своїм тілом закрив амбразуру німецького кулемета. У Матросова виявилося чимало послідовників. Там досі жив один з них. Так, саме жив, бо дивом лишився живим, одужав після важкого поранення. Був удостоєний звання Героя, про нього писали. Писав і один тамтешній журналіст, який і розповів те, що йому сказав той чоловік-герой «не для преси».

Вони теж атакували висотку, з якої строчив кулемет. І молодих солдатів… посилали, щоб вони своїми тілами, ціною життя зробили те, що вчинив Матросов. Та солдатики падали, скошені тим кулеметом. Відмовитися не можна було — чекав розстріл за боягузтво і невиконання наказу. Коли на полі вже лежало до десятка трупів і підходила черга на смерть майбутнього героя, він почув голос старшого солдата:

— Синок, якщо вдасться добігти, кидайся на кулемет, закривай дуло правим боком. Ти хлопець он який, може, й виживеш. Останешся, дай Бог, то жити можна і з одною легенею. Ну, з Богом…

Солдат так і зробив. Коли біг, тільки поранило в руку, а кулемет, що вже посіяв стільки смертей, закрив, як і радив той солдат, правим боком. Рота пішла в атаку, хлопця, якого дивом підібрали, відправили в госпіталь. Пролежав там довгенько, але що організм справді був молодим і потужним, то вижив. Одержав Золоту зірку, орден до неї і ще прожив років сорок. Розповідав, як закривав кулемет, як розірвало легеню, все, крім одного, — що повторив той подвиг не добровільно, а примусово, з наказу. Тільки раз прорвало «не для преси». Уже пізніше, в часи так званої перебудови, я прочитав, що подвиг Матросова, по суті, поставили на конвеєр і на смерть ішов за наказом не один той (але єдиний вцілілий) чоловік.

Десь у першій половині вісімдесятих років я отримав журналістське завдання написати про медсестру районної лікарні, яка віддала всі свої заощадження в Радянський Фонд миру — був такий, в Україні його, до речі, тривалий час після керівництва Спілкою письменників очолював Олесь Гончар. Я поїхав, поговорив з жінкою, котра сказала, що віддала гроші, «аби лиш не було війни», бо вона знає, яке то страхіття — війна. Виявилося, що й сама воювала, на війні була медсестрою, притому польовою, пройшла шлях від Сталінграда до Берліна. Коли я спитав, чи має нагороди, відповіла, що два ордени Червоної зірки й медалі. Природно, що я запитав: за що? І тут жінка чомусь знітилася. А тоді сказала:

— Вам розповісти, як треба, чи як було насправді?

— Звичайно, як було насправді.

— А як було насправді, й незручно розказувати, — вона зітхнула. — Ну, та слухайте… Перший орден я отримала якраз першого січня 1944 року. Ми тоді стояли неподалік Дніпра, здається, в Запорізькій області. На фронті кілька тижнів було зимове затишшя. І от тридцять першого грудня мене викликають до штабу полку. А там командир і каже, що надійшла команда кращих жінок відправити до штабу нашої стрілецької армії. Сам і повіз нас. Ну, вже там зустрічає якийсь майор і веде в кімнату. Так і так, каже, будемо разом Новий рік зустрічати, отут в шафі жіноче цивільне вбрання, вибирайте, яке кому підійде. Відкриваємо ту шафу, а там, матінко рідна — плаття, кофтини, туфельки… І намиста на полиці. Аж страшно торкатися, я ж два роки тільки військову форму й носила.

— І вибрали собі?

— Аякже. Спершу нас у лазню повели, там ще жінки були з інших полків і дивізій. Помилися, а тоді й передяглися. Я собі ситцеве платтячко вибрала, таке, з квіточками. Вдягла, а воно легеньке-легеньке, як та пушинка. І туфлі легесенькі, не те що мої чоботиська. Потім одна одній зачіски поробили і в той новорічний зал пішли. Було там нас зо два чи й зо три десятки жінок. І всі одна одної кращі, так здалося. А офіцерів ще більше. І генерал, командувач армією, зайшов, привітався. Почалося святкування. Чого там тільки не було на столах, яких напитків і наїдків! Пили за перемогу і, ясне діло, за товариша Сталіна. І за жінок, якийсь моложавий полковник сказав: прийде, мовляв, час — і одягнете замість кирзаків туфельки і платтячка. Я теж випила, на той час горілку призвичаїлася пити, без цього на фронті, при стількох смертях, тронутися мона. Вина спершу тоже попробувала. Потім танцювали, я й із генералом раз пройшлася, комплімента од нього заслужила, очі, сказав, у мене особливі, на весняне небо схожі. Мабуть, всім, з ким танцював, щось таке казав.

— А може, й не всім?

— Ну, може, й не всім, — вона всміхнулася, замовкла, мабуть, щось своє пригадуючи, а тоді продовжила: — Ранком ще поснідали, а тоді переодяглися. І той же майор сказав, що і вдягачку свою цивільну, й туфельки, і намиста можемо собі забрати, колись ще одягнемо. Я її додому привезла, а перед тим в землянках кілька разів крадькома вдягала. І ніби тягар якийсь з душі скидала. Так хотілося, так хотілося ще більше до тої перемоги дожити.

— А орден? — нагадав я.

— Що ж, орден… Построїли нас, правда, вже тільки з десяток, у військовій формі, генерал вийшов. Подякував за участь у святкуванні, сказав, що знає — ми добре воюємо. Що разом обов’язково перемогу зустрінемо. І що силою своєї влади від імені Президії Верховної Ради нагороджує нас орденами Червоної зірки — найвище, що нам дати може як командувач армією. А документи писарі оформлять. Ми й поїхали, і кілька раз, доки ми їхали, все чомусь мені здавалося, що за машиною дівчина в платтячку біжить, наче то я, та, інша.

Вона знову замовкла, задумалася. Я все ж нагадав за другий орден.

— Я його получила першого травня сорок п’ятого року. Тоді вже от-от мали Берлін взяти, ми, правда, кілометрів сорок південніше од нього стояли. Ну, нас знову повезли до штабу армії, а там до лісу. Цього разу не перевдягали, у формі маївку провели, але тоже з танцями, музикою. Усі були піднесені, раді, бо ж мали от-от Берлін взяти, от-от Перемогу святкувати, а ми до неї дожили… Ну й кільком жінкам після тої маївки той самий генерал, тепер уже він був не з одною зіркою на погонах, а трьома — генерал-полковник — вручив ордени Червоної зірки. — Вона зітхнула. — Ви не подумайте нічого такого, я справді пройшла од Сталінграда до Берліна, не сотні, тисячі солдатів перев’язала, бувало, й на собі виносила з поля бою, два рази поранена була. Раз німці до того місця прорвалися, куди ми поранених знесли, щоб у госпіталь відправити, я мусила автомата в руки брати, і таки відбилися. За те, казали, до ордена представлять. Не дали, де там. І ще два рази, казали, мають нагородити. Нічого. А тут, бач, ніби ні за що дали…

Я заспокоїв, що нагороди вона заслужила. Усією своєю війною. Але й у мене гіркота поселилася. Виходило, що якби не та новорічна ніч і не та маївка, так і лишилася б медсестра, яка справді пройшла майже всю війну, не раз ризикувала життям заради інших, не відзначеною. А тут, бач… Ще один штрих до тієї війни, з якої нерідко писарі, штабісти і тиловики приходили з орденами і медалями, а солдати — просто лягали в землю «за родіну, за Сталіна».

Третю історію почув од колишнього фронтовика з Луцька, котрий дожив до дев’яноста, хоч на фронті мав небезпечну спеціальність — був військовим розвідником. Розповів багато цікавого, але головною була його гірка розповідь про Перемогу. Були вони тоді якраз у Східній Прусії, неподалік од Кенігсберга. Коли отримали звістку, що війні кінець, раділи, стріляли, а тоді вирішили відзначити. Хтось згадав, що перед тим цистерни захопили, на станції стоять. Кинулися туди, попробували — спирт. Взялися пити.

— Я вже тоже з флягою побіг було, — згадував колишній солдат. — А тут мене за рукав старший за мене чоловік схопив. Не пий, каже, синок, того спирту, чує моє серце, недобре може бути. Я не питиму, і ти не пий. Й іншим таке казав. Я послухався, ще кілька наших, а більшість — де там, одчепися, старий, перемога, радість, війна скінчилася, а ти тут варнякаєш щось таке. Ну й випили… Не той спирт виявився, дрєвєсний, казали. Десь чоловік сорок померли в страшних муках, а більше сотні — каліками зосталися. Найбільше — осліпли. Хто без очей додому поїхав, а хто й стрілявся. Отака була перемога.

Наведені тут факти тільки штрихи до минулої радянсько-німецької війни, частини Другої світової. Але вони показують, що поряд зі справжніми героями насаджувалися нелюдські ідеологічні міфи і героями ставали ті, кого змушували вмирати заради самих міфів, як кілька сотень «Олександрів Матросових», так звані панфіловці, нещасна фанатичка Зоя Космодем’янська, котра палила лютої зими селянські хати, втілюючи в життя сталінську тактику «випаленої землі», піонери-герої, діти, життям яких жертвували без гризот совісті… Табу було накладено на помилки командування Червоної армії, на те, як гнали беззбройних новобранців з цеглинами в руці в атаки, на масове мародерство совєтських солдатів, а особливо офіцерів у Німеччині, ґвалтування щойно звільнених в’язнів-жінок гітлерівських концтаборів. На ешелони награбованого, котрі вивозили Жуков і менші «жукови». Можуть сказати — а що робили нацисти на нашій землі?! Так, робили, але це не означало, що треба відповідати тим же…

Про війну, природу війни написано дуже багато. І в давні часи, і тепер. І ще писатимуть, бо війни не стихають. І їхнє гірке відлуння довго звучить у пам’яті. Можна, звичайно, добросовісно і скрупульозно зібрати цитати й роздуми від Конфуція і до теперішніх днів про війну і додати до цього сюжет з нашого часу, як зробив недавно відомий письменник. Можна гранично правдиво, аж до морозного натуралізму, зобразити війну і людину на війні, як у романі Віктора Астаф’єва «Прокляті і вбиті». Можна високохудожньо подати, що почуває людина, яка пройшла війну і залишилася живою, як це показали Ернест Хемінгуей, Еріх Марія Ремарк, Вільям Фолкнер, Генріх Бьолль та ще десятки пристойних письменників. Можна писати кон’юнктурні твори, що тепер процвітає в Україні, прикриваючи художню безпомічність патріотизмом (я ж пишу про АТО!). Усе можна. От і я написав про випадки, які не витравити з пам’яті.

Солдат, який закриває за наказом тілом амбразуру і перед тим слухає пораду старшого, як зробити, щоб лишитися живим.

Чи нагородили тих дев’ятьох чи десятьох, котрі не добігли до кулемета теж за наказом і впали, скошені кулями?

Не знаю. Навряд. А якби й нагородили…

Жінка, котра ніяковіла, розповідаючи про свої ордени, хоча чесно пройшла війну…

Генерал, який влаштував новорічне свято з жінками на тій проклятій війні…

Солдати, що померли в страшних муках або ж лишилися сліпими, вже святкуючи перемогу над ворогом, бо випили технічного пійла…

А ще тисячі вояків Червоної армії, офіцери і навіть один генерал, які, лишившись в оточенні, пішли воювати з нацистами в УПА, а після нового приходу червоних заявили, що далі хочуть воювати, уже на фронті, й були розстріляні своїми ж або в ліпшому випадку відправлені в Гулаг чи штрафні батальйони…

Командувач фронту, який особисто розстріляв командира танка тільки за те, що той не дав йому дорогу, і товариш розстріляного, який наводить танкову гармату і навздогін стріляє по генеральському «доджу», вбиваючи молодого перспективного генерала, що міг стати й маршалом…

Солдат, котрий потрапляє в полон у перший день війни і, пробувши майже чотири роки в німецькому таборі, після того потрапляє в табір на Крайній Півночі й там мучиться ще довгих десять років і вмирає од розриву серця на порозі батьківської хати…

У яку філософію про війну це вкласти?

Де місце кожного з них у тій страшній мозаїці війни?

Колись, ще молодим, я написав роман, потім безжально порізаний і відредагований у видавництві, на основі реальної історії двох братів, яких батько, колишній «капезеушник» (член КПЗУ — Компартії Західної України) відправив навздогін Червоній армії, бо боявся, що німці розстріляють їх. Хлопці армію наздогнали, потрапили в полон, з якого один втік, а другий згодом пішов на співробітництво з німцями. Його заслали як агента в партизанський загін, а там викрили й розстріляли. Брат, пройшовши фільтри, як «западенець» був відправлений в тил, коли зросла потреба в гарматному м’ясі, знову мобілізований. Він загинув під Берліном, в останній день війни. І ось в реальному житті через багато років знайшлася нагорода молодшому братові. Оскільки ні його, ні брата, ні батька вже не було в живих, вручили батьковому братові. Років через двадцять син цього брата загнав орден на базарі.

Які слова спадають вам на думку?

Се ля ві? Все йде, все минає? Чи щось інше?

А ще я почув, а потім прочитав, історію, як у тисяча дев’ятсот сорок сьомому році за наказом Сталіна і Берії збирали докупи безногих і безруких інвалідів тієї переможної війни, щоб вони не псували своїм виглядом і жебрацтвом радянські міста, і вивозили спершу в спецінтернати, а потім топили в Ладозькому озері й Білому морі. Так загинуло більше сотні тисяч героїв. Так-от, один з тих нещасних, відчуваючи, що пахне чимось недобрим, на баржі зняв ордени й медалі й попросив лейтенанта держбезпеки, щоб той переслав нагороди в музей його рідного міста, бо в самого не було ні кола, ні двора. Емгебіст спершу запевнив, що нічого з ними не станеться, просто прогулочка на баржі по морю. Потім сказав:

— Ладно, черт с тобою, давай свои побрякушки. Так и быть, отошлю.

Звісно, не послав. Коли каліки з орденами і медалями (і без них) пішли на дно годувати північних рибок, слідом за ними пожбурив і «брязкальця».

Але це ще був не кінець цієї історії. Один із орденів ковтнула велика біломорська рибина. А її виловив місцевий рибалка-п’яничка. І почав розказувати товаришам по попойках у місцевій «столовій» про чудасію. Доки не дорозповідався. Вночі забрали, а через пару днів пішов теж на дно. Орден лишився в сейфі начальника тамтешнього емгебе. Потім він його, вийшовши на пенсію, вішав на груди під час парадів 9 травня. Знатний був орден — «Отечественной войны» другого, а може, й першого ступеня.

Через три роки потому відбулася подія менш помітна, менш ніби трагічна, хоча це як дивитися… Тим більше, що стосувалася вона мого рідного дядька Павла Лиса. Він був мобілізований у серпні 1944 року, пройшов через всю Польщу і частину Німеччини. Був двічі поранений, мав кілька бойових нагород. Вернувся через два роки додому, одружився, народився синок. Та бачив колишній солдат — щось воно не те робиться… А особливо, як стали заганяти в колгоспи. На хутір, куди пішов у приймаки, навідувалися хлопці з лісу, повстанці. Давав їсти, а потім і почав завдання їхні виконувати. Одного разу, це трапилося у липні 1950 року, хутір, коли там були упівці на чолі з легендарним у наших краях повстанським ватажком Пилипом Чехурою, оточили емгебісти й солдати. Зав’язався бій, після якого хутір взяли, а дядькові дали 25 років таборів. Відсидів, правда, лише шість, восени пам’ятного п’ятдесят шостого вийшов.

Досі пам’ятаю останній його приїзд у часи перебудови. Сидів старий дядько на колоді біля хати мого покійного тата. Балакали, і дядько тихо сказав:

— Знаєш, Володю, що найобідніше… Мої ж нагороди забрали, як мене арештували. І не віддали, зарази. А там же й медаль «За відвагу» була. Я ж її кров’ю заробив.

Дядькові повна реабілітація прийшла через два дні після його похорону. У грудні 1993 року.

Але про найбільшу радість од нагороди розповідав тато покійний Сава. При станції Сарни, де він працював після війни, був буфет. І навідувався туди регулярно такий майор Макаров. Як вип’є, бувало, розповідав тато, хвалитися починав, як колись на війні його удостоїв не хто-небудь, а сам «маршал победы», Жуков себто. Навідавшись на їхній фронт і побачивши якесь нехлюйство, схопив велику палицю, що валялася на землі, і ну гамселити офіцерів, зокрема й майора Макарова. Аж сльози виступили, коли розповідав:

— Представляете, ребята, меня сам Жуков отлупил. Сам Жуков! Это для меня память лучше любой награды, любого ордена.

Ісус: Боже і людське

Про Ісуса Христа справедливо написано дуже багато, певно, чи не найбільше, ніж про будь-кого, хто жив на Землі. І як про людину. І як про Бога. Він не тільки дав людям нову віру, змінив мораль давнього світу, а й принципово по-новому збудував фундамент людських і суспільних стосунків. Як люди використали ці настанови — то вже інше питання. Говоримо не про художні твори, скажімо, знамениті романи Казандзакіса, Мейлера, Сарамаго та ін., котрі ризикнули вивести образ Сина Божого і Сина Людського — то вже їхні авторські фантазії і їхнє бачення. Так само, як і в численних кінофільмах і на картинах. Навіть у роботах богословів.

Якщо ж вчитатися в усі чотири Євангелія, то побачимо, що тут Ісус постає переважно як Бог. Уже в дванадцятирічному віці він заявляє про свою належність Отцю. Пізніше впевнено починає проповідувати, з великою силою веде за собою учнів, творить численні дива, зокрема годує п’ятьма хлібинами і двома рибинами велику кількість людей, перетворює воду на вино, йде по воді, спиняє бурю, оздоровлює хворих і оживляє мертвих, виганяє торговців з храму. Упевнено пропонує свої рецепти вирішення моральних проблем. Його мова рішуча, образна, часто притчова, але здебільшого безапеляційна. Навіть в одній із найзнаменитіших сцен Святого Письма з динарієм кесаря — це не тільки мудрість, не тільки відділення меркантильного від духовного, а й знання того, що після такої відповіді представники церковної і світської влади дадуть ще можливість продовжувати проповіді в людській подобі.

Слова «Хто без гріха, хай першим кине в неї каменем» також промовляє Бог, який добре знає про людську природу. Ісус же й відає наперед, що станеться з ним самим, людством і окремими людьми, як поведуться його учні, про їхню зраду і своє воскресіння. На хресті Він не просто просить свого учня потурбуватися після Його смерті про матір, а впевнено визначає: ось це надалі твоя матір, а це — твій син. Так само впевнено заявляє розіп’ятому розбійнику, який повірив у Нього, що той буде вже сьогодні з Ним у Царстві Небеснім.

І лише тричі Ісус проявляє себе як звичайна слабка людина. Ба, більше, виявляє страх перед майбутнім і зневіру в тому, що відбувається саме зараз. Перший раз, коли просить Бога, якщо можна, пронести повз нього чашу, себто позбавити майбутніх страждань і випробувань.

Це каже вже не Бог, який знає, що страждання тимчасові, а після них Він воскресне, а саме людина, котра боїться цих страждань.

Вдруге — коли змучений катуваннями Ісус падає і не може далі нести хреста. Як безсила, геть розтерзана людина, а не Бог, якому під силу й не такі дива. Невже Богом бути легше?..

Втретє — перед своєю земною кончиною, у суперзнаменитому зойкові: «Отче, навіщо Ти мене покинув?» Це запитання й докір, яке постане в майбутньому після Голгофи в мільйонах варіантів — саме людини. Це розпач і людське благання про порятунок.

Мені особисто такий Ісус найближчий.

Людині можна і треба співчувати. А Богові?..

Хіба у Його величезній неосяжній самотності.

Утім, саме самотній людині найчастіше є про що розмовляти з Богом. У всі часи — давні й теперішні.

Відчинені двері

Мабуть, найбільший жах і розгубленість у своєму житті я спізнав, коли одного разу подумав, що фраза з Книги Буття — «І Бог на свій образ людину створив, за образом Божим її Він створив, як чоловіка та жінку створив їх» — означає не зовнішню подібність людини до Бога, вже висміяну атеїстами і вільнодумцями, а те, що Бог створив людину не стільки за зовнішньою подобою, як за своєю внутрішньою суттю. Зі всіма гідними рисами, здатністю до співчуття й розуміння, але й із недоліками і складнощами, навіть підступністю і жорстокістю. Та коли жах від такої єретичної (чи ще гірше) думки розвіявся, я раптом подумав, що, по суті, вламуюся у відчинені двері. Бо цей вислів означає: доводити очевидне, те, що вже відоме.

Варто лише пригадати численні сцени зі Старого Заповіту, найперше з П’ятикнижжя Мойсея, де Бог не тільки сам каже, що він суворий, вимогливий і, ба, жорстокий, а й вимагає принесення численних жертв, ще й описує, що то має бути — як доказ любові й покірності Йому. Чого варті страждання й та ж покірність Авраама, у якого Бог забирає геть усе, і найближчих людей також, щоб пересвідчитися, чи він Його любить. Так, Бог вимагає від людини високих моральних якостей, але за умови абсолютної покірності й любові до Нього як Бога. Він промовляє устами пророка Єремії: «І буде, як скажуть до тебе вони: куди підемо? То скажеш до них: так говорить Господь: хто на смерть — на смерть, і хто на меча — на меча, і хто на голод — на голод, і хто до полону — в полон…» (Єр., 15—2).

І саме такого Бога шанують і поважають євреї. З його іменем вони йшли колись у вавилонський полон, у єгипетську неволю і виходили з них. Коли ж були знову вигнані римлянами з батьківщини і розсіяні мало не по всій Землі, то забули свою мову іврит (пізніші мови сефарді й ідиш виникли на основі іспанської й німецької), але вперто берегли віру і звичаї. Той, хто каже тепер, що християнська віра — юдейська, не знає чи не хоче знати, як не сприймали і не сприймають юдеї Христа, головне як Бога, котрий страждає і співчуває, розіп’ятого, як саме за ці страждання (Бога!) висміювали Христа і християн. Казали: «Що ж це за Бог такий, якого можна навіть бичувати?»

З іменем свого грізного суворого Бога вони йшли по чужих світах, а в час Голокосту — покірно в табори й газові камери, часто тисячами під охороною десяти чи й п’яти солдатів. Здавалося б: кинься ця маса — змете, розтопче тих нещасних есесівців. Але ні. Повстали лише в двох гетто — варшавському і литовському, раз — в Аушвіці (Освенцимі), та й то радше з відчаю.

На запитання, чому такі покірні, ви ж хитрі, все вмієте і знаєте, відповідали: все у волі Божій, значить, так треба.

Ті, котрі вижили, збудували, відродили нарешті свою державу. І яку державу!

А ті, які не вижили?

Відповідь на це запитання все одно буде наша, а не їхня.

Щоправда, були серед них не лише ейнштейни, ньютони, ротшільди й абрамовичі, а й такі, як знаменитий Тев’є- молочар із циклу оповідань Шолом-Алейхема, який кілька разів звертався до свого Бога: «Господи, навіщо все це?», маючи на увазі несправедливості життя і світу довкола.

Але, може, він і був молочарем, таким же бідаком, як і українці, з якими поруч жив, бо ставив такі питання, по суті, дорікав Богові?

Від цього питання, цієї думки хочеться піти й відчинити двері. Двері у світ, такий складний, нестерпний, та все ж прекрасний. І раптом думаєш: а двері ж уже відчинені…

Уділ

Розгадування кросвордів — моє давнє захоплення. Страшенно подобається гра, коли потрібно знайти оте єдине слово, яке відображає певне поняття. Начеб саме його тобі не вистачало у розумінні світу, плину життя. Або просто пограти, щоб сказати собі: а я все-таки це знаю! Не люблю кросворди, сканворди і тому подібне, де не треба шукати резервів свого мозку, знань, а в яких зашифровані слова на зразок якоїсь майже нікому не відомої маленької річечки у Львівській чи Полтавській області, суто професійного, технічного чи медичного терміна або (було й таке) департаменту в Колумбії, про який не знав і той, хто складав, поки не знайшов його в атласі чи енциклопедії. Уявляю, які похмурі люди — автори таких кросвордів!

У черговому кросворді натрапляю на визначення — «доля (застаріле)». Як і в слові «доля» — чотири літери. Здогадуюся, що то «уділ». Начеб і калька з російської, але пригадую, що давні українські автори його також не цуралися.

А ще в іншому кросворді зустрічаю «князівський…». Ставлю — уділ. Підходить.

Задумуюся: доля як уділ, як те, що комусь (князеві, поміщикові, селянинові чи тобі, грішному) вділено. Раптом пригадую почуте якось на базарі від немолодої вже жінки. Вона захоплено розповідала, як їй пощастило: несподівано повернулася з міста, де пропрацювала сорок років прибиральницею, у село, а там їй дісталася за заповітом від покійної тітки частина чималого городу. Має й половину хати, яку викупила в двоюрідної сестри. І тепер вирощує на тому городі і цибулю, і моркву, і бурячки, і кріп. І ото продає. «Не сумлівайтеся — все домашнє, свіже, своє, без отих нітратів. Купуйте». А їй є якась копійчина до пенсії. І так шкода жінці тих людей, котрі не мають своєї грядочки.

«Ну от, дістався людині свій уділ», — подумав я тепер. Як і мільйонам інших. Якщо йти за логікою цієї жінки і взагалі розглядати долю, як уділ, то що ж дісталося мені, яка така грядочка? Нема… Нічого. Хіба аркуші паперу. Малесенькі грядочки, на яких я висаджую, висіваю, замість насіння моркви, бурячків, кропу, цибулі і чого там ще корисного для людей, літери, які складаю у слова.

Ледь не сказав — сумний мій уділ. Та раптом подумав і усміхнувся.

Дідько візьми, та ж ті слова складаються в оповідання, есе, повісті, романи, п’єси, у книжки, які видають і також продають, як урожай з бабусиного городу-уділу. І люди купують, навіть нав’язувати не треба. Виходить, моя ділянка також дає урожай, за який навіть дякують читачі. Літери, слова нічим не гірші за моркву і кріп до супчику і борщику.

Як тут не повеселішати!

Ну от, ви, напевне, подумаєте, що я іронізую. Аж ніяк. Навіть тішу себе думкою, що мій уділ-наділ можна було б прирівняти до князівського. Отака гординя! Хоча чим гірша та ж бабуся за якусь там княгиню, котра за все своє життя нічого не виростила?

Та жінка розповідала, що вона вже не може без своєї ділянки, на якій «все проізростає», як казала бабуся Олександра Довженка. Від внука тієї знаменитої бабусі проізросли безсмертні фільми, кіноповісті, п’єси, болючі й водночас філософські щоденники. І від нас щось таки проізростає. Такий уділ, сиріч доля по-старовинному. А може, і тепер не застарілому…

Рожеві кульки

Ця сценка час від часу постає перед очима. Я тоді йшов до гастроному, який уже став супермаркетом, але чомусь і досі має неофіційну назву «На Чехова», хоч та вулиця розпочинається неподалік, з другого боку центрального проспекту, на якому він розташований. Пішов навпрошки, через двір між кількома багатоповерхівками. І раптом побачив, як назустріч прошкує чоловік років сорока, а може, й трохи більше, з тих, судячи з вигляду, кого називають бомжами, або по-новітньому, суто по-українськи — безхатьками. Їх чимало тепер у нашому славному місті, зрештою, як і повсюди. Але цей…

Цей ніс на ниточці рожеву повітряну кульку. Мовби якийсь дітвак. І коли я поглянув на його обличчя, то побачив, що воно випромінює таку замріяну радість, таке щастя, що мені стало не по собі. Так радіти й нести всього лиш рожеву кульку!

Пройшовши трохи далі, я побачив біля контейнерів зі сміттям чоловіка й жінку також бомжуватого, чи то пак безхатьківського вигляду.

— Слухай, а може, ми його обідили? — сказав чоловік, який рився у смітті. — Хай би був ще щось узяв.

— Хватить з нього й того шарика! — відрізала жінка. — Це ж не його територія. Хай буде довольний, що ще не побили. Бачив, яким він щасливим пішов?

Так я довідався, що і контейнери з відходами, і території, на яких вони стоять, також поділені. А ще, що можна бути щасливим не тільки від дорогої шуби чи іномарки, а й від звичайної рожевої кульки.

Я тоді написав невеликий матеріальчик на цю тему і спробував надрукувати його в газеті, у якій пропрацював понад три десятиліття. Та головний редактор, уже покійний, сказав, що не розуміє, заради чого я це написав і навіщо описувати, як якийсь бомж радіє рожевій кульці… «Он є суспільно важливі проблеми — про них і пиши». Не надрукували, то й не надрукували. Але час від часу та картинка пригадувалася, особливо коли бачив, як порпаються у таких контейнерах доволі молоді, ще повні сил чоловіки.

А оце не так давно дізнався із всюдисущого Інтернету, як один з наших суперреформаторів відзначив з найближчими друзями у фешенебельному київському ресторані свій перший мільярд доларів, нажитий, як казав герой Михайла Булгакова, втілений у популярній кінокомедії Леонідом Гайдаєм і Володимиром Етушем, «непосильним трудом». Чиновницько-реформаторським.

А слідом за цим повідомленням на одному з телеканалів промайнуло інше: люди, які йшли вранці на роботу, помітили на дереві чоловіка, бомжа-безхатька. Бідака просив, щоб його зняли, бо сам не може злізти.

Коли прибули рятувальники і таки зняли, чоловік розповів, що поліз туди за… рожевою кулькою. Учора ввечері сидів на лавочці у сквері і раптом побачив, як летять повітряні кульки — багато-багато. І одна з них застрягла у гіллі. І так йому нестерпно захотілося мати ту кульку, що поліз за нею на дерево. Вилізти то виліз, але дістатися до кульки не вистачило сил, та ще й сам застряг. Кумедна ситуація.

Та тут я пригадав, як у тому повідомленні про шабаш з нагоди першого мільярда зелених «реформаторських» писалося, що там не тільки лилися ріками шампанське й коньяки, виголошували тости за столами, що вгиналися від напоїв-наїдків, а й наприкінці випустили в небо сотні повітряних кульок. Може, саме одну з цих кульок і захотів дістати з дерева нещасний безхатько? Ні, за датами начебто не збігається. Але хіба у нашій солов’їно-калиновій країні мало отаких вечірок, де не тільки салютують мільярдам і мільйонам, всіляким оборудкам, але й випускають у небо тисячі рожевих кульок?..

Шлях равлика

Не раз доводилося в парку бачити равликів, розчавлених чи то людською ногою, чи колесом авто — тут по-дикунськи інтенсивний рух машин до пляжу на березі річки Стир, іподрому, який розмістили на місці старого стадіону для всіх, зокрема підлітків, а також до протестантської церкви, яка розмістилася також у парку, як у місті кажуть — ще одного бізнесового проекту.

Що спонукає цих маленьких істот переповзати на інший бік? Прагнення щось там побачити і пізнати? Равличний суїцид? Просто бажання рухатися? Сподівання на ліпшу поживу на тім боці? Спитати б равлика, так не відповість. До того ж я не вмію розмовляти з равликами. І тут спадає думка: а раптом це гинуть равлики (чи равлички), котрі поспішають на побачення з собі подібними… Чи поволечки повзуть у пошуках кохання, а може, й просто спорідненої равличної душі? І гинуть…

Що ще я знаю про равликів? Хіба те, що на них полюють, збирають і здають в ресторани (вже і в нас) або заготівельникам, котрі доправляють їх за кордон. Виник своєрідний «дрібний равличний бізнес». Самі наші люди поступово привчаються їх їсти. Якщо так піде, то в українських равликів незавидна доля. Дуже незавидна.

Одного разу я зустрів у парку хлопчика, який простував алеєю і придивлявся до чогось. Раз у раз нагинався, потім зникав у заростях і знову з’являвся на алеї. Я зрозумів, що він шукає равликів, котрі виповзли на доріжку, якою ходять люди, і рятує їх од можливого розчавлення. Правда, я подумав, чи не позбавляє він таким чином равликів їхнього шляху і свободи вибору взагалі. Але то я вже міркував, як людина про людей, а не про равликів.

Ага, мало не забув. У селі, що неподалік Луцька, мешкала поетеса. Геть не пристосована до життя, яке її оточувало, авторка віршів у старовинному стилі, проте з досить цікавими образами. Встигла видати дві збірочки. За характером була дуже колючою, з тих, що їх називають «хронічними правдолюбами». Наживала аж до самої передчасної смерті (відправив у інші світи цукровий діабет) собі ворогів публікаціями в газетах про всілякі життєві негаразди, про людське нехлюйство і необов’язковість. А ще написала кілька мініатюр про равликів. Про те, як вона любить ними милуватися і спостерігати за їхнім неквапливим рухом, шляхом, який їм одним і відомий.

І звісно, вона з її вдачею не могла не написати про розчавлених варварами-людьми бідолашних равликів у тому ж нашому парку. Пропонувала якось захищати нещасні створіння. Дехто над тою заміткою чи своєрідним міні-есеєм посміювався.

Якось мій колишній колега по роботі відверто запитав у неї, як у такій колючій особі зі «скверним» характером уживається чутливість, вміння створювати гарні образи і любов до равликів.

— А знаєте, що я роблю зі своїми колючками? — відказала вона. — Я їх збираю і віддаю равликам. Вони їх ховають у траві, так що я й сама не можу знайти.

Так, звичайно, могла сказати тільки поетеса. Яка захищала і, здається, розуміла равликів, та все ж не знала, куди пролягає їхній шлях. А може, і знала, тому так передчасно й полишила цей недосконалий світ.

Що нагадує…

Вимоги ідеалістів і максималістів до звичайних людей, якими вони є, нагадують тренера зі стрибків у висоту, котрий підводить стрибуна-першорозрядника до планки, встановленої на рівні світового рекорду чи результату майстра спорту міжнародного класу, і каже: «Стрибай, а як не перестрибнеш — то ти сволота.»

Виправдання наших політиків, чому не йдуть реформи, чимось нагадують слова чоловіка з анекдоту, котрого вранці побачила жінка під порогом біля дверей і запитала: «Ти що, тільки-но прийшов?» Той відповів: «Ні, ще ввечері. Я дзвонив, а ти не відчинила». — «А то був ти? Я ж питала, хто там». — «А я тобі пальцями показував, що то я».

Твори деяких письменників нагадують лева, який вполював тільки мишу і вдає, що наївся. Хоч насправді йому вельми хочеться їсти, от тільки вполювати щось більше не мав змоги і сили. Не зумів, бідака.

Чоловік надибує знайомого, пригадує, де той працює, де вони зустрічалися, навіть про що розмовляли, але не може пригадати, як його звуть. Зрештою таки просить нагадати, як ім’я чи й прізвище знайомого. Той називає не своє, а перше, що спало на думку. Радий співрозмовник чемно дякує. Нічого не нагадує? А дарма. Скільки в нас лишається нездійсненого. Не розгаданого проти нашої волі, починаючи від кросворда, якого до кінця не розгадали, і закінчуючи важливим проектом чи текстом. Мав щось зробити… Заглянув у відповідь… І ніхто не винен, що не зміг, як не винен, що не зміг пригадати ім’я знайомого. А той назвав не своє.

Дзвінок серед ночі зі словами «Ой, пробачте, я, напевно, помилився (помилилася) номером» викликає найчастіше роздратування, і після такого дзвінка довго не можеш заснути. Думаєш: «Чого йому треба серед ночі?» А треба таки було, і, як раптова блискавка серед ночі, дзвінок спалахнув і згас. Нагадав, що хтось не спить, комусь треба телефонувати. Але ми сердимося, що розбудили, і це нагадує непоясненну тривогу і гасне, тільки не вночі, а посеред білого дня. Іноді думаєш: «І чого я спинився?»

Машина, що летить назустріч і якій ти мусиш поступитися дорогою, парадоксально нагадує час, що вже промайнув і в який не можна повернутися. Лишень згадати, що було і так само промчалося повз. І ти поступився йому дорогою.

Як часто деякі люди нагадують ловця вітру з казки. Ось він стоїть посеред дороги чи серед поля і розставив руки. Вітру не спіймати. І мало хто зізнається, що не просто розставив руки, а ловить саме вітер.

Письменник, що створив епізод, сцену, яка шокує, тільки заради того, аби шокувати, нагадує дитину, котра пускає мильні бульбашки і сподівається, що якась із них таки не трісне. Хоча буває, що бульбашка довгенько летить.

Людина, яка не прочитала за життя жодної книжки, нагадує того, хто не хоче вранці розплющити очі, сподіваючись, що ранок ще не настав. Або боїться розплющити, бо ж невідомо, що побачиш.

Політики (і журналісти), котрі намагаються виправдати недолугі, явно провальні дії влади, псевдореформи, шукають для цього якісь аргументи, нагадують тих критиків і літературознавців, котрі намагалися хвалити слабеньку поемку-казку Максима Горького «Дівчина і смерть». Колись наприкінці двадцятих чи на початку тридцятих років Йосиф Сталін зробив на виданні цієї казочки напис: «Девушка побеждает смерть. Эта вещь посильнее «Фауста» Гете». Чи то через свої своєрідні, прикладні погляди на літературу не зміг оцінити, чи вирішив зробити приємне Горькому, який щойно повернувся у СРСР. Чи надумав посміятися над ним, а заодно над тими, хто не зможе обійти такої високої сталінської оцінки і муситиме якось її виправдовувати. І виправдовували, і писали хвалебні статейки, і вигадували казна-що аж до смерті Сталіна. Одні тому, що хотіли заслужити, урвати за похвалу слів вождя щось і собі, і часто уривали, інші — просто зі страху. А потім враз замовкли, наче не було такого твору й напису Сталіна.

Моєму колишньому колезі-журналісту людське життя нагадує листок, що, відживши свій вік, падає на землю. Іншому знайомому життя нагадує подорож у темряві на машині з вимкненими фарами. А ще одному — політ птахів, які мусять приземлитися. А Шекспірові воно нагадувало бурмотіння ідіота, незрозуміле й сповнене люті й шалу. Але ж які глибокі твори він створив про це бурмотіння, про цей шал! Та й хтось же помічає, як падає листок. Хтось милується польотом птахів. І навіть всі ці вислови нагадують — людина таким чином осмислює своє життя. І життя інших. Різноманітне й коротке.

Травинка

Я не раз міркував: з чим порівняти те, що ми називаємо безсмертям нашої душі? Особливо важко стало знайти визначення після того, як в результаті довгих, напружених і болючих роздумів я дійшов висновку, що після смерті людини її мозок просто вимикається, наче комп’ютер, який своє відпрацював і остаточно зламався. Або господар вирішив, що він придбає іншого, кращого, досконалішого, а цей вже йому не потрібен. Разом із комп’ютером (як і мозком) гине маса всілякої інформації, яка була в ньому. Частина її, очевидно, потрапить у новий комп’ютер (якщо потреба в ньому буде), частина пропаде. А уявімо, що власник комп’ютера раптово помирає, як недавно помер один наш письменник. Переходив вулицю — бац! — і впав, сповнений планів і задумів, турботою про дачу, яку облаштовував. Лікарі «швидкої», котрі, треба сказати, прибули цього разу оперативно, даремно хвилин сорок намагалися завести його двигун — серце, що раптом відмовило.

Де ж ділася інформація з його персонального комп’ютера? Мається на увазі й справжній, а не умовний прилад, і комп’ютер-мозок. Зникла, окрім тієї, якою до своєї смерті встиг поділитися з іншими людьми?..

— А як же за такого визначення з душею? — спитаєте ви. У самому запитанні найбільше людське прагнення — безсмертя.

І найбільша людська єресь — Бог безсмертний, то і я такий. Лишиться пам’ять про цю людину, обов’язок її поховати, сказати добрі слова, якось упорядкувати спадщину. Взагалі, ціла низка операцій. Наше духовне. Те, що й робить людьми. І все? Ні, не все, бо думка б’ється крізь трагічне розуміння, крізь оте визначення, що стало назвою відомої п’єси американського драматурга — «А далі — тиша»… Тиша начеб оживає, невидима і тривожна, хоча (будьмо мужні) тиша тільки й лишається з тим, хто відійшов.

Можна бути метафізиком і вірити у щось невловиме, незрозуміле, непоясненне, непізнане, яке є і з тобою. Одним словом, у ту нематеріальну субстанцію, що й означаємо як душу. Мені теж так хочеться, щоб було оте непоясненне. Тремтливо-очікуване. Яке є і буде.

Щоб існувало ще щось, крім нашої пам’яті, яка справді є, доки існуємо ми. Яка передається іншим, вже без нашої участі.

Все одно завжди існуватиме хоч крихта надії, для якої ми шукатимемо пташку, котрій би ту крихту згодувати. І щоб пташка полетіла, насичена саме цією крихтою.

То, може, безсмертя душі порівняти з пташкою, яка летить? Але вона все одно десь приземлиться. Або зникне з наших очей. Правда, можна уявити, як вона летить далі.

І все ж безсмертя душі геть нематеріальної я порівняв би з травинкою, котра проростає на якомусь майдані чи вулиці, крізь щілину між плитками або ще краще — крізь асфальт, пробиваючи сіру чи чорну товщу.

Ось вона вистромлюється — тоненька, тендітна. Добре, якщо відразу зігріє, дасть енергію сонце чи покропить, допомагаючи рости, дощик. Але навіть коли їх не буде, травинка ростиме. Бо інакше для чого вона шукала щілинку між плитками чи, більше того, пробивала асфальт?

— Який сьогодні день? — питає травинка.

— Понеділок, — чує чийсь голос.

«Тиждень тільки починається, — радісно думає травинка. — Є час жити, рости».

А втім, так думає, так пише автор цього есею. Бо сьогодні справді понеділок. Травинка ж просто росте. Неминуче росте. На неї наступає чийсь чобіт, а може, черевик. Але вона випрямляється. Бо… Бо мусить випрямитися. Вона вже частинка всього живого на цьому світі, а отже, і власне світу. І чогось більшого… Більшого за світ? Але ж більшого нібито бути не може. А раптом може?..

Травинці світ, у якому вона росте, здається величезним, незмірним, як людині Космос.

А втім, вона теж частинка неосяжного Космосу, ця манюсінька травиночка, хоч і не усвідомлює цього. Бо й земний світ для неї надто великий. Хоч їй і добре у ньому.

Що ми знаємо про ту травинку?..

Я починав це писати, коли світанок тільки-тільки прокльовувався за вікном, ще не чітко було видно перші літери. Чому я почав писати? Бо не спалося і треба було щось робити.

І приємно думати, що десь росте травинка, яка матеріально уособлює безсмертя душі, хоч за однією зі світових релігій вона, травинка, душі не має, як і всяка рослина чи й тварина. То її можна топтати, і не варто шкодувати, як недавно казав один священик про бездомного пса. Якщо можна топтати і не варто шкодувати, то щось зникне у великому, але крихкому ланцюжку буття. Так іноді людина намагається розтоптати душу іншої.

«Я просто собі росту», — повідомляє світові травинка.

Повідомляє власне фактом свого росту. Вчора ми були на могилі моєї сестри Галинки, котра покинула за присудом долі цей світ так рано, лишивши сиротами двох малих синів. Я дивився на її портрет на хресті — молодої, вродливої, усміхненої — і гнав думку, що вперто лізла до голови: «Яка сестричка зараз там, під землею?» І подумалось про її живу й безсмертну душу.

За вікном уже не світанок, а справжній ранок. Світить яскраве сонце, приносячи тепло, якого цього року осінь позичила в літа. А я ловлю себе на думці, що жду — на край лоджії ось-ось сяде пташка. Де ти, пташко? Десь же вона є…

Біле на білому

Є мистецтво, яким не лише захоплюєшся, але й перед яким розгублюєшся, коли доторкаєшся до нього, і ще більше бентежишся, коли пробуєш про нього розповісти. Для мене такою є вишивка білим по білому — давній, рідкісний і доволі загадковий різновид вишивання. Першим, що подумав, коли побачив таку вишивку сестер Світлани (на жаль, уже покійної) й Галини Махонюк, волинянок із села Овадне Володимир-Волинського району: як це можливо? Як можливо, щоб таке вишивання (білими нитками на білому полотні) було й видно й щоб воно справляло таке неймовірне враження. Зрозуміло, коли червоний, червоний і чорний, інші кольори на білому тлі, але білий на білому… Слідом за тією думкою: «Як це можливо?» — прийшла інша: «Хто перший до цього додумався?» і визначення — ніжна досконалість. Потім — зворушлива досконалість. Ці слова були бентежною правдою, але нічого не пояснювали…

Орнаменти у вишивках білим по білому були ніби й схожі на інші рушники, вишиті сестрами, і в той же час надзвичайно оригінальні. Неповторні. А може, таке враження створює спосіб вишивання? Ось ніби лінії, відтворені нитками, протягнуті голкою, шукають одна одну, шукають інші лінії. Мовби навпомацки, наосліп, наче щось тільки тобі потрібне, шукаєш серед білого-білого снігу чи серед білих пелюсток квітки інші пелюстки, особливі. Відома мисткиня пояснювала мені й іншим, як це робиться, як створюється така вишивка. Але це було так, наче спробувати пояснити природу дива. Отак, отам народжується те, що пояснити неможливо.

Ще одна особливість сприйняття цього вишивання, цих рушників. Є якась певна, потрібна точка, щоб сповна відчути їхню красу. Відходиш трохи далі — і біле з білим зливається. Наближаєшся, стаєш надто близько — і нитки так проступають перед тобою, що губиться відчуття краси. Тепер можна спробувати щось пояснити навіть непосвяченому, такому дилетантові, як я. Точка споглядання наче стає фокусом чогось більшого й досконалішого, ніж око. Може, то душа душі торкається? Так часом дивишся на пташку серед гілля й листочків, боячись її сполохати. А тут є і пташки, і квіти, що раптом проступають з уяви… Стають, хоч на мить, орнаментом, який створив ти…

З вишивкою білим по білому, враженням від неї можна порівняти хіба інші речі, теж непоясненні. Мої улюблені квіти — ромашки й волошки. Жартую навіть, щоб тільки їх приносили колись на могилу. Прості, непорівнянні з квітами пишнішими, виразнішими, тими ж трояндами… Для мене ніжно-зворушливі. У мене, коли бачу їх, виникає враження, що вони наближаються. Побачили мене і теж наближаються. До мене.

Неможливо побачити окрему сніжинку на полі чи галявині, хіба що коли дуже пильно придивишся. Але це можна зробити. І це теж свого роду вишивка білим по білому.

А яка досконала природна вишиванка чорним по білому! Я дуже люблю хайку (чи хокку) — японські трирядні вірші, якими можна сказати так багато, що це відчутно навіть у перекладі. Якось я прочитав хайку знаменитого Мацуо Басьо:

День зимовий. Сніг.

Ворон, осоружний всім,

Миловидом став.

Сніг допоміг відчути красу непомітного, звичного ворона. Він його відтінив, виділив, зробив помітним і… неповторним. А вірш допоміг відчути, зрозуміти, що все в цьому світі може бути особливим.

Краса першого білого снігу.

І самотньої чорної пташки посеред нього.

Дивний великий японець.

Якось, згадавши взимку цей хайку, я став «мисливцем» на ворона. Ворона серед білого снігу. І коли побачив такого, стояв кілька хвилин, милуючись і снігом, і вороном. І подумав, що особлива, ще більша, втіха, мабуть, була б, коли б побачив білого ворона на білому снігу. Але це, певно, нездійсненно. Надто мало таких воронів. От якби хто спробував уявити, намалювати… Чи, може, хтось і здійснив це, тільки я ще не бачив…

Небо теж буває наче вишите зорями. Чи зорями, вишитими Творцем, що, здається, питає: а добре я зробив? Часом Місяць можна помітити й на денному небі, лише трохи пригаслому, а от зорі — ні. Надто маленькі? Але, за народним повір’ям, їх дано помітити на дні глибокої криниці людям з особливим зором. Чи тим, хто прагне здійснити якесь своє заповітне бажання. Треба тільки прийти і щоб це бажання було великим, а душа чистою.

Читав про дику звичку певної категорії кримінальників. Чекаючи на нового мешканця камери, вони вистеляють під порогом білого чистого рушника. Буває, і з вишивкою. Що зробить звичайна людина, коли його побачить? Звісно, переступить, постарається не стати. А треба якраз стати, ще й витерти ноги. Тоді ти свій. А інакше чекає остракізм і знущання. Ось такий перевернутий світ. Світ навиворіт, більш дикий, ніж у відомій передачі мандрівника Дмитра Комарова на каналі «1+1».

Як треба спотворити уяву про світ і речі у ньому, щоб до такого додуматися! Якою брудною мати душу або й узагалі її не мати. Але, зрештою, у мільйонів нема відчуття красивого, є тільки потреба корисного. Є тільки потреба вхопити, присвоїти, покористуватися, з’їсти. Як могли сестри з драматичною долею, позбавлені можливості ходити, створювати такі ніжні шедеври, а здорові абсолютно люди, які ще й хизуються цим здоров’ям, спотворювати, нищити красу, нищити собі подібних, яких називають братами по розуму? Запитання без відповіді.

І все ж, якщо є така краса, є непоясненне, то є й проблиск променя у темряві того мороку, якого ще повно довкола.

А світ живе собі, в ньому мільйони байдужі до витонченої краси. Глухі до неї й зрячі сліпі. Але чи треба дорікати за це? Чи треба співчувати?

На відкриття виставок — і картин, і творів народних майстрів — приходять невеличкі групи. Пригадую, як у моєму селі сміялися з тих, хто рвав і дарував польові квіти, зате їхали до міста купувати паперові, прикрашали ними оселі. Пізніше я прочитав про подібне у Віктора Астаф’єва, гарного і правдивого російського письменника, і здивувався. Де українське Полісся, а де Сибір. А розуміння краси в людей однакове.

На ромашці хоч ворожили — любить чи не любить, потім і складали і пісні про неї. Волошку взагалі трактували в агрономічних книжках і біології як бур’ян. Довелося Максиму Рильському писати поезію на захист нещасної квітки. Зображати ромашку і волошку на вишиванках вважається банальністю, несмаком. Хоча багатьом і подобається.

Світ на вишивці білим по білому наче розчиняється у світлі. Проступає щось таке в тобі самому, чого досі не знав. Але це моє відчуття. Моє. І я ніби доторкаюся вперше й, може, вже не доторкнуся саме так — очима, серцем — до цієї вишивки. До рушника, на якому нічого більше нема, окрім білого кольору. Криміналісти-дактилоскопісти сказали б, що на цих рушниках лишилися відбитки пальців Галини й Світлани. Метафізики — сліди їхніх душ. А може, і сліди космосу їхніх душ, маленькі білі планетки. А може, й сонця. І скільки ж треба потрудитися пальчикам, які й рухаються натужно, щоб ми побачили цю красу. Найліпше з однієї білої точки. А може, й не білої, з якої, гадаю, вже не можна зійти, раз ступивши на неї. А точка стає Всесвітом, орнаментом орнаментів. І як прикро, що за винахід вишивання білим по білому не дали Нобелівської чи якої там премії. А втім, і премій самих ще тоді не було. Людина жила собі й раптом зрозуміла, що їй цього разу потрібен лише один колір.

Певно ж, багато людей бачили, як вранці народжується світло. Спочатку несміливе й сіре, а потім дедалі певніше й певніше в собі. Коли світло вже стає настільки певним, що може засвідчити появу світанку, який гарантує, що вже збирається народжуватися, що вже готовий народитися день, на подвір’ї приватного будинку через вулицю навпроти нашої дев’ятиповерхівки з’являється пухнастий білий кіт. Він іде по снігу довкола будинку й здійснює свій щоденний ритуальний обхід. Якщо вночі сніг не випадає, кіт акуратно ступає у свої вчорашні сліди. Якщо ж сніг новий — лишає на ньому нові сліди. Може, й справді, лише вперто мітить свою територію, віднаджуючи інших, сусідських котів. А може, вишиває це подвір’я своїми лапищами. У будинку, до речі, ніхто не живе, його хтось купив і досі не поселився. Отже, невідомо, чий це кіт, який лишає вранішні сліди на снігу. Його білі сліди на снігу (звісно, білому) — єдина причина, чому хочеться, щоб зима тривала довше.

Безсоння, просто безсоння

Більше, ніж про безсоння, написано, напевне, тільки про сни. Найцікавіше з того, що прочитав, у французького румуна Еміля Чорана, хронічного безсонника, і нашого Кості Москальця.

Але хіба можна цікаво писати про безсоння?

Болісно, нестерпно, як сприймаєш і саме безсоння — так. Так я вважав, доки не вслухався на черговому перегляді «Службового роману» Ельдара Рязанова у пісню на його слова з рядком «И бессонниц горестные всходы // Надо благодарно принимать». І я став так приймати. Сприймати. Вдячно. Але, передумавши, перепсувавши чимало паперу в ці безсонні ночі, пишучи не про безсоння, а денне життя, раптом замислився над питанням, чому в українській мові безсоння середнього роду, а в російській «бессонница» — жіночого. «Рашенам» і тут пощастило. Дитя-безсоння навіть набити не можна, а робити з ним щось інтимне й поготів. Я почав вирощувати сходи безсоння у дещо повноцінніше. Поливав його уявною водою, доки не ставало рисовим полем. Колись довелося жити на Херсонщині й там бачити розбиті на квадрати рисові поля, які називають чеками.

Слово «чека» нагадало чеки з багатьма нулями, бачені в фільмах, але мені недоступні. Чеку від гранати. І горезвісну ЧК (правда, чекá). Я уявив, як виношу безсоння-чеку кудись за будинок, а ще ліпше — за місто, і там підриваю. Безсоння розривається на шматки. Але при цьому регоче, бо знає, що воно безсмертніше за відрубаний хвіст, з якого виростає нова змія чи ящірка. Безсмертніше за динозаврів. Цікаво, а в динозаврів було безсоння? А сни? У мене іноді виникає підозра, що в тих викопних праящерів була своя цивілізація. Перед вибухом фатального метеорита, що впав на півострів Юкатан і навіть знищив динозаврів, головний Дино-і-завр, впіймавши сигнал з Космосу про наближення метеорита, наказав знищувати всі ознаки того, що в динозаврів була цивілізація, а не просто стадне існування. Так він вирішив посміятися над майбутнім людством.

Якби я був таким витончено розумним, як Кость Москалець, і не мав відрази до філологічних термінів, то теж написав би «Дар безсоння» чи ще щось подібне. З екзистенційним, сиріч філософським дослідженням природи сну. З його розкладанням цієї природи чи то на мікрони чи мікроби, чи на атоми й молекули, які теж не хочуть спати. Але нащо писати, коли вже й так написано?.. Скрупульозно, вміло використавши безсоння.

Я не рахував овечок, бо знав, що це даремне заняття. Іноді я мандрував лісовими стежками, видирався на гори, досліджував уявні міста у вигаданій колись мною країні Екримії. Доки не набридало і я повертався до реальної України, у реальне місто Луцьк, або Київ, Львів і т. ін., коли був у поїздках, обдумував сюжети майбутніх творів, які ніколи не напишу. Уявляв безсоння кішкою, яку гладив, чи набридливим псом, з яким сварився й намагався прогнати.

І вже не хочеться про це згадувати.

І сприймати вдячно безсоння.

Як міг той Рязанов (це ж треба — з таким ім’ям, Ельдар, ха!) так красиво, образно написати…

Безсоння має, виявляється, «горестные всходы».

От і все, кажу я собі, пора спати. Бо вже ранок, час, коли треба щось робити.

А приходить сон.

Тільки ж сон, як виявляється, теж може бути великим хитруном. І бути тільки ілюзією сну.

Це відбувається і о першій, і о другій годині ночі. І о четвертій, і о п’ятій. Якої завгодно години. Спроби зрозуміти, як то кажуть, контрпродуктивні. Так само, як і вслухатися в те, що відбувається десь там, за вікном, у місті. Звідки інколи долинають нічні звуки. Далекий сміх чи плач. Крики, благання про порятунок. Час від часу вони долинають з боку маленької річечки Сапалаївки, мосту через неї. Вони розривають нічну тишу і від того роблять її ще моторошнішою, коли стихають. Не раз хотілося встати і йти на допомогу. Але кому серед ночі? Чому цим людям не спиться й чому вони йдуть назустріч небезпеці? Теж безсоння? Встати, одягтися і вирушити серед темної ночі на порятунок — чи не безглуздя? Так я не раз переконував сам себе. Це треба щось на себе накинути, спуститися вниз, пройти в темряві одною вуличкою, другою… Чи встигнеш когось порятувати і на що наразишся? Але іноді ловлю себе на думці, що чекаю тих звуків, які розпанахують тишу. Бо іноді тиша буває такою безмежною, що, здається, перед нею все ціпеніє, щоб вже ніколи не ожити. Вона мов зібрана зі всього світу, хтось носить і носить її — жменями, відрами, оберемками, у кишенях, бозна в чому, а тиша все прибуває й прибуває. Стає тишею тиш. Живою істотою, котра полює на тебе, щоб упіймати й переконати — окрім неї, ніде нічого немає. Ти знаєш, що це не так, що світанок усе одно настане, і тоді починаєш збирати цю тишу, як іноді збираєш воду. А тиша так само розпливається поміж пальцями, тільки не втікає, а прагне ще більше поглинути своєю безмежністю.

Раніше нічну тишу цієї частини міста порушували сови. Вони жили на тополях, як росли по обидва береги Сапалаївки. Іноді вони починали свої перегуки ще з вечора, і це теж було тривожно. Кажуть, що сови починають кричати за тиждень, іноді за десять днів до чиєїсь смерті і стихають на вісімнадцятий день, тобто має пройти двічі по дев’ять днів. Одна бабуся з маленького будиночка неподалік переконувала, що так вони намагаються затримати душу померлого на цьому світі. Що так вони нагадують душі про те, що її власник не зробив у житті, хоч і мав зробити, що ще можна щось чинити, хай і потаємно для живих. Мені хотілося сказати бабці, що у своїй душі вона поетеса. Що вона вирощує і роздає свою тривогу іншим. Що вона намагається поєднати два світи — той, що зримий і живий, і світ незримий, таємничий, котрий, імовірно, існує тільки в уяві. Бабця, очевидно, певна, що таке можливо.

Як би там не було, але кілька разів дізнавався, що сови таки відчувають чиюсь смерть. Бо після їхнього тужливого крику, який щоночі наростав, мешканці нашого будинку дізнавались, що в будиночках по обидва береги річечки хтось помирав. Чи просто було потаємне, з глибин підсвідомості очікування — хтось має померти. Зрізали дерева, і сови вже не кричать. Де вони тепер? Але ж помирають люди і там, де сови не водяться… Хто сповіщає про їхній майбутній відхід із цього світу?

Безсоння в суцільній тиші, яка мовби відсторонює дихання тих, хто живе з тобою поруч, звісно, теж частинка великого Космосу, яка нагадує про його існування. Про те, що десь існує ще не одне, мільйони безсонь. Сон же підступно прийде вдень, мовби запізнілий нічний блукалець. Коли потрібно буде щось робити.

Утім, безсоння виконує величезну роботу. Маю на увазі не лише те, що писав, коли набридало просто не спати, не лише думання й уявні мандрівки, а й щось таке, що майже неможливо описати. Це народження тих ідей, задумів і просто думок, які у жодному разі не могли прийти вдень. Вранці я визнаю їх дивними й по-своєму банальними, зникне отой ореол, який їх оточував уночі. Але я знаю — вони ще повернуться, нехай не всією думкою чи ідеєю, а може, й частиною нового задуму, але повернуться, це я знаю напевне. Безсоння провокує їх появу, але не видає одразу. Воно мов пропонує гру: ану спробуй пригадати, спробуй виокремити саме те, що тобі потрібне.

Те, що я читав про безсоння в інших, призвело до парадоксального висновку: або ця зараза-неспальниця має безліч варіантів, сортів себе самої, які пропонує всім тим, до кого навідується, в кому висаджує зернята майбутніх гірких сходів, або … в мене зовсім не безсоння, а щось інше. Наприклад, потреба не спати в той час, коли я не сплю, без шкоди для здоров’я, часом без потреби компенсувати якийсь менший час недовгим засипанням удень. Хоча були ранки й дні, коли почувався після безсоння вранці і вдень геть розбитим.

Відомо, що є пташки, котрі можуть спати на льоту. Очі заплющені, а крила ширяють, або й птах неусвідомлено, мовби автоматично, робить ними змах за змахом. При тому спить і не падає додолу. Та що там птахи, з власного армійського досвіду знаю, що солдати призвичаюються спати на ходу, під час тривалих нічних, а то й денних маршів. Ступають рівномірним кроком, і тут головне завдання, щоб у шерензі спали й інші, тоді кроки рівномірні в усіх й ніхто ні на кого не наштовхується. Народжується своєрідний ритм сну одразу десятків, а то й сотень людей. Але ще дивовижніше, коли один хтось на марші спить, а решта ні, а він іде так, мовби не спить.

Такий сон схожий на позичений в інших.

Він — це безсоння навиворіт. Є ж люди, які носять кожухи, а то й білизну навиворіт. Той же Чоран, який все життя, з юності, страждав на хронічне безсоння, скаржився на нього, прожив вісімдесят чотири роки. Та й інші відомі мені безсонники проживали чимало. Отже, нарікання, що «це безсоння мене зажене в труну» зазвичай не спрацьовує. Безсоння виробляє свій ритм, що, мов біль, якого називають «сторожовим псом організму», теж у якийсь момент перетворюється в охоронця. І тут його роль подібна до ролі сну на ходу для людей чи в польоті для птахів, тобто для тих, хто безсонням не страждає.

Можливо, наше тіло, наш організм не збивається з життєвого ритму, досі звичного для нас, а просто знає, що нам насправді потрібно. Що ми можемо зробити в той час, коли нібито треба спати, а ми не спимо. Що ми можемо зробити потім, коли безсоння відійде кудись убік, залишиться як привид минулої ночі. Або згадка про те, що могло бути, але його не було. Мають рацію ті, хто каже, що навчитися безсоння неможливо, як неможливо навчитися спати в ті години, коли не можна ніяким чином заснути.

Примирення з безсонням — це наче примирення з маленькою частинкою безсмертя, подарованого нам завчасно. Щоб ми могли заглянути в нього. Це призвичаєння до безсмертя, яке нас випробовує й вивчає, але може в будь-який момент покинути і вже не повернутися. Відкриття, які робить людина під впливом безсоння, якщо вона надаремне не бореться з ним, — це входження в плин тієї безперервності, яка власне сном і переривається. Бо хіба, повертаючись з небуття, яке називається сном, ми кожен раз не пізнаємо заново світ? Усе в ньому таке, як було вчора, до сну, і вже не таке, бо воно сьогоднішнє, теперішнє, а не вчорашнє. Може, розуміння цього й веде до усвідомлення місця безсоння в нашому житті не як чогось такого, що знищує, знекровлює наше життя, що підступне і сміється з нас, а того, що дає простір, якого не вистачає…

Дуже мало спав Сократ, ще менше Наполеон, та ще менше, виявляється, спить звичайний селянин з Полісся, про якого недавно писали газети. Уже багато років більшу частину свого життя, а він пенсійного віку, бідака, не може заснути, або засинає й майже одразу прокидається. При цьому мусить просто лежати, бо коли починав щось робити, то дуже стомлювався, боліла голова й нило все тіло, вдень почувався геть розбитим. Доки не перестав займатися вночі роботою, а просто лежав з розплющеними очима, безсоння заміняло сон.

Приклади, коли вночі не спиться й людина змушена виконувати якусь роботу, щоб потім висипатися вдень, є просто зміщенням часу. Мовби повертається той час, коли малюки, ще геть несвідомі дітлахи, не сплять вночі, зате висипляються вдень. Вночі вони агукають і доводять до істерики матусь, доки не призвичаюють їх до свого незвичного ритму, розпорядку доби. Добре, коли мати при цьому не працює. Але одна жінка розповідала, що змушена була піти швидко працювати, а малюк вночі не давав спати. Вона спробувала виходити до іншої кімнати, щоб заснути, але тоді дитина, опинившись на самоті й відчуваючи всю безсонну одинокість, починала плакати. Мама прокидалася, верталася, і дитина заспокоювалася, при цьому жінка зізнавалася, що ладна була викинути своє чадо у вікно — таким був її розпач через неможливість поспати. Чехов написав оповідання «Спати хочеться», у якому дівчинка-нянька душить дитину, котра страждає безсонням, і, позбавивши її життя, засинає. Що було далі, письменник не пише, але, гадаю, помста безсоння була більшою, ніж покарання цієї дівчинки.

Так дотикаються, ворогують між собою безсоння й сон двох різних часів. Це й ворожнеча різних часів, різного віку. Безсоння не прогнати, як закликала Алла Пугачова.

Примирення з безсонням постає як частина його таємниці, до якої долучився. З паростків безсоння виростає ціле поле, але краще, коли це могутнє дерево. З нього колись все одно осиплеться листя. І тоді прийде сон, бо якщо уві сні народжуються видіння, цілі картини й сюжети, що зникають і не завжди лишаються в пам’яті, то безсоння не забувається. Даремно казати, що безцільно лежав, що рахував баранців, щоб заснути. Даремно вживати снодійне, як рекомендує всюдисуща реклама, бо тоді просто станеш залежним від цих пігулок, якщо вони спрацьовуватимуть. Ти їх потребуватимеш, доки не зрозумієш, що безсоння було благороднішим, воно не робило тебе своїм рабом, хоча, може, й було мисливцем чи рибалкою. Ти його звір чи риба. Але воно не аномалія, а частинка життя. Невидима у своїй самотності і самотня у своїй невидимості. Її треба відчути і сприйняти. Це принесе полегшення, хоча безсоння від того не зникне. За свідченням багатьох безсоньків, воно зникає несподівано, якщо зникає, і лишається, якщо вже без тебе не може існувати.

По суті, безсонний і той безмежний простір, котрий нас оточує, частинкою якого ми є. Тільки своє безсоння він не усвідомлює, а ми своє усвідомлюємо.

— Ти нарешті заснеш чи ні? — питає мати свою маленьку дитину.

Малюк агукає у відповідь, і якщо при цьому мама добродушно посміхається, а не ще більше дратується, вона теж вирощує деревце того безсоння, яке в цьому випадку стане деревом життя. Вона ще раз, можливо, більше, ніж коли ця істота була в її утробі, з’єднується зі своїм дитям. Тільки тепер це єднання ще дорогоцінніше. Вони обоє не сплять. Обоє відчувають себе дарунком і щастям, яке народжується від прийняття дарунка. Безсонню байдуже, чи так це. Але невидимій пташці духу не байдуже.

«Попробував би ти стільки не спати», — чую я чийсь голос.

Каюся — колись благополучно засинав після того, як пропонував дружині підмінити її.

Безсоння задоволено регоче. Тепер. Але раптово обриває свій сміх і каже:

— Ти, чоловіче, геть здитинів.

Я знаю, що це не так, але не сперечаюся. Мені б хотілося побути дитиною і не усвідомлювати свого безсоння. Але це неможливо. Неможливо й бути байдужим до безсоння, і подружитися після примирення з ним. Йому справді можна тільки подякувати, що воно є. Бо у вічності його немає і не буде. Бо тоді ніщо не виросте і не дратуватиме. Проти вічності неможливо протестувати, утім, як і проти безсоння.

Воно просто є. По суті, заперечувати його — це приписувати властивості чомусь, чого ти не знаєш або не розумієш, хоч і намагаєшся зрозуміти. Чоран має рацію, що не можна завойовувати сон, це справді битва, у якій зазнаєш поразки. Він прийде, коли буде потрібен тобі. Дитина каже, що чогось хоче, але коли питаєш, чого саме, — не може пояснити. Вона хоче ось це, але через секунду каже, що ні, не це. Ти хочеш сну, то, будь ласка, перестань його хотіти, бо сон — то лише сон, як і безсоння — то просто безсоння.

І ось він приходить. Не тоді, коли я його замовив, благав прийти, а тоді, коли сам хоче. Коли пора вставати.

Головне, що непомітно. Не знати, коли кладе свою м’яку лапу на голову.

Певно, прокинувся, бідака, занепокоївшись, що я не сплю.

Ну, ось я… Але того, що, нарешті, засну, я не усвідомлюю.

До квартири зацікавлено зазирає світанок. Дружина, яка теж довго не спала, вже заснула. «Пора й тобі», — каже сон, але я вже не чую цих слів. Бо сплю… Чи ні?

Сльоза-ілюзія

Вислів Достоєвського про те, що весь світ не вартий однієї дитячої сльози, — знаменитий, образний і гарний, годі й казати. Як і другий, про те, що краса врятує світ. Але обидва дуже далекі від дійсності. І видають бажане за дійсне.

Колись я вважав, що сльози — це справді найщиріше, найістинніше, що є в нашому грішному світі, сповненому фальші й лицемірства. А потім довідався, що навіть крокодили, оті потвори, провокуючи свою жертву, або ж, більше того, схрумавши її, плачуть за нею, бідолашною. Так-о! То що вже казати про цих розумних бестій — людей. Був свідком, коли, відплакавши на цвинтарі, рідні щойно померлого (померлої), тут же стиха продовжували розмову про спадок, а то й голосно сварилися за нього. А українські бабусі-плакальниці на похоронах, які плачуть і пильно стежать, чи все роблять, як прийнято, інші! А такі самі, до того ж професійні жіночки, одягнуті в чорне, в Середземномор’ї, зокрема, на тій же Корсиці, яких для того й наймають, щоб плакали. А кельтські й деякі східні обряди! «Весь світ — театр» — мав рацію старий Шекспір.

Одне слово, сльоза стала ілюзією щирості й скорботи. Звичайно, пролито багато й щирих сліз, особливо під час втрати рідних і близьких за духом. Але скільки здобуто за допомогою сліз нашими прекрасними жінками! Сльози іноді в буквальному сенсі перетворюються на перли. Мала рацію наша велика Леся, коли писала про сльози-перли. Як й інший відомий письмак, котрий підмітив, що сміх здатен заразити й загасити, а сльози розчинити й потопити. Чи не тому з’явився вислів «море сліз»? «Вона пролила море сліз, перш ніж досягла свого» — про цю фразу можна сказати, переінакшивши слова героїні сучасного рекламного ролика: «Ти ба, працює… Класика!». Це ж які героїчні зусилля й наполегливість були щодо плачу…

Проте за вікном іде дощ. І тут люди придумали, що то плаче небо. І справді, що ми знаємо про цей плач? Часом він заливає цілі країни. За ким… Хто той праведник в цій країні, за яким плаче небо? Коли під час похорону раптом починає йти дощ, кажуть, що небо плаче за покійником. Теж образно і… ніби вже звично. Але ж траплялися випадки (сам був свідком), коли дощ починав капати-сипати тільки там, де йшла похоронна процесія. Більше того, коли ховали гарного Поета з трагічною долею, раптом почав теж падати дощ. Як виявилося, він ішов тільки в момент останнього прощання на цвинтарі, а в селі не було. Така сама чудасія трапилася на похороні простої сільської бабусі, про яку казали, що вона була праведницею.

Проте сльоза, ця солона рідина, саме сльоза, а не її імітація, варта розмови не лише про неї саму. Вона стає епіцентром біди, великої чи маленької, коли щира, справжня. Недарма кажуть: чиста, як сльоза. Проте так, з ноткою гумору кажуть і про хорошу горілку, навіть самогонку. Але в цьому образі щодо рідини пекучої є теж сенс і надія, так, надія на те, що не тільки краса, а й здорова іронія здатна якщо не порятувати, то хоча б спробувати порятувати світ. На пару міліметрів відсунути безодню.

Вона, сльоза, може стати й центром радості, і такий плач — це вже справді вияв того, що в маленьких краплинах концентрується радість і трагічність водночас. Образ світу, де люди радіючи — плачуть. Від радості нещиро заплакати навряд чи можна. Хіба не парадокс — можна зімітувати горе, можна зробити сльози інструментом для досягнення певної мети, тих же перлів чи чогось значно більшого або зовсім незначного, а від радості штучно не заплачеш…

Але думка про те, що слізьми можна чогось досягти — то вже ілюзія. Сама по собі. Бо те, що людина отримує таким чином, стає так само фальшивим, як і самі сльози.

Це засвідчує й притча, де намисто, здобуте слізьми, перетворюється в разок чорних горошинок. І є ілюзія, що коли цього не трапляється, то, можливо, існує бодай одна людина, здатна побачити ті чорні горошинки на шиї вельможної примхливої пані замість чудових перлів.

Але образи (наголос на першому складі) й іронія кудись зникають, щойно згадаєш про невтішні материнські сльози, коли мати втрачає дитину, незалежно від того, маленьку чи вже дорослу. І про дитячі сльози покинутої напризволяще матір’ю дівчинки. І сльози, коли вона благає: «Мамо, прийди, я все пробачила».

Один чоловік якось сказав мені:

— Океан теж солоний, і моря, і навіть деякі озера.

Я відповів:

— А може, вони зібрані зі сліз…

Чоловік засміявся:

— Ти ж прозаїк, а не поет, щоб так казати.

Найбільше сліз лишали по собі війни. Плакали матері, діти. І дорослі суворі чоловіки. Але, як згадують очевидці, сліз майже не було у в’язнів нацистських концтаборів. Тільки страх, що межував з відчаєм, і надія на виживання за будь-яких обставин. У світі є угорський письменник єврейського походження Імре Кертес, який у своїх романах писав лише про одне — ті страшні табори, життя в них, боротьбу за виживання (сам вижив, додавши собі кілька років і засвідчивши таким чином свою придатність до роботи, а відтак потрібність) і… відсутність сліз у нещасних. Якось на знаменитій київській Петрівці я натрапив на один із тих романів, узяв до рук, розгорнув, прочитав кілька сторінок, і… не купив, настільки страшним, моторошним у своїй методичності був опис почуттів хлопчика-підлітка, який вчився виживати і розучився плакати. Кертес за ті романи отримав Нобелівську премію, але в соціалістичній Угорщині його довго не видавали, мотивуючи тим, що надто багато людство пережило і люди, читаючи такі твори, лише плакатимуть, а не насолоджуватимуться читанням.

Сльоза-ілюзія, яка випливає з чийогось ока, має надію змінити щось у тому світі, щоб стати таки вартіснішою за нього. І тоді, можливо, світ таки стане чуйнішим і чутливішим. Утім, він є, у людях справжніх, чулих до чужого горя. Ті люди плачуть, після чого зціплюють зуби. І роблять свою справу, ростять дітей, доглядають старих батьків і тих, котрі втратили власних дітей.

…Пишучи ці рядки, я ще не знав, скільки треба виплакати українцям під щемливу до болю мелодію старовинної пісні «Пливе кача по Тисині». Той, хто не думає про ці смерті й сльози, а лише мріє про прибутки на крові, вже позбавився сльози за собою. Тієї сльози, яка є щирою і справді чистою.

…Дивним чином краплина роси теж нагадує сльозину, навіть коли ми про це не думаємо. Вона живе недовго і буде висушена сонцем.

Сонце, мандруючи небом (знову поетичний образ, а це не так, і я ж прозаїк), чекає на вечір, коли випадає роса, і на ранок, час, коли цю росу треба висушити.

Десь я читав, що роса — це сльозина за неможливістю досконалого світу. Хто написав це, певно, був філософом за своєю суттю. На якусь мить зблисла думка — як часто він плакав і чи плакав узагалі? Бо є на світі чимало й душевно гарних людей, які не вміють плакати. Може, сльоза тому й буває ілюзією, що існує така суперечність…

Викреслені народи

Беручи в мене інтерв’ю, одна журналістка раптом запитала:

— А які народи вам подобаються найбільше?

Я відповів, що немає народів великих і маленьких, гарних і поганих, як і мов, отож мені важко відповісти на це запитання. Та журналістка наполягала, мовляв, і все ж… І тоді я назвав хорватів, шотландців, поляків, бушменів і зулусів, додавши, що міг би назвати й більше. І пояснив, чому саме ці народи викликають найбільшу симпатію.

В інтерв’ю, яке пішло в газету, редактор викреслив пояснення, а головне — два народи: бушменів і зулусів. Мабуть, повважав, що надто екстравагантний у своїх поглядах цей письменник чи ще чомусь. Мені все ж хочеться пояснити.

Хорватів і шотландців я назвав тому, що в їхній долі є багато спільного з нашими українцями. Як і ми, вони постійно зазнавали експансії сусідів. Хорвати — австрійців, італійців, а особливо сербів, а шотландці — англійців. Обидва народи, як і українці, уперто боронили свою свободу. Усе ж хорвати врешті-решт стали незалежними, а от шотландці досі борються, тепер уже мирними засобами. Те саме з поляками. Хоч я й маю до них значні претензії щодо їхнього ставлення до українців, все ж їхнє прагнення бути вільними, загострене почуття національної гідності не може не викликати повагу.

Щодо африканських народів, бушменів і зулусів… Перші досі не знають, що таке приватна власність. Усе в них спільне. Прямо африканський комунізм. Добре це, як і їхню життєву філософію, з гумором і зворушливим ліризмом показано у фільмах «Мабуть, боги з’їхали з глузду» і «Мабуть, боги з’їхали з глузду-2». Якої біди, стаючи причиною конфліктів, завдає їм порожня пляшка, що випала з літака!.. Вона нічия, але мало не всі захотіли раптом її мати. Вона потрібна для того й того. Саме мені, а не тобі. Можуть сказати, що бушмени примітивно живуть і смішно, як для цивілізованих людей, мислять, але є в їхніх поглядах і діях щось таке, чого нам уже не повернути і не набути, і можна тільки позаздрити їхній щирості, безпосередній дружелюбності, ніжно-зворушливому ставленні до дітей, єднанню з природою, розумінню дерев і звірів.

Зулуси, численніший народ, ніж бушмени, більш цивілізовані, свого часу вперто боролися з європейцями-колонізаторами: спочатку з голландськими поселенцями бурами, потім — з англійцями. Нині їхня мова одна з державних у Південній Африці. Але був у їхній історії один факт, який співзвучний мені і викликає в мене захоплення. Російський гуморист Михайло Жванецький, родом одесит, який не побоявся підтримати Україну в її скрутні часи протистояння з путінською Росією, якось сказав: «Я забобонний, як зулус». Зулуси справді мають багато забобонів і повір’їв, але щодо одного забобону, властивого європейцям, виявилися у своїй простоті мудрішими.

Це трапилося тоді, коли англійці відкрили в новій колонії багаті родовища алмазів, знамениті алмазні жили… Збудували шахти. На них потрібна була дешева робоча сила. Ну а під рукою були ті ж зулуси. Та вони, довідавшись, що тут добуватимуть, категорично відмовилися лізти під землю і в кар’єри… Їм пояснювали, які цінні камінці з цієї породи виготовлятимуть, навіть демонстрували вже огранені з тих алмазів блискучі коштовні діаманти. Сказали, що збільшать плату за роботу. Спробували силою загнати в копальні. Нічого не допомагало.

Коли ж показали камінці й пояснили, які вони коштовні, що за один такий камінець можна купити велике стадо корів і великі масиви землі, зулуси взагалі вирішили, що білі пани з них глузують. За цей камінь, хай і блискучий, можна віддати цілий коров’ячий гурт? Та він і однієї телички не вартий! Он скільки такого добра валяється під ногами.

І тоді… тоді один з хитрих інженерів збрехав, що ці камінці мають ще одну, найважливішу властивість. Вони виліковують білих людей від вельми небезпечних хвороб. Коли їх прикласти до тіла білої людини, вона стає бадьорішою, сильнішою. Зулуси це зрозуміли, вони згодилися — так, ці камінці корисні. І полізли в шахти.

Ну як, скажіть, не полюбити такий народ?!

Ті довгоногі білявки, котрі виспівують, що, мовляв, найкращі друзі дівчат — це діаманти, звичайно, не знають про зулуське прислів’я: «Вітер, який дме з пустелі, ніколи не принесе солі з морської води». І хай спробує багач, у сейфі якого десятки, а може, й сотні великих діамантів із дуже звучними і знаменитими назвами, вилікуватися ними від якоїсь хвороби. Мені можуть заперечити, що за такий камінчик можна купити і лікаря, і ліків, але ж самі діаманти не лікують. Ті, хто обдурював довірливих і чулих до чужого горя зулусів, були ще забобоннішими, ніж ці африканці. Світ хитко тримається на забобонах і умовностях.

Але добре, що зулуси, як і бушмени, не знають, що якийсь редактор їх викреслив. Зате вони досі знають і ще багато століть знатимуть, як хрускотить на зубах пісок з пустелі, що приносить вільний вітер, і який смак морської солі на межі двох великих океанів. І вони вірять, що блискучі камінці здатні вилікувати від небезпечних хвороб. А інакше для чого вони?! Для намиста в них є набагато гарніші.

Шкода Екримію

Коли я помру, разом зі мною зникне ціла країна. Ні, я маю на увазі не те, що зі смертю кожної людини, гасне, зникає навіть не країна, цілий Всесвіт. Великий духовний особистісний Всесвіт, що є в кожному з нас, навіть в останньому безхатькові, не кажучи вже про вчених чи письменників і мудрих сільських дідусів та бабусь…

Я кажу про конкретну країну, яка з’явилася на світ Божий восени 1963 року. Я пішов тієї осені до шостого класу. Наша згоранська школа от-от мала стати середньою. Не знаю, як там тепер, але тоді, у першій половині знаменитих 60-х років ХХ століття, шестикласники серед інших предметів замість «Фізичної географії», яку вивчали в п’ятому класі, почали вивчати «Економічну географію». І першою була географія так званих країн народної демократії, або соціалістичних країн Європи. Пам’ятаю, що їх було цілих вісім. І після вивчення економіки і політичного устрою отих соцкраїн вчителька звеліла вдома коротко виписати характеристики цих держав — вказати територію, площу, що і де вирощують та виробляють, а заодно, хто там у Польщі, Чехословаччині, Болгарії і т. ін. перший секретар ЦК тамтешньої компартії й глава уряду. Це запам’яталося мені так детально тому, що призвело до народження цілої країни. Ще пам’ятаю: тоді якраз на городах через вулицю від нашої хати копали буряки — починався, як потім виявилося, останній рік правління, про що звісно ніхто не знав, Хрущова, як у селі казали, лисого Микитки, Хруща, кукурузника. І «Хрущ» у шалі своїх реформ повелів зменшити городи, борючись так з приватно-власницькими інстинктами селян-колгоспників: нащо їм ті городи, як менш ніж за двадцять літ вони мали жити при комунізмі, як і всі в СРСР.

Відверто кажучи, те переписування мені швидко набридло. Може, тому, а може, з почуття якогось внутрішнього протесту чи такого собі хуліганства, закінчивши перепис останньої з країн, здається, Югославії, я раптом взявся описувати неіснуючу країну — Екримську Народну Республіку. Не знаю, чому її так назвав, може асоціювалася з Кримом. Всього, що написав, не пам’ятаю, тільки те, що вирощують в Екримії у долинах пшеницю, ячмінь і виноград, добувають кам’яне вугілля, а також нафту і газ, є машинобудівна і електротехнічна промисловість, а столиця тієї Екримії — невелике місто Пенз. Поділялася та народна республіка на сім округів, а правила в ній Екримська Соціалістична Народна партія (мабуть, за аналогією з тодішньою НДР, де була Соціалістична єдина партія Німеччини) і перший секретар її ЦК, а заодно й голова ради міністрів, мав чудернацьке ім’я й прізвище — Іобтермані Куаяло.

Дописавши, я підступно захихотів і з внутрішнім тремтінням вклав зошит до портфеля. Наступного ранку зошит з домашнім завданням віддав вчительці Ніні Вікторівні і, вже відчуваючи розкаяння за моє дрібне (а може, й не дрібне) хуліганство, став ждати неминучої «двійки» і читання моралі. Ще через тиждень вчителька зошит разом з іншими роботами віддала. І сказала при цьому: «Ну й фантазер ти, виявляється, Володю». Спалахнувши як маків цвіт, я розгорнув зошит. Під зіпсованим моїм хуліганством завданням, на диво, стояла четвірка (тоді була не дванадцяти-, а п’ятибальна система оцінювання), лише текстик «Екримська Народна Республіка» увічнював великий червоний знак питання. З того дня Остапа, як писали класики радянської сатири, і понесло.

Поза уроками, а часом і на якомусь нудному уроці, я став придумувати різні події, які відбувалися в моїй ЕНР (не плутати з ДНР і ЛНР — це був, нагадую, 1963 рік). Монотонні візити і всілякі пленуми мені незабаром набридли, і після кремлівського перевороту та скинення Хрущова я вигадав в Екримії ціле повстання, під час якого тамтешній правитель Іобтермані Куаяло був убитий, а його найближчий соратник, голова президії Національних народних зборів ЕНР Параельо Рітогос, тяжко поранений і незабаром теж благополучно віддав Богові душу.

До влади в Екримії прийшов такий собі авантюрист Мохтамен Хаяндер, який за прикладом Китаю й Албанії порвав братерські стосунки з СРСР і взявся облаштовувати свій персональний культ особи. Ні, як ви, можливо, подумали, дах у мене не поїхав. Принаймні зовні. Я досить добре, хоч уже й не чисто на «відмінно» (вік?), вчився у школі, робив дописи до шкільної стінгазети, а згодом і до райгазети, а після школи няньчив разом із підрослим братом Іванком молодших братиків Толю і Васю, допомагав батькам поратися на городі, а коли надходила черга, то з вірним і улюбленим мною розумахою песиком Бобиком пас череду. Екримія існувала мовби паралельно з реальним буденним життям, була значною мірою порятунком від нього.

На той час я захопився футболом і завів блокнота, у якому записував результати вигаданого мною чемпіонату Екримії з футболу, переставляв, як хотів, тамтешні команди, деякі назви яких досі пам’ятаю — «Данстем», один і другий (за прикладом наших «Динамо»), «Спартак», «Танеш ферс» (перекладалося з екримійської як «Прапор праці»), «Авенйонес», («Авангард»), «Бантомарадо» («Будівельник») і т. ін. Звісно, були і свої зірки тамтешнього футболу, імена яких не називатиму, щоб не засмічувати ваші голови.

Усе те майже обірвалося, коли мене призвали до «доблесної совєтської армії». В армії я не вів жодних нотаток про Екримію, хоч писав вірші, новели й замітки до армійських газет. У казармі часто робили «шмон» й хтозна, як би поставилися, коли б знайшли мої екримійські фантазії. Може б, повірили, що я агент якоїсь іноземної розвідки…

Після служби я тільки іноді з тихим сумом і непоясненним щемким відчуттям втраченого, чогось мовби по-особливому важливого згадував про ту загадкову вигадану країну. Навчання в університеті, робота в редакціях кількох газет, кохання, створення сім’ї, народження дітей, захоплення драматургією, а потім прозою створили нову реальність, яка наповнила моє життя. Тоді я й не міг передбачити, що звернуся до давніх фантазій.

Те сталося, коли, вже повернувшись на Волинь і оселившись із сім’єю в Луцьку, я придбав якось у місцевій книгарні «Малий атлас світу», доволі добротне й детальне видання, яких тепер не випускають. Гортаючи його, я раптом подумав: цікаво, а де б могла розташуватися моя колишня Екримія? Колись, у шкільні роки, я вже шукав для неї місце й зіпсував кілька енциклопедій, домальовуючи контури цієї країни. Вона була то на Балканах, то в Атлантичному океані, називаючись тоді Антілією, то навіть в Азії. Тепер я, цілком дорослий і нібито солідний чоловік, взявся по-новому домальовувати Екримію. Спочатку вона розташовувалася між Італією і Югославією, далі між Югославією і Австрією, згодом між Югославією і Грецією, між Болгарією і Грецією, доки не зупинився на остаточному варіанті — між Албанією і Грецією. Той зіпсований атлас досі зберігається в нашій оселі.

Екримія стала обростати історією — від ще античних часів до наших днів, новим політичним життям, а далі власною літературою, з письменниками й створеними ними романами, повістями, поезіями. Не раз я думав, що це ж ненормально, якийсь особливий вид психічної хвороби. Але тут, на моє щастя, розпочалася так звана перебудова, за нею постала незалежна Україна, за яку в міру своїх скромних сил поборовся і я, став доступним величезний материк світової літератури, раніше закритий. І я з неабияким дивуванням і, чого там, радістю довідався, що я не один, виявляється, такий чудик чи хто там.

Принаймні можна нарахувати кілька десятків письменників, котрі створили свої уявні країни, вигадавши їм дані й історію — від росіянина Олександра Гріна з його Грінландією і Зурбаганом до португальця Фернандо Песоа, який друкувався під трьома псевдонімами, і кожен з тих поетів, окрім вигаданого імені, мав свою біографію, місцевість, де народився, а двоє й вигадані країни, у яких побували. Найзнаменитіші з таких невгамовних вигадливих творців — аргентинець Хорхе Луїс Борхес і поляк Станіслав Лем. Вони не тільки створили по кілька країн, з минулим і теперішнім, історією і населенням, а й ухитрилися друкувати рецензії на твори неіснуючих письменників, ба більше — видати книжки з тими рецензіями. Та й навіть у Герберта Честертона водився гріх — поруч із рецензіями на реальні твори реальних письменників виявилися кілька на творчість письменників неіснуючих. А Антоніо Мачадо… І менш відомий Мігель Ернандес… Мали свої вигадані країни. Щось подібне я читав про Мішеля Батая і Курціо Малапарте, Кароля Бартека… Та зрештою, чого я виправдовуюся… Кожен може дати яку хоче оцінку й моїй вигадці, моїй країні, й мені. Я не рівняю себе ні до Борхеса, ні до Лема, ні Песоа, ні Мачадо. Просто констатую — й інші, відоміші, цим грішили. Заради чого це робилося, вже їх не можна запитати. Підозрюю, що це найвищий прояв художньої творчості, так би мовити, творчість у квадраті.

Я хіба можу похвалитися (або засвідчити персональний найбільший «здвиг»), бо, здається, єдиний, чия вигадана країна має конкретне місце розташування на карті. Навіть зафіксована у тому зіпсованому атласі, не раз намальована окремо і детально. Звичайно, я усвідомлюю, що між Албанією і Грецією ніякої зайвої країни нема. Але ж як приємно уявляти, що вона є таки, хоча б у моїй уяві!

Якось під час написання одного з романів я зайшов у глухий кут. Сюжет мав розвиватися, був спланований, я знав, як має бути далі, а не писалося, хоч ти плач. Бо підсвідомо відчував — не те, треба інакше, але як?.. Щоб розвіятись, я почав думати про Екримію, у черговий раз помандрував її горами і долинами, спинився на березі річки. Побачив і пейзаж, що його вигадав, і зайшов за он ту гору. А вернувшись на те реальне місце, у якому перебував, раптом мало не вигукнув: «Еврика!» Мені захотілося писати далі, а головне — я знав як. Як вирішити ситуацію, над якою стільки промучився. Глухий кут розламався й став стежкою. Доріжкою. Дорогою.

Звідтоді уявні мандрівки допомагають у творчості, а не тільки під час безсоння, поїздок на далекі відстані в маршрутках чи в поїздах. Екримія послала свій імпульс. І мені вона потрібна як один з виявів уяви. Мабуть, таки потрібна, якщо вона є.

Іноді я думаю, що варто було б написати книжку про Екримію, її історію, теперішнє, її літературу й розвиток у вже демократичні часи… До речі, у постсоціалістичний час лідер тамтешніх дисидентів Гортіол Чартіонр був єдиний, хто відмовився стати президентом. Лишився самим собою. У книжці я розповів би і про Емтідіфіна, який очолював боротьбу праекримійців проти римських загарбників, про князя Вазокла, котрий вперто творив середньовічну екримійську державу, іншого князя, Матеша Чорного, який боровся з турками, про борця за незалежність Екримії і творця новітньої Екримії Томіфла Левчотана. Про малого «екримійського Сталіна» Іона Гручевста, його наступників, тих же Куяло, Хаяндера, а ще Новуаршача і Буертоса. А головне — про творчість екримійських прозаїків і поетів — від творців новітньої екримійської літератури Теретіна Тремтіало, Фертора Шафо і Альфіро Сербенерна (у нього є, до речі, серед інших творів роман «Матеш Чорний») до більш сучасних Мангарда Кабастерна, Арнста Франельсіна, Честа Олетсандріна, Арнме Теосандрейна, Лене Тоартеша і… їх багатенько.

Я б розповів про їхні романи і повісті, такі як «Криниця на перехресті», «Перевал», «Вогнище», «Зелений вітер», «Сивий дим», «Після бурі», «Солона земля», «Джерела», «І настане день», «Марікоца», «Посеред вітру» та інші, значно талановитіші, ніж в такого собі Володимира Лиса.

З того всього щось би вийшло. Може б, вийшов надмодерновий роман, якого б хтось та видав, зважаючи на таке-сяке моє письменницьке ім’я. Але, як я люблю часом казати, за плечима вже стоїть тітка з косою (не Юлія Тимошенко, а значно серйозніша тітонька) і треба хоча б завершити, поки рука тримає перо, реальніші твори. Про реальних (хоч теж вигаданих) людей.

Отож, шкода Екримію, яка так спонтанно виникла й тримається досі. І зникне разом зі мною. Вона поки що є, і я не можу її позбутися, час від часу нагадує про своє існування. Як я вже зрозумів, не заважає, а допомагає в іншій творчості. Щось відкриває, невловиме, як хід несподіваної думки чи політ ледве видимої павутинки. Наостанок лише повідомлю, що точна територія цієї химерної (чи ефемерної) країни — 7914,3 квадратних кілометра, населення трохи більше мільйона осіб. Поділяється тепер на 9 округів, має, як і годиться порядній країні, свій парламент, президента і прем’єра, гімн, прапор і герб. Столиця — Пенз (Пелз), найбільші міста — Белторан, Церенег, Нейгард, Спортамін, Небруннер, Нейві-Луконр, добувають там у невеликій кількості кам’яне і буре вугілля, нафту, газ, досі вирощують пшеницю, ячмінь і виноград. Країна здебільшого православна, є протестанти-богоміли. Є чотири національні парки і п’ять заповідників, пам’ятники, музеї й театри. Поки що, здається, все. Одним словом, Екримія. Яку таки шкода.

Хтось може подумати, що це така собі моя персональна Утопія, та він помилиться. В Екримії були й дуже жорстокі, криваві періоди, і боротьба народу за виживання (особливо під час османської навали), і внутрішні чвари, і революції, і перевороти. Але прийшли до теперішньої все-таки цивілізованої Екримії.

Ні, мабуть, мав рацію один із моїх колишніх редакторів, який казав, що в голові у мене надто багато сміття. Але принаймні Екримія доволі чиста країна. З гарним, працьовитим народом, з драматичною, але цікавою історією. У ній немає такої корупції і кумівства, як в Україні. Яка поки що існує.

Може, хтось скаже після її зникнення і про неї добре слово? Чи не зникне?

Ку-ку, тітонько Метафізико…

…Хоча іноді я єретично думаю, що Екримія набагато реальніша, ніж сучасна ганебно корумпована Україна, з усіма її палацами, золотим батонами і образами сучасних можновладців на іконах серед святих.

Лист

Доброго дня, пане Космосе! Не той, що був мером Києва, а справжній Космос. Узагалі-то варто було б звернутися «Ваша Величносте» або, зважаючи на Вашу безмежність, величину величин, «Ваша Безмежносте», адже кажуть, що астрономи й астрофізики встановили: таких Галактик, як наша, у Космосі не десятки чи сотні, не тисячі і мільйони, а сотні мільярдів, якщо не більше. Усе це важко навіть уявити. Тут вже потрібно звертатися не Ваша Величносте, а Ваша Величносте Величностей, але… Але якось обійдетесь. Тим більше, що я підозрюю: вам абсолютно байдужісінько, як я звернуся. Що таке якась малявка-козявка на одній із планет, тим більше на окраїні Всесвіту!

Мільярди кам’яних глиб і величезних крижаних брил блукають велетенським простором, чимось схожі на мільярди мікробів та інших потвор всередині нас. От написав це, і почала розпирати не гордість, а справжня гординя: виходить, я теж Космос (але не Льонька-космос), як і мільярди інших мешканців Землі? Тільки наші галактики і планети живі й теплі, хоча й у більшості своїй противні, бр-р-р. Тож хочеться сказати: «Не вельми деріть носа чи що там у вас, Ваша Космічна Супервеличносте!»

Ви, мабуть, пригадуєте неординарну подію, яка трапилася на початку ХХІ століття. Десь із ваших надр виповзла величезна, розміром з кілька галактик, кислотна хмара і нестримно рухалася, поглинаючи геть усе на своєму шляху — великі й малі зорі, планети довкола них, комети, не кажучи вже про таку дрібноту, як астероїди. Американські астрофізики з NASA забили було тривогу, бо ж за їхніми розрахунками те кислотне хмарище могло запросто поглинути й нашу Сонячну систему, якщо тільки траєкторія її, хмари, не відхилиться. Уряд США, щоб не сіяти паніку, заборонив поширювати дочасно будь-яку інформацію про небезпечне явище. Передбачалося, що до Сонячної системи хмара наблизиться десь так 2012 року, а наступного 2013 поглине і Сонце, і всі планети. Все ж один прискіпливий журналіст таки ухитрився взяти коротке інтерв’ю в спеціаліста з NASA, яке з’явилося в мережі CNN, хоча його майже відразу вилучили, мотивуючи національною безпекою. Журналістові дозволили поставити два запитання. Вони були такими: «Яка ймовірність знищення Сонячної системи?» і «Чи буде видно ту кислотну хмару неозброєним оком під час її наближення?» 50 на 50 — такою була відповідь на перше запитання, достеменно стане відомо через років сім-вісім. На друге високий спеціаліст NASA відповів, що спочатку на небі з’явиться чорна чи темно-сіра точка, видима і вдень, особливо в ясну погоду, яка стане рости, аж доки не закриє все небо. Але до того часу хмара поглине вже Сонце і Землю огорне страшенний космічний холод, а отже, зникне все живе, і люте чудовисько поласує хіба мертвяками.

Уявляю, що б творилося на нашій планеті, якби така точка з’явилася і почала рости на наших очах! Який жах і паніка… Годі навіть порівняти з ефектом якогось там нібито пророцтва календаря майя. Але минулося. Хмара проповзла повз, за якісь десятки тисяч світлових років, тобто далеченько — такий собі своєрідний страшний «санітар Космосу» (чи точніше Всесвіту). Мене ж найбільше цікавило, чи серед знищених галактик і планетних систем не зникла часом, поглинута величезним монстром, планета, на якій, як і нашій, було життя… Якщо так, то дуже прикро.

Правда, я взагалі сумніваюся, що життя ще десь у Космосі існує. Тут пошлюся на такого великого авторитета, як один з найвидатніших фантастів усіх часів і народів Станіслав Лем. Уявіть собі, цей чоловік, який описав у своїх романах і оповіданнях чимало позаземних цивілізацій, зокрема такі цікаві різновиди їх, як зображені у романах «Солярис» і «Едем», взагалі не вірив, що життя у Космосі ще десь є, крім нашої Землі. Що існують його різновиди. «Це все мої вигадки, прояви художньої фантазії, та й по всьому», — сказав, як відрізав, цей геніальний поляк. Отакої! Коли вже самі фантасти не вірять…

Раніше я казав, що життя на нашій грішній Землі, з його війнами, жахіттями, голодоморами і голокостом, масовими гибелями людей в минулому (та й тепер), жорстокістю одних особин і цілих народів до інших, має ще якийсь сенс тільки тоді, коли оте мученицьке життя на нашій планеті єдине на цілий Космос. Взагалі єдине. Але якщо десь є ліпші світи, ліпші цивілізації, без усіх цих жорстокостей, нищень і хаосу, з вищим ступенем розуму, то який сенс в експерименті, доволі сумнівному, на планеті, загубленій до того ж на околиці Всесвіту? Хіба констатувати, як у тому анекдоті, що фокус не вдався…

Тепер же, дядечку Космосе, я дотримуюсь дещо іншої точки зору, іншого погляду. І гадаю — він правильний. Невидимий Космос всередині нас, а особливо в нашій душі (теж не видимій, але відчутній субстанції), набагато важливіший, ніж мільярди ваших льодяних і кам’яних чи яких там супербрил і навіть зір-сонць. Ні, зорі зігрівають ту ж душу, вселяють надію і відчуття єдності з величезним безмежним Космосом. Можете цим гордитися, пане Космосе!

Якщо таки мав рацію незабутній Вільям Фолкнер, кажучи, що єдиний достойний предмет для зображення в художній літературі — це порухи людської душі, то єдине і найвище, варте уваги, — це плин життя, його різноманітні прояви і розмаїття. Милуватися сходом і заходом Сонця, веселкою на небі (та ще й загадувати при цьому бажання, яке неодмінно здійсниться), польотом птахів і маленького листка, такого досконалого у своїй формі, який уже виконав свою місію на Землі (і в Космосі), ще меншою і досконалішою сніжинкою на своїй долоні, химерним візерунком на зимовому вікні, квіткою, на яку сіла бджілка, закоханою прекрасною дівчиною, чути спів пташок і їхні любовні поклики, народжувати думку, що є породженням чогось більшого, — хіба це не диво? І ще тисячі виявів живого Космосу! Дихання і пульсація не тільки існування, але й відчутного і зримого буття. А ще є диво народження дитини, появи на світ маленької тваринки і пташки, квітки і комахи.

Маленька, порівняно з Космосом, прекрасна і водночас трагічна планета ніби воднораз збільшується і росте, намагаючись дорости… так, до себе самої, ще не пізнаної.

Так і бути, займуся трохи самопіаром. Чи просто поясненням суті моїх поглядів. Одна пані, як не дивно, бібліотекарка, написала, що я, стомившись доводити й розповідати про недосконалість, трагічність, абсурдність цього світу і життя в ньому у своїх художніх творах, у єдиному фантастичному романі «Щоденники Ієрихар» доручаю цю місію інопланетянам, з точки зору яких життя на Землі ще більш абсурдне і непоясненне. З одного боку це так, але в романі є й інше. Сільська вчителька Світлана Ігорівна раптом відчуває, і щораз більше, що вона не землянка, а інопланетянка, і це підтверджується врешті-решт.

Звільнившись від свого земного тіла, вона опиняється на далекій планеті Трамедіон, звідки й прилетіла, щоб узяти участь у науковому експерименті розгадки алогічного з точки зору трамедіонців людського буття, яке веде до самознищення. Там, на своїй справжній планеті, вона, вже Ієрихар, видатна вчена, один із найсвітліших умів. Але дедалі більше її тривожать, прориваються в її свідомість, спогади саме про земне існування. Про п’яничку-чоловіка, по-своєму нещасного, а головне — про дітей. Старшу доньку з її грішним коханням до одруженого чоловіка, сина з наслідками ДЦП, теж безнадійно закоханого, і найменшу Іринку, найвразливішу, по суті поетесу за своїм сприйняттям світу. Згадки про її, донечки, появу на світ, його пізнання, фізичне, а більше духовне єднання з матір’ю… Ієрихар вирішує вернутися на Землю, в оболонку Світлани Ігорівни. Для неї її земне буття виявляється важливішим, хоч не раз ще пошкодує про це повернення. Не знаю, чи вдалося мені зобразити трагізм і велич нашого життя й отих порухів людської душі, але принаймні я намагався.

Ось і все, великий пане Космосе. Бувайте. Не кажу прощайте, бо від Вас нікуди не дінешся. І наші душі мають, таки мають свій Космос. А в глибині моєї душі живе потаємне бажання, мрія, аби великий Станіслав Лем таки помилився. Себто, ми виявилися не одні живі в цьому безмежжі, при тому ті, інші, були не монстрами, як у всіляких фантастичних фільмах і романах. І земляни з ними зустрінуться, хай і не за моєї пам’яті.

А з вами я таки зустрівся. Мовби зблизька. Не кажу про численні споглядання зоряного неба в селі, де безхмарної ночі видно міріади зір, сиріч великих сонць. Тоді, наприкінці двадцятого століття, ночами можна було побачити ще й комету, котра пролітала, можна сказати, повз нашої Землі. Казали астрономи, що вона навідується раз на 1002 роки (яка точність!), отож нашому поколінню неймовірно пощастило. Трапилася зустріч на другий день православного Різдва в моєму рідному селі, куди приїхав не лише погостювати, а й побачити ліпше ту саму комету. Мені теж пощастило, бо небо було безхмарним. І от пізнього вечора я вийшов у засніжене поле (наша колись батьківська, а тепер збудована на її основі братова хата на краю Згоран), прихопивши із собою песика, щоб не так було страшно. Відійшов кілометр чи й півтора і тут на сході, на тлі темного неба, побачив оте далеке жовтувате хвостате створіння, що мовби застигло на місці, а насправді, я знав, мчиться Космосом, холодним чорним простором, з шаленою швидкістю. Я стояв, милувався, відчував, як бринять зорі над головою, і раптом виникло інше відчуття — хтось дивиться мені в спину. Холодок, ще сильніший за довколишній, пробіг спиною, а потім скував усе тіло. Все. Я оглянувся. Нікого, звісно, за спиною не було. Тільки ледь виднівся на обрії темний чи темно-синій ліс. І все ж страх не минав. А тут ще й псисько, як на те, десь повіявся і не вертався, скільки я не кликав.

Я стояв сам-самісінький посеред засніженого поля, під холодним, хоч і зірним небом. На сході стриміла комета, гостя, якій, бачте, заманулося через тисячу ще й два роки до нас навідатися. Вдалині подекуди в селі блимали вогники осель. Було страшно, аж моторошно, і водночас захопливо. Разючо захопливо. Якесь небувале відчуття Космосу, Всесвіту, де ти маленька пушинка. Як ті сніжинки, що в тебе під ногами. І як… може, і як ті зорі, що над головою, і яким так само холодно в цьому темному чорному безмежжі. Хоча вони самі вельми гарячі. Колись у дитинстві я чув од бабусі, що зорі — то очі Бога. А потім прочитав у вірші того ж Бродського, як дивиться новонароджений Ісус на довколишнє — матір, волхвів, тварин у хліві, де народився, і все здається йому неймовірно великим. А з неба дивиться на нього велика зоря — і це погляд Його Отця. Гарний, що й казати, образ, хоч Бродський і виявився шовіністом.

Я рушив назад, до села, і ще кілька разів повертав голову на схід. Вранці там мало зійти Сонце, маленька зірка у Всесвіті.

Коли я вернувся до хати, брат Василь сказав:

— Ну що, надивився на комету? Я вже думав, що вона забрала тебе із собою… Бачу, добре змерз… Вип’єш, щоб зігрітися?

І я переконався, що наша домашня наливочка, екологічно чиста «калинівка», гарний засіб від космічного холоду.

Так от, пане Великий Космосе. Наш із Вами Творець, втім, як і маленької сніжинки, і хвостатої комети Хейла-Боппа, що повернеться через тисячоліття з хвостиком, у цей час, як колись казали, стомлено відпочивав. Але коли Він спочиває насправді, того не знає ніхто. Хіба що ви-те, як у нашому селі мовлять. На те Ви й Космос.

До і після «епохи Гутенберга»

Винахід німцем Йоганном Гутенбергом книгодрукування щодо значущості для людства можна порівняти хіба з винаходом колеса і відкриттям атомної енергії. З того часу, середини ХV століття, у світі видруковано сотні мільярдів, якщо не трильйони примірників книг, а може, й більше. Вважалося, що без книги — художньої, довідкової, наукової і т. д. — ніяк обійтися не можна. Гутенбергівська епоха триває, хоч над нею останнім часом нависла серйозна загроза. Правда, вислів «догутенбергівська епоха» з легкої руки Анни Ахматової-Горенко набув й іншого значення, ніж те, що було до Гутенбергового винаходу. Так поетеса називала часи самвидаву, коли вільне слово на території колишнього СРСР не могло стати книгою, звучати в газеті, по радіо. Тепер на зміну книгам і газетам (вже кажуть — паперовим носіям) приходить всюдисущий Інтернет.

Якщо бути відвертим, то донедавна я вважав, що людство з великим ентузіазмом вітало початок ери книгодрукування. Бо що було до того? Тексти з давніх-давен — у вигляді глиняних табличок і пластинок, паперових сувоїв чи папірусів, потім уже книги з обкладинками, які просто переписували. Книгодрукування рятувало од замороки переписувати і невеликі, а головне — товстезні фоліанти. Але річ у тім, що саме переписувачі першими забили тривогу, а потім і повстали, і почали мститися. Бо їхня професія була досить поширеною, престижною і прибутковою. Десятки, якщо не сотні тисяч людей цим займалися в ХV столітті, і не лише в монастирях і храмах, а й у спеціальних майстернях, резиденціях королів, князів і герцогів, і на дому. І от у них забирали роботу…

Але не тільки це. Якої краси букви, сторінки і цілі книги виходили з-під їхнього пера! Їхнє мистецтво (без перебільшення — таки мистецтво) викликало захоплення у сильних того світу, які любили не так читати, як передивлятися й милуватися тими гарними творіннями людських рук. Цінували їхню роботу й професійні художники. Якої майстерності докладали переписувачі! І це опинилося перед загрозою зникнення, а на заміну мали прийти сірі сторінки з незугарними літерами, витиснуті якоюсь бездушною машиною. Переписувачі й найняті ними тодішні хулігани (чи по-теперішньому — тітушки) або слуги тих же герцогів і князів нападали на друкарні, ламали друкарські машини, розсипали шрифти, били, а то й убивали робітників. Щось трохи схоже на пізніші англійські бунти «лудитів» на підприємствах у часи бунтів проти верстатів. Але дешевше нове виробництво, більші наклади, а відтак і доступність надрукованих книг робили свою справу. Хоча конкуренція і справжня війна між прихильниками двох видів книговидання тривала три століття, навіть з гачечком. Десь до середини ХVІ століття ще явно переважали переписувані, або, як казали, ручні, «справжні» книги. Від середини ХVІ десь до середини ХVІІ століття тривала умовна рівновага, паритет. Але в ХVІІ столітті друкована продукція переважила, набувала дедалі більшої популярності, відтак почалася агонія переписування, кількість представників цієї професії стрімко зменшувалася, так само падав попит на рукописні книги. Останні такі книги для, як то кажуть, гурманів з’явилися в другій половині ХVІІІ століття. Тоді ж зникли й колишні переписувачі, їхня професія до винаходу друкарської машинки лишалася затребуваною тільки в конторах і канцеляріях.

Щось схоже відбувається зараз. З появою Інтернету, а за ним і електронних книг з’явилися й споживачі такої продукції. Першими почали здавати позиції в Україні, за винятком кількох, паперові газети, а кількість інтернет-видань росте стрімко, мов на дріжджах. Число інтернет-читачів вже переважає кількість тих, котрі читають звичні нам газети й журнали. Та й паперові видання створюють електронні варіанти. Книги ще тримаються. За останніми соціологічними даними, в Україні 62 % тих, хто взагалі ще читає, читають лише книги паперові і 14 % — тільки електронні, а 24 % — і ті, і ті. Та відсотки повільно, але, на жаль, нестримно змінюються. Все частіше в метро, маршрутках, поїздах, літаках можна побачити молодих людей з планшетами, гаджетами, рідерами, як їх ще називають, і просто новими електронними книгами, які читають, як тільки трапиться нагода, як колись читали звичайні книги. В електронних же в більшості присутній лише текст, жодних «штучок», себто художнього оформлення. Доволі виразними є перспективи появи лише електронних бібліотек (і вже є такі), які зекономлять величезні площі. Заговорили про настання «постгутенбергівської епохи».

Звичайно, на моє життя ще вистачить отих паперових носіїв, себто і книг, і навіть газет. Існуватимуть вони ще століття-два, а то й три. А далі?.. Дехто заспокійливо каже, що от, мовляв, уже передбачали — незабаром зникне театр, а за ним і кіно, а буде, як проголошував кіногерой, «одно сплошное телевидение», а театр існує й досі. Усе це так, але скільки людей ходять у театри, а скільки дивляться телевізор, зокрема телесеріали? Та ще якби театр давав лише інтелектуальну поживу, а не всіляке театральне «мило»… Отже, справжні читачі книг, саме книг, колись прирівнюватимуться до теперішніх справжніх театралів.

Добрий дядько Інтернет, звичайно, своєю появою зробив чимало корисного. Багато хто вже й не уявляє, як це можна було жити без нього. Справді, рукописи йшли до видавництв кілька днів, а доки їх там реєстрували, вивчали, давали комусь на рецензію, проходило вже кілька тижнів. А листи, повідомлення, посилки! Тепер тодішню тривалість їхніх пересилок і уявити важко.

Згадуються слова Шевченка, як він виглядав листи, а потім і повідомлення про волю. А листи з війни, від моряків з далеких країн… З-за океанів… Час явно прискорив свій біг, а може, й не час… він мовби кудись відступився і скорився чомусь більшому за нього. Читав листи часів Римської імперії (збережені) й уявляв, як їх доправляли туди й назад на конях чи давніх вітрильних суднах. А раніше й вітрил не було, тільки весла. А скільки прочекав бідний засланець Овідій Назон імператорських відповідей на свої благання на краю імперії, у місті Томи!

Тепер Інтернет дасть інформацію про що завгодно, сильні світу цього відповідають через нього. А та ж Вікіпедія поінформує про всіх і вся, кого вже немає і нині сущих. Відразу можна зв’язатися з ким завгодно, варто лише дізнатися електронну адресу. А що вже говорити про письменників — твій текст майже моментально опиняється у видавництві Києва, Харкова, Львова і т. д., навіть за кордоном. Більшість письменників, політиків самі себе виставляють і запрошують до спілкування. На них відгукуються. Красота! «Ляпота», — як сказав би той же герой Булгакова.

Але мова далі піде не про письменників, громадських діячів, яким є що сказати, а про інших, котрі заполонили Інтернет. Про масове користування ним і виставляння всього і всіх на показ.

Ті, хто мене знають, знають і те, що жартома називаю себе «динозавром». Не опанував Інтернет, лише зрідка заглядаю в те новітнє всевладне царство. Ба, я іноді ще пишу листи. Не в Інтернеті, а на звичайному папері. Як і романи, і коротку прозу — ручкою. Щось у мене часом легенько тривожить нутро, а часом відверто протестує проти того, що геть усе на світі тепер доступне для огляду і пізнавання всіма, більше того, добровільно виставлено на люди. Не кажучи вже про листування двох, доступне іншим (ну не вірю я, що таке листування геть щире), обговорення з іншими, нерідко незнайомими, своїх особистих, часто інтимних, проблем. Весілля, ювілеї, дні народження, навіть звичайні тусовки, просто ніби дружні вечірки, аж до відвідування храмів, — все має зафіксуватися, «зафоткатися», прокоментуватися. Люди діляться деталями особистого життя, але найчастіше просто брешуть, знаходять якусь втіху в цьому своєрідному словесному і фотостриптизі, по суті, перетворюють приватне життя в мішанину того, що насправді було і тепер оголюється для всіх, і власних, нерідко диких, фантазій. Досі не можу збагнути, навіщо виставляти на позір те, чим живеш, зовсім незнайомим людям у тих же «Однокласниках». А так звана «Фейсбук-спільнота» діє за принципом «Ти мені — приємне, я — тобі». Та особливо це вражає в рецензіях на книги, у блогах, оглядах на популярних і не дуже сайтах. Нерідко там автори, судячи зі стилю, пишуть рецензії самі на себе під різними псевдонімами. Найбільше дивують навіть не захвалювання, а цитати. Коли на підтвердження високих достоїнств цитують хвалені вірші, романи й повісті — це катастрофа. Відразу стає очевидним безпорадність тих рецензованих авторів — у мові, нерідко неоковирній, а часто такій красивій, що більше схожа на пародію, у думках, точніше їх відсутності. Якщо ж автор «чужак» (і таке буває), відразу лунає нечутна, але відчутна команда «Фас!». У «Фейсбуці» теж якось швидко пізнають, хто пише щиро, а не лицемірить, як звично. Їм і дістається за гріхи. Уявні. В їхній брудній білизні порпаються з дикою насолодою. Точно підмітив бунтівний Євген Баран, що «Фейсбук» — «се імітація спілкування, імітація друзів, імітація корисної інформації».

Зате стало звичним, що особиста, дуже суб’єктивна, думка когось щодо події, щодо висловленої кимось думки, яку передруковують на тому ж «Фейсбуці», на сайтах і таким чином тиражують, стає вже ніби загальною. У будь-якому разі відіграє свою роль. А як використовують Інтернет всілякі негідники! Ховаючись під іменами письменників, висловлюють свої думки про чиюсь книжку, чиюсь творчість. Письменник протестує: я такого не писав. Але його думку в кращому випадку дають, щоб наступного дня стерти, у гіршому — ігнорують, бо такого-то треба скомпрометувати, не допустити до премії і т. ін. А найогидніше використання Інтернету для поширення суїцидних ідей і порад та системи впливу на крихкі юні душі, що призводить до трагедії. А ще десятки методів розповсюдження компромату… І ще шантаж, і огидні коментарі навіть стосовно щойно померлих людей. Одним словом, прогресивний дядько Інтернет перетворюється у свого роду й елементарний стриптиз, і розсадник неправдивої інформації, й ще один вид корупції. Не має значення, що ти і як пишеш, має інше — ти свій чи не свій, до якого клану належиш.

Ось чому нас, «динозаврів», не полишає відчуття, як це точніше б сказати… Здається, найбільше підходить — щемливої тривоги. Зникає приватність людського життя (доступним для огляду й коментування стає геть усе), інтимність спілкування, та ледь помітна і відчутна димка, серпанок, що оточували і саме спілкування, а ще більше зустрічі (не обов’язково закоханих), листи двох, тремтливе очікування того ж листа чи телефонного дзвінка. Від коханого (коханої), друга, матері, людини, з якою заприязнився. Як не дивно, але колись далекі розлуки і відсутність спілкування зближували людей, додавали їхньому спілкуванню і почуттям таємничості, навіть загадковості, і тих же таємничості й загадковості навіть рідним і близьким, не кажучи вже про закоханих. Ти від’їжджав від одного (однієї), а вертався мовби до інших. Вони такі знані, очікувані й уже потрібно далі пізнавати. Життя пульсує, і ти відчуваєш поштовхи цього пульсування, і хвилюєшся, і в зустрічах, обіймах, словах вловлюєш щось дуже важливе для себе. А той, хто тебе зустрічає й обіймає, — у тобі. А потім ти вслухаєшся в довгі розповіді, їхні інтонації, нюанси. Люди таким чином пізнавали інших і самих себе.

«Я читала ваш останній лист і несподівано подумала, про несказане тоді вами, але не тільки вами, але й мною, і я це уловила у ваших словах, у рядках, які ніби теж хвилюються», — чи можливий тепер такий лист? Зараз можлива лише миттєва імпульсивна реакція на інтернет-листи, іноді продуманий відгук. Але й там і там стилю, трепетного поруху душі не буде.

Тепер, сказати б, моментальна доступність всіх і вся нівелювала все те, чим люди жили століттями, спростила і відтіснила душу, її солодкий трем десь на задвірки, у той тихий закуток, де душа плаче, наче покинуте в незнайомому місці чи темній кімнаті дитинча або маленьке кошеня, яке теж прагне теплоти й ласки. Ми не чуємо цього плачу, ба, фактично зникло таке поняття, як телепатія, як таємничий зв’язок через відстані й навіть роки. Навіщо турбуватися, щось там відчувати й вигадувати, коли можна взяти стільниковий (мобільний!) телефончик — і ось уже чути голос. Ті телефони врятували багатьом життя, але їхні винахідники не подбали, скажімо, про пристрій, який би блокував такий телефон, коли людина заходить, наприклад, у громадський транспорт. Гадаю, більшості відомі ситуації, коли в міжміських маршрутках цілу дорогу не вмовкають мобілки-кобилки. І не лише в жінок, а й чоловіків, які привселюдно з’ясовують свої ділові й особисті стосунки. А в купе поїзда вмикають ноутбуки… Навіть вночі. Цок-цок.

Здається, пора закінчувати. Кому я скаржуся? Нікому. І не скаржуся, констатую, висловлюю те, що доводилося чути від інших. Те, про що я пишу, більшості не потрібно, їм добре в новій ситуації. Їм все цікавіше вести гру, де кажеш (пишеш) не те, що думаєш, а те, чого від тебе чекають, або що принесе якісь дивіденди, діалог, де переграєш хитрістю собі подібного, де домовляєшся про чергову нагороду за тим же принципом «ти мені — я тобі». Ні, таки не вірю, що душевний стриптиз може бути імпульсом, порухом, щирим і природним чи наслідком хвилювання й роздумів. Постгутенбергівська епоха набирає обертів. Єдина втіха те, що я живу на самому її початку. Її розвиток не зупинити, як не зупинити ходу самого прогресу. Так само, як було його не зупинити в ХV столітті, коли тільки наставала сама гутенбергівська епоха, яка ще триває чи йде поки що паралельно зі своєю наступницею.

Що ж буде далі?.. Світ без таємниць, ще з якимось додатком до Інтернету, який ще більше оголить людей морально (точніше — аморально) і не залишить нічого, що б могло приховатися? Цілком імовірно. Але оскільки люди все одно приховуватимуть, принаймні намагатимуться приховати щось потаємне, своє, властиве лише цій особі й нікому іншому, то вони ще більше лицеміритимуть і спотворюватимуть істинну суть стосунків і спілкування. Право ділитися з кимось чи не ділитися чимось сокровенним зазнаватиме переслідувань своєрідної «поліції моралі», де поліцейським буде кожен, і в той же час істинно своє будуть ховати так далеко й оберігати так пильно, що врешті-решт його в один прекрасний день не зможуть знайти. Інтернет-комунізм восторжествує. Хоча десь, може, і залишиться куток, недоступний для новітнього електронного «міністерства правди».

Я встаю, відчиняю двері й впускаю уявне кошеня, котре просилося до хати. Потім беру до рук зовсім неуявну книжку, яка здається живою. По-особливому живою. З гарним оформленням, а не лише текстом. Письменники публічні люди, але в часи, коли значимість власне слова наближається до нуля, коли цінують лише нові вигадливі комбінації слів, а не оті порухи душі, моє спілкування з автором, текст якого поки що ніжно й тихо шелестить у мене в руках, наповнює почуття чимось давно забутим. Що ж це? Побачення? Шлях до старого телефону, який озвався? Шелест дощу за вікном, який прийшов невідомо звідки? Далекий гудок паровоза (електровоза), який везе когось до когось? Літери, що наче кимось переписані, а не просто набрані в друкарні?

Запитання з пошарпаного папірця

Цей папірець я засунув до кишені та й забув. Коли витяг його, доволі пошарпаного, і прочитав — це ж запитання, котрі я записав на зустрічі у Львові. А потім додав до них інші, рівненські. Хотів було викинути свідка двох письменницьких мандрівок. Та пригадав: я ж записав, бо надто незвичними, як для подібних зустрічей, здалися ті запитання. Аж філософськими. Випадали з традиційного ряду запитань. І я подумав: а чому б не відповісти на папері, не так коротко й поспішно, як відповів для кількох десятків людей, тим більше, що питання стосуються й цікавлять не тільки мене, грішного, а… Та дуже багатьох стосуються. Досі стосуються. Так написав своєрідне інтерв’ю, не журналіста чи критика з письменником, а інтерв’ю чи діалог у форматі «читачі — письменник».

— Що ж таке доля, по-вашому? Чи вірите ви у долю?

— Якось я відповів на схоже запитання ствердно, адже вважаю, що вона є. Доля — це, по суті, сума наших виборів на життєвому шляху, наших гарних і не дуже вчинків, помилок і здобутків, те, як ми жили й діяли. Я щиро вважав, що так воно і є насправді, аж доки в Тернополі якась дама не приголомшила: «А як же тоді з долею тих, хто, по суті, й не жили, народилися мертві чи померли в дитинстві? Вони ще не встигли наробити помилок та й не зробили чогось гарного». Я задумався: а й справді ніби так. Не встигли, бідолахи. А потім подумав: але ж те, що не встигли, не зробили, це і є їхня доля. Невибір, неможливість вибору свого шляху. Це і є не доля, не шлях. Доля, яка є не долею. Де «доля» і «не» пишуть окремо.

Я вірю в долю. Вона дуже часто визначає не тільки життєвий індивідуальний шлях окремої людини, а через неї — шлях, вибір цілої великої групи людей, більше того — цілого народу. Далеко йти не треба. От хоча б доля нашого національного генія Тараса Шевченка. Чи став би він тим, ким став, чи розбудив би цілий народ і вказав на його, народу, подальшу долю і вибір, чи написав би те, що написав, якби не ціла низка подій у його житті, та ба — цілий ланцюжок явно послідовних подій, які й стали його Долею. Без них доля Тараса була б зовсім іншою і означала б зовсім інший шлях. Так, він зробив себе сам — того, ким став, але Доля цьому сприяла.

Отож, кріпацький син і сам кріпак, до того ж круглий сирота-підліток, який має певний нахил до малювання, вирішує цей нахил розвинути і йде до поміщицького управителя, аби той дав дозвіл на навчання в сільського маляра. Управитель дозвіл не дає, бо отримав від пана наказ підібрати хлопців для служби при поміщикові Енгельгардті, власникові й кріпака Шевченка, й ще кількох тисяч таких же нещасних (і дорослих, і дітей), як він. Управитель оглядає підлітка і вирішує: цей підходить. Уже з рішення самого Тараса йти саме в цей момент до управителя доля почала свою гру (чи Провидіння). Так він стає служкою (за іншою версією — козачком) пана Енгельгардта.

Сходинка друга на драбині Тарасової долі. Його власник отримує нове місце служби — у литовському місті Вільно. Туди потрапляє й Тарас. Там трапляється ота ганебна пригода, коли Енгельгардт, вернувшись пізно ввечері додому, застає свого слугу, який перемальовує картину і палить свічку, і наказує висікти його. Але це мало свій наслідок: на Тараса звернула увагу дружина Енгельгардта Софія — вона почала брати слугу в місто за покупками. Тут познайомився Тарас і з Дзунею Гусіковською, і з литовськими художниками. Після переїзду до Санкт-Петербурга Енгельгардт під впливом Софії, яка звертає увагу чоловіка на здібності талановитого слуги, віддає його на навчання до маляра Ширяєва. Ну, а далі було знайомство Тараса з товариством російських художників, зустріч із земляком Іваном Сошенком. Перші вірші й знайомство з Євгеном Гребінкою. Зараз не модно про це говорити, але й знайомство з росіянами Брюлловим, Жуковським, Венеціановим, Григоровичем. І викуп з кріпацтва, і Академія художеств, і вихід першого «Кобзаря», і слава великого Поета.

Що це, як не складові його, Шевченкової, долі? Довелося чути, що Тарас все одно, лишившись в Україні, став би Кобзарем, народним провідником. Навряд. Писати вірші, може, й почав би, але без освіти, без знайомства не тільки з російською, а й, головне, світовою культурою, що бачимо в його творчості, висловах, без розширення світогляду, причетності до тодішнього суспільного життя не виріс би до того, ким став. Чи міг би Шевченко в селі сам викупитися з кріпацтва? Теж ні. Тарас мав волелюбну натуру, тож у кращому випадку ми мали б ще одного Кармелюка. Бог доручив йому велику місію щодо свого народу, і те відбулося завдяки низці подій, що сприяли великій роботі геніального розуму, — і все це й стало Долею. Долею національного генія і пророка. Долею, у яку втручалися й злі сили, але яка подарувала Україні її великого творця.

Надзвичайно цікаво простежити за долями інших українських геніїв і просто видатних діячів, скажімо Івана Франка, Лесі Українки, Володимира Винниченка, Володимира Сосюри, Віктора Петрова та інших, зарубіжних вчених, письменників, політичних діячів, і минулого, і сучасних. От хоча б доля Ісаака Ньютона, найвидатнішого вченого всіх часів, винаходи якого дали поштовх сучасному розвитку цивілізації. Народився семимісячним, перед народженням помер батько, хлопчик з’явився на світ таким слабеньким і маленьким, що, як казала його мама, «можна було викупати у пивній кварті». Але вижив. Мати вийшла заміж за іншого, він лишився з бабусею. Маленького викрали цигани і напевне зробили б своїм служкою чи ще кимось, але повернули, бо так звеліла стара циганка, яка поглянула на його долоню. Що вона там побачила, може, саме його велику долю?..

Є ще конкретні приклади вияву Долі. Дивовижні. Рятівні. Визначальні. Щоб далеко не ходити, наведу один із власних. Я б не писав зараз ці рядки, якби не кілька прикметних випадків, за які я вдячний Долі. Ось один із них. Як розповідала мама Оксана, на другому році життя я, малий, захворів. Ми жили тоді на Дніпропетровщині, куди родину вивезли на «перевиховання», як родичів дядька Павла, котрому за співпрацю з українськими повстанцями дали 25 років. Німців з колонії Франгай відправили в Казахстан, а на їхнє місце на хуторі, названому в «кращих традиціях» совєтської влади — Веселий (згодом село — Веселе), поселили вивезенців з Волинської і Тернопільської областей.

Так от, я захворів, ставав усе гарячішим, і мама понесла в село, де був центр сільради й колгоспу. Понесла сама, бо тато Сава був тоді мобілізований на будівництво заводу в райцентрі Павлоград. Коли добралася у В’язивок, фельдшерка дала направлення у районну лікарню. Голова колгоспу наказав спорядити сани. Та їздовий, дізнавшись, що треба везти «западенку», «бандерівку» з Веселого, категорично відмовився це робити. Стали шукати іншого їздового, але мама, розпасійована й ображена, не стала чекати, схопила мене на руки й вирушила до Павлограда пішки. Була вже зима чи кінець осені, але насипало снігу, мело. Звечоріло, і серед тої темряви й завірюхи степом ішла молода жінка з хворою дитиною, яку під пальтом тисла до грудей. Уже, як то кажуть, пізно судити, чи правильно мама зробила. До Павлограда від села було кілометрів двадцять. Чи дійшла б мама зі мною на руках? Підвода, судячи з цього, не поїхала, може, вирішили, що жінка повернулася додому.

Мама йшла з останніх сил, я, притиснутий до грудей, ледь зіпав. І тут у степу заясніли вогні, нас наздогнала машина, легковик, «бобик», як тоді казали. Спинилася, звідти виглянув чоловік і спитав, куди ж іде ця жінка такої пори. Мама й відповіла, що з хворим сином в лікарню.

— Садісь, подвєзьом, — наказав пасажир, судячи з усього, начальник.

І тут мама, сама не своя, відверто випалила, що вона «западенка».

— Прічьом тут ето, — відповів той начальник. — У тєбя же пацан больной.

Вони завезли нас у лікарню, там чергова лікарка зміряла температуру, обстежила й повідомила, що температура максимальна — 41 градус і в малого двостороннє запалення легень. Мені зробили заштрик (укол), влили до рота якусь мікстуру. Але далі лікарка сказала мамі:

— Жіночко, вашу дитину ми вже врятувати не зможемо. Ви молода, у вас будуть ще діти… Таке життя, пізно звернулися.

Як розповідала мама, вона лягла поруч зі мною, який тяжко сапав. Так прочипіла цілу ніч, а під ранок таки забулася у важкому сні. Прокинулася, коли за вікном уже сіріло. У палаті було тихо, стих і хворий син, і мама подумала, що все, помер. Боялася торкнутися, а коли таки торкнулася, тільце виявилося теплим. «Дихав, як мишка», — мамині слова.

Мені тоді судилося вижити. Іноді здається, що я це пам’ятаю — шлях через засніжений морозний степ, під завивання зимового вітру. І послана (Богом, долею?) машина. І укол та ліки, що врятували. У таких випадках кажуть: судилося жити. І ще кажуть — доля. Нащось тоді вона виявилася прихильною до мене, малого.

До речі, мама розповідала, що той чоловік у машині сказав до шофера, мовляв, добре, що в селі не зосталися, поїхали, ризикнули, хоч і за такої погоди…

А взагалі я згоден з висловом видатного французького філософа й письменника ХХ століття Еміля Чорана: «Хто не вірить у Долю — той не жив».

— Судячи з ваших творів, ви вірите в Бога. Чи розмовляєте ви з Богом? Якщо так, то про що?

— Я вірю в Бога, звертаюся часом до Нього під впливом емоцій зі словами подяки і навіть докором, але не розмовляю з Творцем, бо вважаю, що розмова людини з Богом, за винятком молитви, це, по суті, розмова людини самої із собою. Це велика зухвалість — приписувати Творцеві те, що ти думаєш у відповідь на своє запитання чи роздуми. Хоча наші справжні думки, які б вони не були, також належать Богові. Але з-за рогу нашої свідомості чи підсвідомості вже виглядає в кого маленький чортик, а в кого справжній сатана. Він більше свій, ніж Всевишній, бо часто пропонує виходи, які ближчі й зрозуміліші. Ти ж достойніший, ніж твій сусід, ніж твій колега по ремеслу. Чому він вже має те й те, а ти не маєш? Забери те, що йому не належить. Хіба ти не можеш себе виправдати?

Річ у тім, що Бог довіряє людині самій мислити й самій приймати рішення. Вони — думка, яка виникла, і рішення — тільки твої й нічиї більше. Те, що виникло як думка, може вже й не повернутися. Але коли ти в цей момент вибираєш, то постаєш таким, яким ти є. А це, можливо, найбільша відповідальність — бути самим собою й відкинути спокусу. Бо якщо вчинок належить спокусі, значить, завтра (а може, й наступної миті) виникне інша спокуса, а далі ти стаєш в коло спокус, де вже нічого твого немає. І тоді виникає те, що є наслідком відмови від власного вибору у великому й малому, те, що обезличує людину, робить її настільки самовпевненою у ставленні до моральних критеріїв, що вона починає вже розмовляти з Богом на рівних, мовби із сусідом чи партнером по бізнесу. Утім, дедалі більшого поширення набуває серед багатих у нашій славній Україні підхід «ти мені, Боже, я — тобі». Ну, так, я грішу, краду якісь там мільйончики, беру хабарі, на них споруджую маєтки, обдурюю собі подібних, але ж я по святах ходжу до церкви, більше того, я Тобі збудую, подарую церкву, не церковку, а справжню храмину, а ти мені за це все пробачиш, спишеш гріхи, добре? Згода! Гадаю, це спроба обдурити не лише Бога, а насамперед самого себе.

До Бога можна хіба звертатися з проханням і звіряти Йому свої думки. Правда, досить поширений серед нашої еліти погляд, що Бога як вищої, надприродної істоти, сили нема, а Бог — це прояв того ліпшого за людську природу, доброго, світлого, що є у світі й у людині. Це той різновид атеїзму, без сумнозвісного «Якщо Бога нема, тоді все дозволено», який допомагає певній категорії людей триматися на цьому світі. Мабуть, такий Бог фактично був у атеїста, видатного вченого Миколи Амосова, який багато доброго зробив для людей. А взагалі-то я іноді думаю, що Бог мав би покинути людей, як то кажуть, махнути на них рукою, дивлячись на численні війни, вбивства, підступи, несправедливість, які творять люди. Мабуть, Він надто любить своїх дітей, що пробачає їм усілякі неподобства. А втім, природні катаклізми, які все частіше трапляються на Землі, може, не наслідки парникового ефекту, а попередження, що має настати новий потоп чи всесвітня пожежа, якщо людство не одумається… Щодо прохань, то тепер я розумію, що, крім здоров’я для себе і близьких, нічого просити не варто, оскільки Бог дає не те, що ти просиш, а те, що саме тобі насправді потрібно.

— Якщо світ порятувати, як ви кажете, вже не можна, то для чого рятувати окремо взяту людину?

— Фраза «Світ порятувати вже неможливо, але людину завжди можна» належить не мені, а російсько-американському поету, лауреату Нобелівської премії Йосифу Бродському. На його совісті лише один поганий вірш, де він протестує проти проголошення незалежності України. А ці слова він сказав у своїй нобелівській лекції. Гадаю, той, хто береться рятувати хоча б одну окремо взяту людину, чи то фізично, рятуючи від води, вогню, голоду, кулі, чи то морально, рятуючи від депресії, самогубства, допомагаючи під час хвороби, у матеріальній скруті, по суті, власним прикладом дає хоч маленький шанс людству в цілому. Мабуть, саме тут варто нагадати притчу про те, що, доки в місті чи селі є хоч один праведник, одна людина, яка живе праведно, місто знищувати не можна, якими б великими грішниками не була решта. У цьому і є наша найбільша надія.

— Чи є універсальна істина, чи вона в кожного своя?

— Знайти істину, дізнатися, заради чого живемо, — над цим питанням мучилися найвидатніші філософи, великі письменники, шукали істину й прості люди. Можна придумати формулювання, що таке істина, але це навряд чи допоможе її знайти. На мене дуже велике враження справила фраза українського письменника і церковного діяча ХVII — початку XVIII століття Дмитра Туптала: «Хто не сповняє своє призначення — той злодій є». Шкода, що я її не прочитав раніше. З цим споріднені слова Ларошфуко: «Роби, що належить, і будь, що буде». І ще. Коли у відповідь на запитання «Що ти робиш?» один відповідає, що возить каміння, а другий, такий самий робітник з візком, — що будує храм, то перший просто виконує фізичну роботу, а другий хоч на крок наближається до істини. Великої універсальної й своєї особистої.

— Що для вас сенс життя? Чи боїтеся смерті?

— Сенс життя для мене — псувати гарний білий (чи сірий) папір своїми буквами-кривуляками. Писати. Я належу не до тих письменників, для яких головна мета написати великий твір, який їх прославить, а до тих, яким найбільше задоволення приносить процес писання. Пошуки фрази, вдалого сюжетного ходу, створення художнього образу. Навіть правка тексту, переробляння цілих сторінок. Для когось сенс — виростити сад чи хоча б гарне дерево, створити новий сорт зерна чи квітів, збудувати дім, винайти нову машину, а для мене — писати. Пробувати виявити ще не виявлені ніким такі порухи душі людини, які наближують до таємниці таємниць. Як вдається, то вже інша річ.

Щодо смерті, то, звісно, я її боюся, як і всяка жива істота, яка усвідомлює, що смерть є. Хто каже, що не боїться, або лукавить, або ідіот чи потенційний самогубця. Чому теперішні «атовці» обвішують свої бліндажі чи й окопи іконами, стають віруючими людьми? Бо просять Бога (явно чи підсвідомо) порятувати від смерті, хоч не бояться йти на той гіркий фронт. Навіть той, хто абсолютно вірить у тимчасовість земного життя й реальне вічне життя, боїться смерті. Мій покійний тато, який після трьох інсультів благав, щоб швидше прийшла смерть, коли почалася агонія, сказав: «Ну робіть же щось, якось же рятуйте». Але в мене завжди викликали захоплення сільські бабусі й дідусі, які спокійно ставилися до того, що наближається до кінця їхній земний шлях, готувалися до відходу — і говорили, у чому поховати, і давали останні життєві розпорядження щодо рідних і господарки. Ну, а щодо ціни життя, то в кожного вона своя. А мені ось пригадуються слова знаменитого Федора Сухова з культового колись фільму «Біле сонце пустелі», котрий у відповідь на запитання: «Тебе відразу убити чи ще помучити?» сказав: «Бажано, звичайно, помучитися». Слова ці, ніби сказані з чорним гумором, насправді належать одному з авторів сценарію, гарному і своєрідному азербайджанському письменнику Рустаму Ібрагімбекову. Вони про надію на життя й шанс на порятунок навіть у крайній ситуації, коли, здається, виходу нема.

— Чого вас у житті навчила література?

— Навряд чи література може письменника чогось навчити. Хіба що більшої майстерності, додати літературного досвіду. Хоча вона показала, що життя ще більш різноманітне, ніж те, що я знаю особисто, про яке дізнався з реальних життєвих фактів. Що слово справді велика сила й інструмент пізнавання світу й життя. І ставитися до нього треба трепетно й обережно. Література дарує задоволення, яке дає підставу сказати, що той, хто читав справжню, душевну, хай і сентиментальну літературу, перейняту увагою до людини, порухів її душі, ніколи не зробить таких негідних вчинків, як той, хто нічого не читав. Або читав тільки модернову, експериментальну літературу, з якої, по суті, людину вигнали.

— Я зустрів у вас вислів «Космос людської душі» і ще, що людина — це живий Всесвіт. Хіба можна порівнювати те, що носить у собі людина, з космосом?

— Я вважаю, що так. Те, що кожна людина знає про цей світ, те, що вона пізнає в собі й інших, — це своєрідний космос. І глибини людської душі не мають дна. Навіть в останнього безхатька, не кажучи вже про інтелектуалів. Недарма Сковорода закликав «кинути Копернікові сфери», а заглянути, як він висловився, «в сердечні печери». У літературі чи не першим спробував заглянути дуже глибоко наш земляк Микола Гоголь. Наш! А за ним уже Флобер, Достоєвський, Кафка, Пруст, Фолкнер, Камю й інші. Я написав напівжартівливий, напівфілософський есей «Лист», де звернувся якраз до безмежного Космосу і спробував відповісти на це запитання. Утім, не даремно кажуть про зв’язок людського мозку з космосом і мозок як частину Космосу.

— Ви називаєте себе «людиною двадцятого століття», кажете, що вам незатишно у двадцять першому. Але ж скільки страшного, фатального для людини було в тому столітті…

— Я народився якраз посередині минулого століття. Так, у тому столітті було багато страшного, але багато й доброго. Там були війни й тоталітарний режим. Але безліч моїх земляків ухитрялися його мовби не помічати. Як, наприклад, моя бабуся Пелагея, відома цілителька, сільський філософ, котра говорила, що думала, у вічі начальству, готувала людям ліки, проводила відомі на всю округу «душевні бесіди», щедро цитувала Біблію, доводила: Бог присутній в усьому довколишньому. І нічого, проминало, може, тому, що те начальство знало: правда на боці цієї сільської жінки. Коли я сказав, що такі запеклі індивідуалісти, як мій Яків зі «Століття Якова», своєю поведінкою не менше за дисидентів розхитували той лад, дехто обурився — як так? А так. Можна було плазувати, а можна було жити й тоді доволі незалежним життям.

У нашому селі був маслозавод. А в ньому виробляли і тут же продавали смачнюще, справжнє морозиво. Ми, школярі, на те морозиво економили копійки, які нам давали на сніданки. А часом і «за безплатно» кидали в паперові стаканчики добросерді тіточки. Ніякої пальмової олії. І ніякого порошку в пиві. Було багато ідеологічної брехні, але й менше крадіжок, люди лишали незамкненими двері в хатах. Двадцяте століття — це ще й його вісімдесяті й дев’яності роки, Народний рух і референдум про незалежність, відновлення історичних пам’яток і розшуки могил вояків УПА. Моє двадцяте століття — це повернення людської пам’яті, віднайдення самих себе.

Тепер нам кажуть: «Ви жили при совєтському режимі». Як це нагадує те, що казали нашим батькам ті ж совєтські ідеологи: «Ви жили при окупационном режиме», себто пару років при німцях, і тому були вже неповноцінні. Пригадую перший несанкціонований мітинг у Луцьку 20 липня 1989 року. Кагебісти похвалялися, що всіх перерахували й сфотографували. Багатьох з тих 285 зафіксованих, що не злякалися прийти на заборонений мітинг, уже нема в живих, але без них, як і без вояків-повстанців, не було б теперішньої України й тих, хто воює за неї. Я теж із ними, як був і тоді. Ніхто з них не став міністром, депутатом чи олігархом. Лишилися просто людьми.

Незатишно мені у суспільстві, де, як в Африці й Азії, все більший контраст між багатими й бідними, найбільша у світі корупція, з якою не борються, а імітують боротьбу, де торгують з ворогом, масово закривають школи й лікарні, бібліотеки. Де щодня вбивають і грабують. Де популісти кажуть на біле чорне і навпаки, і люди їм вірять. Де знову все, що робить влада, правильне і Боже борони її критикувати, тоді ти відразу ворог. Де я почув з екрана телевізора від жінки, що була на Майдані, найстрашнішу фразу у своєму житті: «Так, нічого не змінилося, корупція ще більша. Втішає одне: тепер хоч даєш своїм, які стояли з тобою по один бік барикад».

Радий, що в читачів великий інтерес до літератури про події й людей двадцятого століття, до отих Яковів, Соломій, Матвіїв, Іванів, котрі жили, як уміли, і своїм життям доводили, що століття було таки велике, хоч і трагічне, з людьми, у яких теж були великі серця. До тієї історії ще можна доторкнутися рукою.

Політ

Неповний рік ми з дружиною Надією Гуменюк, нині відомою письменницею, а тоді, як і я, молодою журналісткою, а ще поетесою, жили й працювали на Херсонщині, у селищі Каланчак, тому самому, що тепер на межі з окупованим Кримом. Почали вдвох працювати в районній газеті з вічною назвою «Слава праці».

Будні були зайняті роботою. Гірше було у вихідні. Коли настало літо, їздили до моря, благо до нього було лише чотири десятки кілометрів, точніше, на береги Каркінітської затоки. Тут море мілке, можна було йти пару кілометрів, вже й береги ледь видно, а води по пояс. А восени, взимку і навесні, якщо не було якихось нарад, концертів чи інших заходів, що їх треба було висвітлювати, — хоч вовком вий. Або сиділи вдома, читали, або працівники редакції кликали в гості. А там грали в карти, ще брали в місцевій їдальні пиво, приносили тараньку. Чоловіки пили й горілку, а закушували квашеними кавунами. От чого не навчився їсти, так це квашених кавунів. Місцеві їли й прихвалювали, а я й Надя не могли. Не смакували, у що каланчакці повірити не могли.

Коли такий «культурний» відпочинок швидко набрид, ми стали на вихідні їздити до Херсона. Ходили там у кіно, театр, каталися на катері по Дніпру. До Херсона спочатку добиралися автобусом, але тре було їхати близько трьох годин з Каланчака до Цюрупинська (нині знову Олешки), а тоді пливти тим же катером до Херсона. Майже півдня проходило. До того ж добиратися тре було вкрай тряскою дорогою.

І тоді ми, молоді й шалені, вирішили літати літаком. З Каланчака до Херсона літали знамениті АН-2, «кукурудзники». Дорога по часу скорочувалася вчетверо чи й п’ятеро, а квитки на «кукурудзник» не вельми й вартували. Правда, обов’язково потрапляли у повітряну яму, але всі незручності компенсував краєвид, який відкривався під крилом, — «кукурудзник» літав доволі низько.

Уявіть собі неозорий степ, залитий сонцем. Поля і дерева внизу, маленькі хатки, а ген до обрію над цим — легкий димок. І от за вікном раптом побачили, як зелений килим озимини переходить у червоний, яким, здається, спалахнула вся земля. Здогадалися — то цвітуть польові весняні маки. І тюльпани.

Цей разючий краєвид незабаром перейшов в інший — наш АН-2 летів уздовж широкого водного плеса, освітленого і наче теж запаленого чи й освяченого вранішнім сонцем. Дніпро згори постав у всій своїй величній красі. І здавалося, що там, унизу, пливе ще один літак — то була крилата тінь. А потім над садами літачок почав знижуватися і пішов на посадку навстріч розкритим зеленим обіймам землі.

То було одне з найгарніших, найпоетичніших видовищ, які довелося бачити в житті! І відчуття, що ти живеш в такій великій і красивій країні. Маю на увазі не тодішній СРСР, а таки Україну. То був один із моментів, коли народилося відчуття її. Саме такої, великої і гарної, сказати б, природно вродливої.

Недавно я пригадав цей політ і пошкодував, що «кукурудзники», з яких добре видно землю і маково-тюльпановий шедевр на ній, вже не літають. Ще незабутні враження пережив, коли літав на гвинтокрилі українських прикордонників над Луцьком і, зокрема, нашою гордістю — Луцьким замком — з фотохудожником, незабутнім Миколою Зінчуком, роблячи фоторепортаж. Гвинтокрил над замком, якому майже сім століть! І коли з лучанином Василем Сидоренком літав на дельтаплані над лісом між Луцьком і райцентром Ківерцями…

У цьому польоті страх переходив у захоплення, ніби ти ставав сам тим маленьким птахом-дельтапланом. І було дивне відчуття, що ліс унизу в той момент росте, щоб дотягнутися до цього залізного пташка, а може, й до неба. Ліс, якщо й не летів, то біг слідом за нами, прагнучи злетіти.

Невже люди навчилися будувати літаки, гвинтокрили, дельтаплани тільки тому, що бачили, як літають птахи?

А може, їм хотілося побачити землю з неба?

Може, вони в польоті мали з’єднати землю й небо?

«А може, щоб це зробити, не треба й злітати?» — подумав раптом я.

Перед моїми заплющеними очима раптом постав зелений килим поля, червоний — маків, тюльпанів, сонячний Дніпро під крилом.

І раптом згадалася кінцівка того польоту над степом і Дніпром. Коли приземлилися, дядько, який сидів біля іншого вікна, а точніше спав усю повітряну дорогу, розплющив очі й спитав:

— Що, вже прилетіли?

…Ми ще не прилетіли.

ІІ. Колюче терня

Новели, новели-есеї

Осколок

Бабі Любі зимно. У грубці потріскують дрова, а їй — зимно. Холодно рукам, які простягає до вогню. Тепло мовби обминає її старечі руки.

«Майбуть, скоро вмиратиму», — думає вона.

«То й що?» — Баба чує чийсь голос і озирається.

У хаті, окрім неї й вогню в грубці — нікого. Крізь прочинені двері бачить на покуті двійко ікон. Ісус, як завше, добрий, привітний, а от святий Пантелеймон — чогось супиться. Збоку висить іще одна ікона — Богоматір з маленьким Ісусиком. Звідси не видно, та баба Люба знає — Матір Божа, мама Марія, як казала колись неїна матір Параска, дивиться привітно і… із якимось дивним співчуттям. Знає, яке вона, Люба, життя пройшла. І про чоловіка, котрий утопив, щитай, життє в горілці, і про дітей, що по світах порозліталися. Маринка оно аж в Італії, вже й чоловіка, і дітей забрала. Коли то ще приїдуть.

У грубці тріскотить, спалахує сильніше вогонь і обриває невеселі думки.

Люба думає, що їй ще гріх скаржитися. Чоловік то згорів од тої горілки, али ж який муляр був! І в свему селі, і привозив із заробітків в других областях. Цимало грошей і забирала, доки не кидався у зимові запої. І Маринку собі в Бога і мами Марії впросила після двох старших гицлів. А в «гицлів» самих уже діти, і од усіх онуків має. То й що, ну й порозліталися, так тепер мало хто батьківської хати й навіть свего села тримається.

«А на смерть у мене вже все зібрано, — думає Люба. — Так що нима в чім сумліватися і за що переживати. Та й рано тобі ще про неї думати… Рано, Любочко-голубочко… То Стипан так називав, доки не пив… Мало я його сварила, ой мало… Вдома то ни давала пити, а село ж велике, а світ, куди їздив на заробітки, ще більший…»

Баба Люба встає і тут думає, що тривога у неї не од того, що сама, що діти й онуки далеко, а од чогось іншого. До самотності вона звикла. Муляє на душі, їй на душі щось інше муляє. Мовби котисько шкребе пазурами. Чого? І відколи?

І тут вона мало не перечіплюється об стільця. Бо пригадує… Та ж уже п’ятий день тая тривога. І начеб не тривога, а не зрозуміло що.

А прийшла Настя Пилипова, покійного дядька Пилипа дочка, сусіди, через три хати живуть. Як звісно, побалакали про те, про се, а тоді Настя й дістала отой шматок скла, осколок, і простягла Любі. Люба спитала — що то? А Настя й пояснила — то ж кавалок татового люстерка, від перед ним голився, ну, ти ж знаєш, замість правдешнього зеркала. Впертюх такий був тато. Ну, а перед смертю сказав, щоб занести той осколок їй, Любі. Сказав, що вона знає чого.

— Не знаю, — сказала Люба. — Я, правда, бачила, як тато твої перед цим осколком шкреблися… Добре, давай.

Настя тоді:

— Вибачєй, що тико типерка віддаю, щитай через десять літ віддаю. Забули ми тоді за клопотами, а потім воно деся згубилося, а тепер от найшлося, в столику старому, що в сінях поставили… Я тобі й пренесла. Воно не обіжайся, я сміятися ни хочу, али ж тато казали, щоб тобі таки оддати…

— Давай, — сказала Люба.

Справді, була в Настиного батька така чудернацька звичка — бритися саме перед дзеркальцем цим, нє, уламком, осколком. Пригадала враз — забігла якось — їй тоді, здається, сімнадцятий ішов, школу кінчала — до сусідів дрібку солі позичити, борщ мама зварили, а сіль у них якраз скінчилася. Двері тогді відчинила і побачила — дядько Пилип саме перед цим уламком, осколком зішкрябував щетину разом із піною. Авжеж, саме перед цим осколком. Якось причіплював на підвіконні.

Люба, пригадала, засміялася тоді.

— Чо ви-те, дєдьку, перед цим уламком мучитеся? Он же люстро більше на стіні висить.

— Ай, що ти знаєш, — відмахнувся тоді Пилип. — Хочу й бриюся… Кажи, чого прийшла…

Люба й сказала. І солі, насипаної в сірникову коробку, додому понесла.

Якось спитала про ту чудернацьку звичку. Пилип одмахнувся.

— Ай, нащо тобі…

За те часте «ай» його й прозвали Айкалом.

Теперка, як той осколок Настя принесла, спитала Люба, чого то батько перед ним голився. І почула, що мама Текля те люстерко татові подарувала, коли в армію, на фронт проводжала, в сорок четвертім, як другі совєти прийшли.

— Ну й люстерко татові життє врятувало, — казала Настя, блимаючи зволоженими очима. — Він же його в кишені гімнастьорки носив, ну, куля в нього й попала, зеркальце розтрощила, а до серця ни дістала. Тако-во. Тато той уламок і в Сибєр з собою брав, як його у сорок восьмім за «бандпособнічество» посадили. Тамика пропав було осколок, тато потому його в їдного урки зобачив, так довелося за цілий денний пайок назад одкупляти. Така вот історія. Мама покійні сміялися — я тобі десять ліпших куплю. Нє, тато кажуть, мені при цім бритися найвдобніше.

«Що ж мене мучить, — думає тепер баба Люба. — Що? Ну є люстерко. Осколок цей. Хай уже лежить. От тільки чого мені дєдько Пилип велів передати? Може, за ним типерка й моя смерть прийти має? Так рано ще вроді. Оно дєдько Пилип, хоть і на войні були, і в лагерях помучилися, а диви — до мало ни дев’яносто літ дожили».

Баба Люба підходить до стола, бере в руку той осколок. Несподівано для себе гладить його шкарубкими пальцями. І думає, що їдна прикрість — вона так і не дізнається: чого ж дядько Пилип їй той осколок заповідав оддати? У нього тоже не спитаєш. І несподівана думка пронизує неї: може, якби дядько Пилип раніше подарував, то б порятував осколок Стипана од горілки, як Пилипа од смерті. Ет, що вона таке думає… Люстерко ж Пилипові призначалося. Тре ще пару полін підкласти до грубки, бо справді зимно.

Баба Любця дибуляє до грубки, бере до рук поліно. Цієї миті озивається мобілка, телефончик, який дочка для неї купила. Бере, дивиться, так і є, Марина озвалася з тої свеї Італії.

Труха

Уперше у своєму журналістському житті Ліна поверталася з відрядження із таким суперечливим враженням. З одного боку, поїздка ніби вдалася. Привезла цілий диктофон записів. Ось він, у сумочці, готовий будь-якої миті, варто тільки натиснути на кнопку, озватися різними голосами. Тут і спогади колишніх вивезенців з Волині в далеке Зауралля, і розповідь колишнього повстанця, потім політзека, який «відтрубив» у колонії цілих п’ятнадцять років і брав участь у повстанні в Караганді, і слова молодих про те, як вони почали розуміти, що таке Україна і чим вона для них дорога. У двох районах побувала, місті, селищі і кількох селах. Є і записи, і цікаві світлини — на дві, а то й три публікації вистачить.

І все ж… Ліну не покидало оте дивне відчуття. Редактор наказував знайти щось таке, як він сказав, суперцікаве, якусь родзинку, яка б прикрасила номер до Дня незалежності. Все ніби є — і спогади, і перегук поколінь, і слова про любов до України, а от, відчувала Ліна, родзинки отої, чогось особливого, нема. Доведеться вдовольнятися тим, що назбирала. А що б повинна була таке особливе знайти, сама не розуміє.

— Чим незадоволена, мала? — репортер Костик дав їй легенького щиглика по носі. — Бачу, бачу, вернулася набурмосена.

— Швидше збентежена, — сказала Ліна.

— Тоді викладай, що мучить.

І Ліна розповіла, поділилася своїми сумнівами.

— Ну, рідненька манюня, ти багато хочеш, — відказав Костик. — Все в тебе є, вийде матеріальчик, будь здоров. А родзинка… За родзинками піди на базар. Там тобі хоч склянку, а хоч і цілий кілограмчик насиплять, аби гривняки були.

— Ну тебе… Тобі хіхоньки…

Ліна сіла за стіл, обхопила голову руками. А далі таки взялася розшифровувати записи.

Їхню розмову чула комп’ютерниця Віта. Вона і сказала наступного ранку до Ліни:

— Слухай, ти там учора про родзинку для матеріалу балакала…. Я от подумала… Не знаю, чи тобі підійде, але в нашому селі був такий випадок…

— Валяй, не тягни кота за хвоста, — звеліла Ліна.

І Віта розповіла. Сім’ю з їхнього села теж вивезли до Сибіру, десь аж на північ Тюменської області. Так от, розказували, що жінка з тої родини, баба Ольга, просила, аби їй надсилали туди в тундру квіти, ягоди, травинки, навіть листя з рідної землі, щоб їй про Полісся, Україну нагадували.

— Як надсилали? У посилках?

— І в посилках теж. Та більше в конвертах.

— У конвертах? — Ліна непідробно здивувалася.

— Ага. Вкладали там квіточку чи навіть стеблинку до листів. Та тобі баба Улянка, дочка тої жінки, більше може розказати. Вона ще жива. Тоді, ще маленькою, з мамою в Сибіру побувала.

«А раптом це й буде родзинка, якої я чекаю?» — Ліна подумала й пішла просити шефа, щоб дав машину — до спецномера лишалося чотири дні.

Вона таки побувала у Вітиному селі. Уляна Лук’янівна виявилася майже вісімдесятилітньою бабцею — невеличкою, жвавою, хоч і вже геть висохлою. Потвердила — було таке. Мама покійні попросили надсилати живі вісточки з рідної землі. Їм і надсилали — то проліска, то пелюстку півонії чи ружі, а то й стебельце сунички вкладали до конверта. А раз і просто вишневого листочка — там же, де вони були, ні яблуні, ні вишні не росли.

— Ну, мама брали ту квітку чи пелюсточку або й стебельце, нюхали. І якось так дивно дивилися. Мовби то їм ціле сонце прислали чи що. Чогось так раз подумала. Я того не розуміла, малою ще вельми була. Квіточки ті й листочки доки до Сибіру їхали та летіли, геть всихали за дорогу, а їм, мамуні покійній, радість була. Казали: «Дивись, Уляночко, тож ніби земля наша озивається. Може, до тої квіточки чи стебельця тато твій торкався. Або й просто їх бачив». Тато ж наш повстанцем був. Вже, як вернулися, то взнали, що загинув.

— А ті… Квіти й листочки не збереглися? — Ліна спитала це з надією на невідомо-що.

— Чого ж… Збереглися. Мама додому привезли. Казали, що і їм на рідну Вкраїну вернутися хочеться.

— Можете показати?

— Та мона. Тільки там одна труха зосталася. Бо ж стільки часу минуло. І викинути шкода. То наче памнять про маму.

Бабця Уляна вийшла й повернулася з маленькою коробочкою. Коли зняла кришку, Ліна побачила дрібні, перетерті, потрухлявілі рештки того, що було колись квітами, листям, стеблами, пелюстками. Навела про всяк випадок стільничка, зазнимкувала. Хоча що там фотографувати?

Уже в Луцьку Ліна вирішила подивитися, що воно за слово таке — труха. Дядько Інтернет, звісно, знав геть усе, але їй чомусь хотілося заглянути до словника. Пішла в бібліотеку, замовила з давнього одинадцятитомника томище на літеру «Т» і прочитала там, що труха — це те ж саме, що потерть. Мусила брати ще один том, щоб довідатися, що потерть — це те ж саме, що порохно, порохня. Нарешті на слові «порохня» прочитала: «Сипка маса чого-небудь зотлілого, подрібненого і т. ін.». Наводилися й приклади.

«Ось так», — подумала Ліна.

Закрила книжку, віднесла обидва солідні томи на полицю. Вже як поставила, їй раптом, не знати чого, нестерпно захотілося побачити, як же виглядали колись живими саме ті квіти, стебельця й листочки, яких посилали в листах з України до далекого холодного Сибіру.

Прошена Арсениха

На їхньому сільському кутку, як і скрізь, час від часу відбувалися весілля, заручини, хрестини, іменини, ювілеї, проводи до війська, повернення зі служби, отримання дипломів дітьми сельчан, приїзди родаків з далеких країв та інші гостини, на яких збирали близьких, а часом і далеких родичів, сусідів. На ті застілля, як звично, запрошували за тиждень чи пару днів до оказії або й у сам день святкування, залежно від рангу відзначення і часу накриття столів і частування. Іноді нагадували двічі, чи не забули, мовляв. Та жила на кутку така Ганна Арсениха, яку треба було, і це знали всі, обов’язково запрошувати три рази. Перший — за тиждень чи пару днів, другий — вранці того дня, коли мало відбутися дійство, і втретє, як гості зберуться і сядуть вже за столи. Тоді біг хтось із сім’ї і, захеканий, вдаряв руками об поли: ой, що ж ви-те, тітонько, ото не йдете, всі ж зібралися, а без вас ніяк починати, ходіте ж, просимо. Арсениха, що вже теж зібралася, але з хати ні ногою: та йду вже, йду, спасібочки, що уважили стару. І піде, вельми задоволена, а спробуй забути, не прийти третій раз, то й вона не прийде, а тоді довго не озиватиметься і сусідам розкаже, як то не уважили, жодного разу ни просили, а ще родичі, а ще сусідоньки такеї, здавалося, файні.

Як ще жив неїн чоловік, покійний Арсен, то, бувало, він часом махав рукою на таку примхливість свеї половини і йшов сам, бо ж і направду могли забути втретє попросити, а випити та посидіти з людьми хотілося. Арсениха злилася на чоловіка, але від принципу не відступала. За то й прозивали позаочі Прошеною Арсенихою.

Дмитро Лук’янців, батьки якого були сусідами Арсенихи з другої вулиці, казав про тих, котрі вельми люблять, щоб їх до чогось просили, що в таких синдром Арсенихи. Самому йому колись довелося бігати до баби Ганни і в день проводів до армії, і як на гостини з приводу одруження запрошували (саме весілля в місті справляли), і коли сестру заміж оддавали.

А ото приїхав у відпустку Дмитро з дружиною й сином, і як посідали за стіл, випили й заговорили про те, про се, мама Тетяна й розказала про дивну придибенцію, яка сталася з тою ж Арсенихою. Гапка Трикальова ото померла, неїна дочка Сонька й сказала Арсенисі про те, що мати преставилася. Арсениха ж, звісно, старе, геть пам’ять загубила, забула, що Сонька їй казала, ну й давай сусідам розказувати, як то неї не уважили, на весілля дочка Гапчина Сонька тико раз і попросила. На бабу дивилися, мов із воза впала, ну, а як Арсениха допетрала, що воно й до чого, то півдня плакала. І сміх ніби з баби, а насправді ж горе яке.

Дмитро другого ж дня по приїзді до озера зібрався. Поїхали з дружиною і сином їхньою «народною німецькою машиною». Але шлях їхній мимо хати Арсенихи пролягав. А баба якраз на воротях чапіє, виглядає, хто пройде чи проїде. Мусив спинитися, привітатися, з машини вийти, розпитати про життя-буття. Бо інакше мови не обратися, як то Тетянин синок запанів, звісно, пан професор, то вже й зі своєї машинерії бідної баби не помічає. Йому то що — приїхав, погостював і поїхав, а мама на такі балачки болісно реагує.

Арсениха, видно з усього, була вельми задоволена тою увагою. Почув — та яке те життє у баби, порохно сиплеться. Почала і його розпитувати, Дмитро був уже й незадоволений, що спинився, та все ж розповів дещо — і де старший син працює, навіть поскаржився, що женитися не хоче.

Та як у машину нарешті сів, докоряти не став, що Ніна не вийшла й собі. А як метрів сто від’їхали, сказав, усміхаючись:

— Чом нам таку собі п’янку не організувати з нагоди нашого срібного весілля?

— Що ти ще надумав? — озвалася Ніна. — Так відзначили ж і всю твою рідню до ресторану запросили.

— Ага, — сказав Дмитро. — Все чин чином, але ж Арсенихи там не було.

— Ти що, для цієї бабці хочеш організувати повторне срібне весілля?

— А чом би й ні? Хай порадіє бабця.

— Ну, я бачу, ви тут всі од цієї баби залежні! Відьма вона чи що?

— Шаманка, — продав зуби Дмитро.

Він таки свого добився. Мама несподівано підтримала. Після кількох суперечок з Ніною все ж вирішили, що зберуть найближчих родичів і сусідів. Ну і, звісно, Арсениху покличуть. І покликав. Посеред тижня навідався — так і так, відзначаємо, що двадцять п’ять літ разом живемо, в неділю прийдіть, уважте, десь так от на годину п’яту. І в неділю зранку до Арсенихи сходив. Ну і як за стіл сіли — також.

А тут трапилася оказія. Арсениха не була в святкове убрана і глянула на нього явно вороже.

— Тітко Ганно, чого ж ви-те ще не зібрані? — Дмитро справді здивувався.

І почув — думаєш, ни знаю, що над бабою дурною насміятися хотів? У мене ще ни зувсім розум вилетів, я ж пам’ятаю, як Тетяна казала, що до міста їздили теє весіллє святкувати. А типерка що? Прийду, а ви-те га-га-га, надурили дурну бабу, йди собі, посмійтеся, чом би й нє… Даремно Дмитро казав, що справді всі зібралися, що неї, бабусю Ганну, тільки й чекають. Що срібне весілля справити вирішили в селі.

Баба Арсениха таки прийшла. Коли вже гостювання майже закінчилося. Стала на порозі, вдягнута празниково, сказала:

— Доброго дня. Таки сидите…

Дмитро потім не раз і не два чогось згадував цей момент і кожного разу начеб із ними того дня ставалося щось інше.

До хати залітала пташка, лопотала крильми, металася до печі, а тоді вмощувалася на іконі на покуті.

Вітер несподівано розчиняв сильним протягом вікно, і вони чули далекий крик — не то людини, не то пташка якась за одну мить виливала всю свою велику тугу.

До вікна нахилялася гілка яблуні, стукала об скло і просила впустити неї до хати.

Зі стелі прямісінько на стіл спускався на тоненькій ниточці павук, і котрась із жінок просила його не вбивати, бо павук приносить щастя.

Раптово у кімнаті гасла лампочка, і хтось дивувався, нащо вона світила серед білого дня, ще й сонце не зайшло.

Баба Арсениха йшла довго-довго до стола й, спинившись, починала порпатися в кишенях свого жакета.

— Та сідайте, сідайте, тітонько…

Чи то мама Тетяна казала, чи котрась інша із жінок.

— Я зара, зара…

Баба Ганна нарешті діставала щось із кишені й оте клала на долоню. І вони всі бачили глиняного півника — сірого, тільки по краях крилець сині й червоні смужечки і гребінець, також червонястий. Баба дивилася теж на півника, а тоді простягала Дмитрові:

— Тримайте. Хай вам ще довго кукурікає на щістє. На долейку вашу.

Раптом вона спинила свою руку з півником, а другу простягла до Ніни. Взяла її руку і поклала на чоловікову. Перевернула обидві руки долонями доверху. І вже тоді в обидві їхні долоні поклала півника.

…Дмитро відвозив машиною кількох гостей-жінок. І Ганну Арсениху тоже. Спинив, поміг вийти з машини. Подякував, а вона раптом простягла свою руку до його і… І погладила легенько. Як від’їхали, Настя Лицикова сказала, оглянувшись крізь заднє скло:

— Гляньте, а Арсениха не йде до хати. Дівчинку жде.

— Яку дівчинку? — спитав Дмитро.

— А тамо-во йде. Арсениха буде дивитися, чи та привітається. Спини-но, Митю, і ми подивимося.

Дмитро зупинив. І оглянувшись, справді побачив, як чиясь дівчинка літ десяти, котра щойно минула машину, до Арсенихи наблизилася. І щось, певне, сказала, ще й на трохи спинилася коло баби. А тоді пішла далі.

— Уважила бабу Ганю прошену, — сказала Настя. — Ну, вона таке любить. А бач, учудила. Півника подарила. Тож, мабуть, такей півник, що в нього свистіти мона. Хоть якась користь буде од того подарка. Ти-но попробуй, Митю.

— Попробую, — сказав Дмитро.

Семенів заповіт

Дід Семен був з тих, про кого кажуть: тихіше води, нижче трави. Зовсім такий собі чоловік. Слова «підкаблучник» не знав, але то до нього найбільше підходило. Бувало, Семениха розходиться, сабанить, обзиває чоловіка — і те їй не так, і се не так. А він мовчить, огризнеться вряди-годи, а найбільше, що казав:

— Ну я, той во, піду щось зроблю… Поки ти, стара, той во…

Тобто, поки не перебушуєш, не перебісишся. Поки жінка пари не випустить, то йшов надвір і брався щось стругати. Чи рубати дрова, поки ще сокиру добре міг у руках тримати, чи гній з хліва викидати. Чи ворітця знімати з петель і по-новому нібито прилаштовувати… Бо як ще од клятої баби, яку Семен любив більше всього на світі, порятуєшся… Знав і те, що жінка боїться сусідці, Танасці, показати, яка вона сваруща, то надворі не вельми лається…

Як ще колхоз був, то Семен пастухом робев, вважай, все життя пропас череду.

Дочка його, Ганька, ще при живому батькові (Семениха то раньше преставилася), скаржилася дочці тої ж сусідки Танаски:

— Та ничо не могли наш таточко в житті добетися… Раньше то воєнним витіраном щитався, тож, було, виписують щось в колхозі до свєта якогось, ну там Побєди, премію дають, то таточко ж нє, щоб нагадати, щоб щось попросити… Хотя б того ж жому чи бомажку на дрова, як то було заведено для тех ветіринарув, ци то ветіранув… А типерка, оказується, що міг би бути з другої сторони витіраном… Бо ж у лісі, ще й з «стипановими хлопцями», з «бульбашєми», воював разом у войну… Так нє, одмахуються — ай, скіко я там побув, у лісі, і нє, щоби виписати теє достовірєніє… А тоже ж, кажуть, по сотні-другій на Покрову чи на ту ж Побєду їм дають… І як то, кумо, мона такєм чоловіком бути…

То правда, Семен під час війни побував у повстанцях, ще десь сімнадцятирічним, і якось проговорився, що як у Колках, містечку такому, німці побели їх, два дні, казав, бомби кидали, то повстанське начальство тих, що вижили, відправило по селах, наказали ждати, Семен і вернувся додом. А тут — бах! — червоні, «другі совєти» приходять. І Семена з гинчими хлопцями хап — ходи за родіну, за Сталіна повоюєш. Ну й повоював, тоже в піхтурі, тяжко поранили, то два місяці, доки на ноги поставили (бо в ногу ліву й ранили) в госпіталі провалявся, казав. А потому зновика на фронт, до самого Берліна.

Десь літ із десять потому як вернувся до свеї доми і вже женився, діти появилися, розкопали в тім емгебе, чи вже в кагебе, що був у повстанцях. Ну й загребли. Тут чи не вперше на допиті Семен рота розкрив, так і так, каже, я ж за родіну воював, ранєніє мав, осьо, можете подивитися. І ногу свою, де цимала буца м’яса була вервана, показав. Ну там перевірили, де треба, — точно, воював, мав тяжке поранення, ще й нагороди, змив, виходить, вину кров’ю. Відпустили Семена, і він знов до свого пастушого діла вернувся, та ще до двох дочок, як сам підсміювався, і сина встругнув.

Була в діда Семена ще одна придибенція. Вельми пісні любив. Тихий-тихий, а на весіллях чи хрестинах добре його, ледь хриплуватий, голосок було чути. А ще любив, особливо, як вип’є грамульку, про пісню й поговорити. Що там і як співається, і як, диви, точно слова придумали, холєри, колись.

Жінка його, Димка, Домна по-правильному, все бурчала:

— І що ж ти плентаєш, старущий… Ну полюбив, ну обнімаються, ну на конє парубок сідає, а дівка плаче, тож діло житейське, про те й співають… А ти дивуєшся, як дитена, як то ладно складено… То ж, може, люде грамотніші за тибе, пастуха, були.

А раз якось послухала, що дід каже, то й собі зачудувалася, бо, правда таки, щось і неїн старий Семенко петрає. А дід тоді про пісню, яка починається словами «Чом ти не прийшов, як місяць зійшов» міркував:

— Чуєш, що співається, — казав. — Чом ти не прийшов, як місяць зійшов, я тибе чекала… Чи коня не мав, чи стежки не знав, мати не пускала? То ж як вона його ждала, холєра, майбуть, на другім селі, раз тре було конем їхати. Ну, а він їй каже: «І коня я мав, і стежку я знав, і мати пускала… Найменша сестра, бодай не зросла, сідельце сховала». Ну, то про сестру так він зі злості сказав, а мале, видко, вредне було, а може, й брата, той, і ревнувало до якоїсь там дівки, бо мені тоже сестричка Мотрунка потому признавалася, що мине любила, а тут я став на посиденьки до чужої дівки бігати… Місця собі, казала, ни знаходила, по малому свему нирозумінію…

Дід тоді видав якийсь звук, ніби хрюкнув — чи то схвально, чи осуджуюче, для чогось пальця послинив і продовжив:

— Так во, чуєш, він же, той хлопець, як любев, міг і на друге село, пішаком, пішадрала вирушити, аби з милою-любою побачитися… Так нє, йому, бач, пофорсити хотілося, на коні приїхати, щоби бачила, якей то вдатний парубок. Ну, діло знакоме…

І засміявся стиха. А тоді вже доказав:

— А старша сестра сідельце знайшла, коня осідлала, поїдь, братику, до дівчиноньки, що тибе чекала… Ну во, тож старша, певно, вже знала, яке то молоде діло важне — любощі… І як то од ждання довгого аж дрижаки беруть… Ни тико сідельце знайшла, а може, й ту малую, що сховала, по дупці набила. І каже ж, чуєте: поїдь, братику, до дівчиноньки, що тибе чекала… Таки вот діли… Звісне діло, поїхав, ну, на коні, з форсом, ну во, була любов, а мати неїна, чуєш, во, ци ни гинчого для дочки за зятя намітила, бо як там у кінці…

І дід з якимось задоволенням, аж прицмокнув, проказав:

— Ну, як, холєра, каже, во… Тече річенька, невеличенька, схочу — перескочу, віддайте ж мене, моя матінко, за кого я хочу… Ну, чуєш, як просить — за кого я хочу… Во, за кого хочу, просить…

— То ж і ти хтів, раз мине у Лавріна одбив, — задоволено сказала тоді Димка-Домна.

— А чом би й нє, — одказав Семен. — Я ж уже, може, як з войни вернувся, до тибе клинці підбив, ни то що той твій пуцьверіньок… Ха, Лаврін — на городі хрін.

…Коли настала пора дідові помирати після важкого хворування, промовив дід до дочки Ганьки, яка його доглядала:

— Я тобі, чуєш, той во, що скажу… Як мине вже й на могилки занесете… Ну, той во, перш ніж у могилу труну опустять, то ти з своїми товарками пісню заспівайте… Ну, там з Федоською, Гальою, Стипанкою… Я ж пісні любив, то на останок, мо’, ни я, так душа моя послухає і собі десь заспіває…

— Тату, та чи ви-те при своїм умі, — зойкнула Ганька. — Коло могили пісню співати…

— А чом би й нє, — сказав Семен. — Чом би й нє… То, щитай, моє тобі завіщаніє… Посліднє слово… А його сповняти тре… Отако-во, чуєш… Щоб зробела, як кажу…

— Чую, — знехотя відповіла дочка.

Про себе ж вона вирішила — останнє чи яке слово, а таки при похороні гріх співати. Що то люди скажуть, якби пісню коло труни, що от-от в землю опустять, співи завели…

— Ну, а пісню… Про коня… Про козака…

І Семен заспівав, не заспівав, захрипів, засипів:

— Ой чий то кінь стоїть та й сива гривонька…

Ганька так нікому й не сказала про дивний батьків заповіт — ні сестрі, ні братові, ні їхнім дітям. Тим більше своїм подругам. Скільки то мови було б, якби сказала! На цілі вулиці й не дні, а літа. Учудив батько зі своїм заповітом, та йому що, неживому, а їй би хоч самій слідом за ним у могилу лізь…

На похорон людей прийшло цимало, вважай, півсела. Воно ніби й не помітні були батько, а, бач, уважили, стико і родичів, і просто односельчан. Все було як і належить, чин чином, і Ганька скіко тре наплакалась і наприказувалася, виливаючи свій жаль. Їй і справді було шкода тата. Добрий був, од нього, вважай, за все життя хіба півслова поганого почула.

Як уже попрощалися востаннє найближчі, закрили труну, опустили в могилу, і батюшка сказав, що опечатується гріб сей до другого пришестя Ісуса Христа, те й сталося.

Ой чий то кінь стоїть

Та й сива гривонька,

Сподобалась мені, сподобалась мені

Тая дівчинонька.

Ганька оглянулася й обімліла: співав її внук, Валерик, що цеї осені до п’ятого класу пішов. Пісня мов розрізала повітря й вітер осінній гасила, що залітав од шосейки.

«Як же то? — Ганька не знала, що й робити, що й думати. — Невже ж він тоді підслухав, що тато казали? Нє, ни було його тогді… Тогді звідки довідався? Як же то, що ж діяти?»

Поки вона міркувала, до хлопчачого голоску раптом, так само несподівано, приєднався інший — старечий, жіночий.

Ганька зирнула — співала стара баба Луциха, Маруська стара, що тико на рік-два й була молодша за покійника. Співала голосом, що раптом зі старого, надтріснутого, молодшим став і вже й слова можна було чітко розібрати.

Ганна раптом не знати чого пригадала, як блискавка перед очима прорізала простір — вона згадала, що колись чула: Маруська Луцишина за батьком сохла, за Семеном, а тато маму покійну Домну вибрали. Ну потому вже й Маруська за свого покійного типерка Пилипа вийшла.

«Що ж робити, людоньки? — Ганна швидко обвела поглядом людей, вловила їхнє збентеження і якусь дивну цікавість. — Хіба й собі з того дива заспівати?»

Та її випередили. Зазвучав тихо, несміливо ще один голос, другий. І кінцівку пісні завершили вже кілька голосів — і старий, і молодий, чоловічий і жіночий:

Кохання, кохання

З вечора до рання,

Як сонечко зійде,

Як сонечко зійде —

Кохання відійде.

Дитина війни

На півдорозі від райцентру до села маршрутка спочатку почала чмихати, потім наче кашляти, а далі й зовсім спинилася. Водій лайнувся і скочив з кабіни на землю, взявся порпатися у двигуні, грубо когось посилаючи при тому.

«Певне, власника матюжить», — Віталій подумав це і відчув, як хвиля нудьги, що почала було проходити, накотилася з новою силою. Навіть не нудьги, хоч і вона присутня в цій безглуздій поїздці на ще безглуздішій, густо подзьобаній ямами і ямочками дорозі. Його мучило щось непоясненне. Хтось наче з самого ранку стояв за плечима і промовляв, точніше, боляче вдовбував у мозок дивну фразу: «Ти ще нічого не знаєш».

«Авжеж, не знаю, — подумав тепер. — Не знаю, чим навіть закінчиться поїздка, яку вигадав шеф».

Віталій послав на адресу шефа (шеф-редактора) не зовсім позитивні імпульси. Наклад їхньої приватної газети падає, і шеф, він же власник, він же один із найкрутіших у краї бізнесменів (правда, другого десятка), як каже їхня Люська-комп’ютерниця, дуріє, мов сто двадцять два скорпіони в банці. На щастя, заявляється до редакції рідко, бо газета — то тільки примха для престижу. Інакше від надсадного крику — поєднання баса з фальцетом: «Думайте! Думайте, трутні!» — можна було б оглухнути. Щоб урятувати наклад (он у іншого олігарха місцевого розливу вищий), хапається за будь-яку соломинку. Одна з таких соломинок — ідея-фікс, на думку Віталика, написати матеріал (живий, сказав шеф) до Дня Перемоги про дитину чи дітей війни. І не просто про тих, кого звуть дітьми війни, а хто народився у воєнні роки. Та ще й у прикордонному селі, де та війна почалася у червні сорок першого.

«Допоможе, як мертвому кадило, — подумав тепер Віталик і вийшов з маршрутки. — Хто буде про те читати? Діди? Баби? Чи молодь по кав’ярнях?»

— Скоро поїдемо? — спитав у водія, котрий бурчав щось собі під ніс, занурений у залізні нутрощі двигуна.

— А біс його знає. Цю тарадайку давно треба списати… Жадібність…

Кому адресоване останнє слово, було й так зрозуміло. Водій лаяв, як і Віталій, свого хазяїна.

— Тоді пройдуся. Коли рушите — підберете.

Вітер зрадів, що з’явився перехожий, якому можна показати свою колючу силу. Правда, куртка Віталика була надто короткою, щоб шматувати поли. До того ж він застібнув її. Віталик усміхнувся, бо вирішив, що якраз є нагода подумки побалакати з вітром. Може, хоч із ним вийде розмова. Діалог.

Вітер, проте, тільки сердився. Віталій пожалівся вітрові не на цю поїздку, дурне відрядження (переживе), а на свою порожню голову взагалі. Нема ідей, ідей нема, і чорт зна чого взагалі попхався в журналістику.

«Бо ти шукав слова, слова, — сказав йому хтось, може, й вітер. — А виявилося, що вони ховаються. Тепер шукай, це як гра у піжмурки, пам’ятаєш?»

«А якщо я не можу, що тоді? Хто мені допоможе? Писати ж мені хочеться…»

Чим далі прямував розбитою дорогою, тим більше розумів, що скаржиться не вітрові, а самому собі. А собі на кого? Загадкова фраза «Ти ще нічого не знаєш» переросла у «Ти нічого не дізнаєшся у самого себе».

«Абсурд», — подумав і оглянувся.

Маршрутка не хотіла рушати з місця, а село не бажало наближатися. Вітер не робив спроби спинитися, послухати, що каже новоявлений блукалець, та раптом й жалітися перехотілося. Несподіваний вчорашній холод, що прогнав весняне тепло й пообривав там, у місті, пелюстки з дерев, тепер жбурляв разом з вітром під ноги грудки грязюки із торішніми сухими стеблами всередині, наче нагадував про минулорічну осінь, коли він дізнався, що його Мироська, Славця, Славунчик і… імен, точніше варіантів імені коханої було багато, а факт один — вона сказала, що любить, кохає іншого, що зустріла його, що буде весілля, що… біль не минав і досі, хоча Віталій уже дружив з іншою дівчиною, Іринкою, Ірусиком, Ірунчиком, ще вродливішою, ніж Мирослава-Мирося. Проте…

«Я знаю, що таке страждання, — сказав раптом йому вітер. — Ти не самотній, а я самотній. У цьому полі, у цьому світі, бо як звати мою кохану? Вітрина?.. Не знаєш, і я не знаю. Її немає. А ще страждаю, коли не можна нічого зламати. Хоча б маленьке деревце. І коли не помічають моєї сили і моєї ласки, бо я теж вмію бути добрим і лагідним…»

«Ха, — сказав Віталій. — Тричі ха, і як там у тому анекдоті? Пауза з наголосом на «у»? Здорово, ніц не скажеш? А чого казати і кому? Вітрові? Субстанція невидима».

Маршрутка наздогнала Віталія перед самим селом, коли в найближчих хатах уже можна було виразно бачити вікна і колір віконниць, які обрамляли скло — як і в місті, в селі вони були переважно білими — пластик добрався і до віддалених сіл. Віталій, коли маршрутка вже в’їжджала в село, став шукати не біле, а якесь інше обрамлення скла на вікнах. І знайшов — темно-коричневе, схоже, колір дубової кори, трохи підфарбованої. Тут він здивувався — дорогою до села розмовляв із вітром, навіть сперечався, вітер намагався збити його з ніг, а маленьке сільце звалося Вітрівка. Прикмета? Збіг?

Вже з вікна маршрутки побачив здалеку темно-синю споруду — ген-ген вдалині, у полі. Вона немов намагалася вилізти з-під землі і ніяк не могла цього зробити.

«Певно, дот, — подумав. — Чи дзот».

Їх тут, він читав, колись натикали чимало. Деякі підірвали ще при обороні, у сорок першому, але зовсім знищити не змогли, декотрі так і лишилося, бо як витягнеш величезні кам’яні блоки? Та й чомусь це не стали робити. Хіба що, як сказали колись Віталику в іншому селі, що могли, розтягли сільські дядьки. Але великого блока й на возі не повезеш.

Разом з ним вийшли двоє жінок і чоловік, він був четвертим, в однієї з жінок і спитав, де живе Ганна Петрівна Тищук.

— А отамика, на тую вулицю повернете. Сама там і живе. Ви-те не неїн родич? Бо казали…

Що казали, Віталик так і не взнав. Жінка з торбою у руці дивилася на нього так, мовби пригадувала, де бачила. Чекала слів?

— Я з газети, — Віталій усміхнувся, як міг, приязно.

— З газети? До Ганни?

— Матеріал писатиму, до Дня Перемоги.

— Гой?… Тож вона вроді ни воювала…

— У війну ніби народилася.

— У війну? А точно — мама казали, що Ганька воєнна. Воєнна, да… Отой того писати?..

Друга жінка, молодша на вигляд, котра йшла поруч, подала голос:

— Влянко, хіба ти не відаєш, тож батько неїн тутечки солдатом був, ну, красним, совєтським, ще до войни…

— Та я же ни мєстная.

— Ну во… подайте люди памнять. Ти ж Личукова невістка…

Віталій відчув, що може взнати щось цікаве. Донька радянського солдата, червоноармійця? Але ці жінки більше нічого не знали. Чи не хотіли сказати. Втім, одній під п’ятдесят, а, мо’, й молодша, а друга хоч і старша — не місцева. Ні, явно знають щось більше.

«Гаразд, не буду питати, взнаю більше від самої Ганни Петрівни», — вирішив Віталій.

У хаті — старій, перехнябленій, може, навіть ще з довоєнного часу — він застав двох — невисоку, зсутулену жінку в темно-синьому станіку і чоловіка, ще старшого, в куфайці. Вони явно перед його приходом про щось сперечалися й несподівано позаковтували слова. Віталій відрекомендувався, сказав, що написати хоче про пані Ганну, як про дитину війни.

Розмови, однак, не вийшло. Не зав’язавшись, зів’яла.

— Та що ж розказувати? Як і всі, хто тієї пори народився — діти війни. Кажуть, судитися тре, щоби якісь там гроші чи що дали. В район їхати. Та куди мені з моїми ногами? Вже як буде — так буде.

— Мені казали, що батько ваш не тутешній був?

— Хто казав? — жінка зирнула насторожено.

— Ваші односельчани.

— Ну, люде скажуть… Авжеж, з окруженців… Лишився, до мами покійної пристав.

— Але ж ви, мені в сільраді казали, восени сорок першого народилися?..

— То й що? Вам паспорт мій тре чи щоб я щось розказала?

— Вибачте, будь ласка.

Небагато довідався у цій хаті Віталій. Так, народилася у сорок першім, та що згадувати… Батько з матір’ю жили, потім на фронт батько пішов, там і пропав. Згинув, загинув, яка різниця, коли нема. Мати з ними двома осталася, вона й брат, у сорок п’ятім, зразу після Нового року за два тижні по Різдві родився. Ну, яке потому життя було вдовине, то вже…

Господиня тихо заплакала. Сльози її душили дедалі сильніше, а потім почала хапати повітря.

— Ніц вам казати не буду більше. Йдіте собі… Оно хіба хай Трохим розкаже. Він тоже дитина війни. Він мій дядько. Звиняйте… Ни можу… Ой, ни можу…

Чоловік, на вигляд за вісімдесят, котрий мовчки сидів усю недовгу й небагатослівну розмову, взявся проводжати незваного гостя. Віталій вирішив — може, його хоч трохи розпитає. У матеріалі обов’язково згадає. Тільки ж у нього завдання про тих написати, хто у воєнні роки народився. До Дня Перемоги. А поки що не густо сіється.

Вже біля воріт дядько Ганни сказав:

— Ви-те, той, не обижайтеся на Ганю. Не говірка вона та вообще… Тут історія така…

Він нахилився, стишив голос, мов його міг підслухати рвучкий холодний вітер, що налетів з-за хати.

— Якщо не для газети… просто так вам кажу… діло було таке…

Умовк, певно, зважував — казати чи ні? Щось мав сказати і не міг. Чи теж не хотів. А може, боявся, бо на хату небіжки оглянувся.

Віталій вирішив узяти бика за роки. Принаймні стимулювати майбутню розповідь. Нагнувся до старого, котрий плямкав губами і не міг здобути слова, як та жінка в хаті.

— Може б, ми по п’ятдесят грам випили? У вас тут бар є? Чи буфет?

Старий зирнув на нього якось так подивовано, мовби Віталик запитував, чи вчора в них не приземлялися марсіяни.

— Чого ж? Є бухвет, отамо, в магазинчику… І бар є, окремо, там, де раніше молоко приймали… Настя Сакунцьова з чоловіком, тим, що десь на заробітках напитала, під бар ту хатину й переробили…

— То ходімо?

— Ну, я хіба пива троньки… Бо, самі бачите, вік… Не віз уже, а колимага розбита…

Бар у Вітрівці виявився маленьким, не бар, а барчик — з двома столиками, правда, стіни стилізовані під сільську хату з півниками і дівчиною біля колодязя та козаком-парубком біля неї. Розписи були старанні, але Віталик подумав, що художник, певно, списував їх із якогось килимка.

— От, Настуню, тобі посєтітєля привів, — сказав до жінки за вузьким шинквасом дід Трохим. — Щитай, такого в тебе й не було. Журналіст аж із області.

Хлопець, котрий допивав пляшку пива, при їхній появі, а, певніше, Трохима, сердито щось буркнув, поспішно доковтнув пиво й вийшов. Молодичка, що байдуже було глипнула на відвідувачів, подивилася на Віталика привітніше. У тому погляді десь так тридцятилітньої жінки з обвітреним сільським обличчям раптом зблиснули Крим з Римом, а чортик, який вистрибнув з кутика лівого ока, здавалося, промовив: «А пацанок нічого, хоч і молодюній».

— То що питиме поважний гість? — проспівала вона.

У самому питанні вже були провокація-заохочення.

Віталій все ж, окрім двох пляшок «Львівського світлого», замовив ще й по п’ятдесят обом горілки та канапки.

За столом дід Трохим промовив:

— Ну то отой, що тутка був… меї жінки покійної сестрин внук…

— То що ж…

Віталій не знав, що казати далі й підняв чарочку:

— Давайте за… Та за Перемогу… Певно, воювали?

— Не вспів, — сказав дід і відпив трохи, а тоді, поставивши на стіл: — Спокусився-таки…

Віталій свою порцію випив майже до дна. Відчув, як пекуча рідина подарувала продмуханому вітром тілові дещицю тепла.

По хвилині-другій мовчанки вирішив нагадати:

— То ви казали — історія була… До війни…

Дід Трохим відкусив хліба, зітхнув, посовався по лавці.

— Та що казати… Ганю… Ну воно той — життє… А тоді… Як прийшли у тритцять дивєтім перші совєти, то стали скоро собі оті страхіття бетонні ставити…

— Доти?

— Ага, доти. Бо ж границя стала рядом, за Бугом. Те й села, що коло самої границі, виселили, а нас — нє… — Сьорбнув пива і продовжив: — Землю під них стали рити, то й з села брали, наших. А стіни ставити, плити ті великі сторчма вкопувати, то вже зі Сходу людей привозили. Ну, а потому, як звели, то стали солдати в тих дотах діжурити. Хлопці такі молоді, ну, звісне діло, в село до дівчат шастали. Декотрі з наших дівок з солдатиками любов закрутили. Ну й Варка, Ганіна мати, сестра моя, знацься, тоже. Молоденьке було, молодюсіньке, довірливе з того свіданія прибіжить, очі світяться, як у кішечки, щоки горять. Навіть молоко і сметану в той дот крадькома носила. Ну, я молодший був, політок, підліток, значить. То з Варки дражнився — солдатська нівєста, за корчем присєста. А вона так гордо — я подруга красноармєйца. Ну і наприсідалася, надружилася…

Старий шморгнув, сплюнув і закашлявся — довго і надсадно. Наче відповідаючи на той кашель, десь за стіною бару загавкав пес, теж протяжно і якось надсадно.

— Звиняйте… Ну, теє, навесні вже добре видко стало, що понесла наша Варочка, груба, як то по-вченому…

— Вагітна?

— Ну, так. Батько наші строгі були, в крик, в репет, за пасок. Навіть мама не змогли оборонити. Як звати та хто?.. Варка тоже у плач — він сказав, що там, на Донбасі, де забойщиком на шахті до служби був, зосталась у його дівчина, справдешня нівєста. Що тут так, по дурості, «западьонки», красіві, казали, то й переконався. Ну, а Варка, що ліпше втопиться, ніж проситиме женитися. Тато покійні: як звати, кажи, негіднице, ну там ще і гірші слова були… Вона й відказує, що ім’я таке дивне, Ромуальд. Хоть і шахтьор, а батьки з благородної сім’ї. Прикащиком, чи що, нібито колись батько його був. Ну, а наші тато в часть, а там: ніякого Ромуальда нема, ну він знову до сестрички. Та не сам, а з старшиною з тої часті. Ну, як батько дав Варці джосу, при тому ж старшині, то таки призналася, що родимка біля лівого вуха і очі голубі, як льон на панському полі, коли цвіте, ото таке в неїного кавалєра. За тими примєтами і найшли. Хоть і шахтьор, а незавидне, худюще, очі чи то од голоду, чи зі страху світяться, Романом звати. Мали його під суд оддати за соблазнєніє. Правда, обіцяв подумати, чи жениться…

Старий покосився на Настю — та схилилася над прилавком, а помітивши його погляд, нагнулася. Хоч, певно, чула все. А може, й знала цю історію…

Трохим нахилився до журналіста ближче, дихнув важко.

— Ну, одним словом тая бесіда у п’єтницю була, а у неділю — війна. Казали, дот ніякого врага не пропустить, вогнем змете. А побили їх, як мишей у норах. Ну, в понеділок раненько пішли тато до того дота. Нівроку здорові були ще тоді, то й Романа приволікли. Геть закривавлений той красноармєєць, рука посічена вище ліктя, без пам’яті, але живий. Мама помогли заволокти до хати, ну і я помагав, а там тато й кажуть до Варки: «Ото тобі жениха доставив, теперка вже не втече». От і вся історія. Таке діло.

— Він лишився? — спитав несподівано хрипко Віталій.

— Зостався, чого ж… Виходили, став по хазяйству помагати, батюшка їх з Варкою у церкві повінчав. Ніби й вдячний був за той порятунок, до Варки соколом, а вечором сяде на лавці за ворітьми, цигарку смалить і мовби кого виглядає. Ну, а коли другі совєти прийшли, у сорок четвертім, забрали його на фронт. Варка тоді Ганіним братом Дмитром, того, груба, ци то вагітна була. Думала, не заберуть. Таке діло. Забрали. А мо’, й сам захотів, бо з воєнкомату не вернувся, два письма всього потому прислав. У сорок п’єтім, навесні, у другім письмі — у госпіталі, писав. Ранений під Кенігсбергом, везуть в Росію на лєченіє. І все. Як у воду канув. Варка кудись писала, отвєт: «В списках убитых и пропавших безвести не числится».

Далі Віталій дізнався — ростила Трохимова сестра дітей сама. На ноги ставила, як могла. Ну, і він, Трохим, помагав, бо не тільки мати, а й батько вже після війни слабували. Нагарувалися. Ну, що там казати, виростили, поставили на ноги якось. Дмитро, той десь у Расєї, а Ганя… Ну, Ганя заміж так і не вийшла, хоч хлопці сваталися…

Слова з розповіді діда Трохима то тихо дзюркотіли, то спинялися, наче стомлювалися, й передихнувши, бралися йти далі.

Віталій замовив ще по п’ятдесят грамів, і старий все-таки випив.

«Може, й не треба було, — подумав Віталій. — Вік у нього… Та щось мені на душі мулько. Обом стало мулько. І наче знову похолоділо…»

Дід Трохим глянув на кореспондента на диво майже тверезими очима:

— Ганя вже, як мати неїна, Варка, знацься, представилася, царство їй небесне, на Донбас їздила. Дідо, ну, батько покійні, сказали якось, що той посьолок, з якого Роман був, Красноватка називається. — Старий часто засапав, та пересилив, договорив. — І Варка мала підозру, що Роман туди після госпіталю поїхав. Тико горда була, не написала, не поінтересувалася. А Ганя сильно хтіла батька хоть на старості побачити. Чи хоть його могилку. Побачила… Тико ж, каже, там на могилі дві дати через чорточку: тища дев’ятсот двадцятий і тища дев’ятсот сорок п’єтий. Виходить, у ту свою Красноватку поїхав умирати. Таке от діло…

Через півгодини Віталій ішов до того місця, де зупинялася маршрутка. Враз подумав, що треба було б навідатися для повноти картини до дота за селом, того дота, з якого батько Ганни витягнув чоловіка для доньки, Ромуальда-Романа, котрий вернувся на Донбас, «у ту свою Красноватку помирати».

І спинився. Хтось наче дивився йому в спину. Не озирнувся, бо знав — дот і дивиться. Холодним, мертвим оком з глибини своєї бетонної ями, з порожнечі, крізь роки.

Пішов далі до зупинки. Ще більше не по-весняному похолодніло.

Він не знав, що через чотири роки його, на той час менеджера приватної фірми, призовуть до армії, української армії, й пошлють на дивну й водночас страшну в своїй нелюдській суті війну, яку чомусь українці називають АТО, хоч воюють проти жорстокого підступного агресора.

Що під невеличким, щойно визволеним шахтарським селищем він прочитає на похиленому стовпці: «Красноватка». І враз пригадає поїздку у маленьке волинське село, розповідь діда Трохима й подумає, що треба буде після бою навідатися на місцевий цвинтар і знайти могилу Романа.

Та за селищем його зустріне сліпа люта куля. Віталій упаде й почує, як набухають кров’ю груди. Він побачить перед собою свою Іринку й маленьку доньку Ганнусю, якій навесні виповнилося три рочки. А потім… Потім раптом перед очима табличку з двома датами і рисочкою посередині: «1920–1945».

Він лежатиме, і рука його на землі по піску пальцем виведе дві інші дати, теж через риску: «1985–2014». Дати його життя. Він здригнеться, прошепче: «Ні!» І вже майже неслухняними пальцями стане стирати другу дату.

Кішка

Уже в машині лікар сказав медсестрі, що їдуть вони за незвичайним викликом. Хтось зателефонував по «03» і промовив лише пару слів: «Приїжджайте, я помираю».

— Може, розіграш? — припустила медсестра.

— Можливо, — сказав лікар. — Але назвали адресу, то мусимо їхати. Я теж казав про розіграш, але Мирося, чергова, істерику влаштувала. Ніяк не звикне до нашої роботи…

Далі дорогою мовчали. Будинок, до якого приїхали, був на краю так званого тридцять третього кварталу, у спальному мікрорайоні, до того ж, здається, гуртожиток-малосімейка. Названа квартира виявилася аж на п’ятому поверсі. Коли підіймалися, лікар грубо лайнувся, посковзнувшись на якійсь брудній плямі.

На дзвінок — раз і вдруге натисла медсестра — ніхто не відгукнувся.

— Я ж казав тій дурепі — розіграш, — промовив сердито лікар.

Але тут санітар Вася завважив, що двері начеб відчинені. Штовхнули і зайшли. Світилося у вітальні, радше п’ятачку, і в маленькій кімнатці. У кімнатці, впершись на ліжко, стояв на колінах старий сивий чоловік у бавовняній картатій сорочці й чорних штанях. Лікар підійшов, торкнув його за плечі. Старий посунувся вбік, потім беркицьнувся на спину. Троє зі «швидкої» нахилися над ним.

Лікар помацав пульс, спробував розтулити повіки, навіть помасажував серце, і констатував, що старий мертвий. Помер хвилин десять-п’ятнадцять тому. Коли вони вже їхали сюди, виходить.

— Може, спробувати зробити укола? — невпевнено запропонувала медсестра.

— Як хочете, — знизав плечима лікар.

Заштрик, звісно, не допоміг. Вже як виймала шприца, медсестра завважила, що померлий щось наче тримає в руці. Розняла пальці й дістала клаптик паперу.

— Що там? — спитав лікар. — Передсмертна записка? Невже знову самогубство?

— Ні, — сказала медсестра. — Здається, ні.

Вона кілька секунд повагалася і прочитала:

— Подзвоніть (далі йшов номер телефону), Ніні, дочці. Хай забере Мурку. Шкода кішку.

— Шкода кішку, — повторив лікар.

— Так тут унизу приписано, — сказала медсестра.

Лікар узяв з її рук папірця, покрутив, навіщось підніс до очей.

— Два останніх слова ледве дописати встиг, — сказав по хвилі. — А от на ліжко вернутися вже не зміг…

— Інфаркт? — спитала медсестра.

— Можливо, — сказав лікар. — А може, й просто від старості помер. Розтин покаже. Телефонуйте дочці.

Медсестра набрала номер, накрутивши диск на старому зеленого кольору телефоні. Відгукнувся чоловічий голос.

— Можна Ніну?

— Нінк, тебе, — гукнув чоловік.

— Слухаю, — почувся грудний жіночий голос після невеликої паузи.

— Ми зі «швидкої допомоги», — сказала медсестра. — У квартирі вашого батька.

— Йому погано? — спитала Ніна.

— Він помер, — сказала медсестра.

— Ви хочете, щоб я приїхала? — спитала Ніна.

— А ви як хочете? — вже роздратовано спитала медсестра.

— Добре, ми зараз приїдемо, — поспішно мовила Ніна, і перш ніж вона поклала слухавку, медсестра почула, як сказала до когось, очевидно, до чоловіка, котрий піднімав слухавку:

— Саш, батько помер. От тобі й відпустка.

Перед виходом із квартири медсестра зайшла на кухню, ще крихітнішу за кімнату, і покликала:

— Киць-киць-киць…

Ніхто не відгукнувся. «Цікаво, яка вона у нього, та кішка? — подумала медсестра. — Напевне, така ж стара, як і він сам».

Вона мимохідь оглянула кімнату. Ліжко, килимок біля нього, старі шпалери на стінах, ще старіші книжкова шафа і шафа для одягу, стіл, на ньому накидано паперу, два обдерті стільці біля стола. Медсестрі нестерпно захотілося вийти.

Десь через тижнів два вона пригадала цей виклик. Несподівано зринув у пам’яті й номер телефону із записки в руці померлого.

Ще через два дні, ввечері, на своїй черговій зміні, не витримала і набрала таки цей номер. Знову відгукнувся чоловік.

— Покличте, будь ласка, Ніну, — попросила медсестра.

— А хто це?

— Її знайома.

— Слухаю, — сказала Ніна, очевидно, щось дожовуючи.

— Вибачте, що турбую вас, — сказала медсестра. — Я зі станції «швидкої допомоги». Ми приїжджали, коли помер ваш батько…

— То в чому річ? — спитала Ніна після невеликої паузи. — У вас є до нас якісь претензії?

— Ні-ні, — сказала медсестра. — Жодних претензій. Просто… Там, у вашого батька…

— Я слухаю, — сказала Ніна.

— У вашого батька в руці була записка. Щоб ви забрали кішку. Ви її знайшли?

— Кішку? — Ніна перепитала це явно розгублено. — Яку ще кішку?

— Здається, ваш покійний батько писав, що її звали Мурка, — нагадала медсестра. — То ви… Ви її знайшли?

Настала довга пауза. Медсестра почула Нінине дихання і ще чийсь голос, здається, її чоловіка, який гукав: «Нін, підгоряє».

— Вибачте, — сказала врешті-решт Ніна. — Наскільки мені відомо, в батька не було ніякої кішки.

— Не було? — розгублено перепитала медсестра.

— Ну, може, я й помиляюся, я взагалі-то у нього перед тим давно не була, але… Він взагалі-то казав колись, що хотів би завести кішку… То у вас жодних претензій?

— Жодних, — зітхнула медсестра. — Вибачте, — і поклала трубку першою.

Ще через тиждень медсестра знайшла у журналі викликів адресу того старого. Наступного дня, відіспавшись після нічної зміни, поїхала на його тридцять третій квартал.

Як і тоді, першого разу, двері до квартири на п’ятому поверсі були прочинені. Але цього разу за ними чувся голосний дратівливий гул.

«Циклюють паркет», — зрозуміла медсестра і тихенько відійшла від дверей.

Колюче терня

1

За день до останнього (найостаннішого!) екзамену для випускників одного із львівських вишів майбутнього економіста Арсена Нечимлюка вбили. Ні, фізично він лишився живим і продовжував, як сказав би один із колишніх високопоставлених чиновників загальноукраїнського масштабу, функціонувати як фізична одиниця. Але постріл пролунав з вуст Арсенової однокурсниці Лесі Юхимчук, прекрасних, ледь припухлих вуст тієї самої Лесі, яку більшість їхніх однокурсників вважали його, Арсеновою, спочатку дівчиною, а потім і нареченою. Навіть сперечалися, куди вони поїдуть після отримання диплома — до нього, у галицьке село, чи до неї — у волинське, хоча був і третій варіант — десь знайдуть собі роботу у Львові. Останнє було малоймовірним, особливо для людей їхньої спеціальності — економістів у галицькій столиці, як і скрізь, вистачало, їх виші продукували чи, як казав Віталик Мосіюк, гострослов-однокурсник, викидали, як гній з-під дрисливої корови.

— Маю щось сказати тобі, Арсенчику, — промовила Леся при їхній зустрічі після, за визначенням самого викладача, останньої необов’язкової консультації.

Вони стояли біля вікна у коридорі, Леся на консультацію запізнилася. «Ти прийдеш?» — спитала напередодні. — «Не знаю, — сказав Арсен, — якщо ти прийдеш, то і я прийду, хоч що там вже консультувати?»

— Прийди, — сказала вона два дні тому.

— Маю щось сказати тобі, Арсенку, — тепер.

«Маю щось сказати» і виявилося тим пострілом. На початку він складався з енної кількості слів-дробинок:

— Арсенку, я розумію, тобі буде боляче й несподівано, але ти маєш вислухати й зрозуміти. Це буде чесніше, ніж якби я тобі нічого не сказала й поїхала.

— Поїхала? Ти кудись їдеш?

— Так. Завтра вранці. Екзамен починається о дев’ятій, я піду складати першою, бо о десятій ми виїжджаємо, — сказала Леся і подивилася на годинник — може, щоб переконатися, чи ще далеко до десятої.

— Ми?

Арсен нічого не розумів.

«Ага, черговий розіграш», — встиг подумати.

— Так, ми їдемо з Олегом. Відпочити за кордоном. В Іспанії.

— З Олегом? Хто це?

— Арсенчику, я розумію, тобі буде боляче. Але це мій наречений. Майбутній чоловік.

— Що? Та ти жартуєш? Як я не зрозумів!

— Ні, Арсенчику. Арсенчику — ні!

Вона взяла його за руки. Намагалася зазирнути в очі. Зрештою сказала:

— Ходімо, на нас звертають увагу. Ще подумають, що сваримось.

— Сваримось?

Вони, звісно, іноді сварилися. Сварилися й мирилися. У квартирі, яку він наймав. І в тій, яку наймала вона. Університет був приватним і не міг забезпечити студентів гуртожитком. Скільки разів Арсен дякував долі, що приїхав вступати до Львова, а не Луцька, як перше хотів. Що, не вступивши до національного університету імені Івана Франка, вирішив подати документи сюди. Бо тут зустрів Лесю. Тільки заради неї, її диво-очей — горіхово-карі, вони притягали, як магніт. «Що твої очі — тиха молитва», пригадував слова із пісні, вже потім довідався від Лесі, що ті слова належать саме Іванові Франкові. І ті ледь припухлі вуста, і диво-стан, граціозно-виточений, і хода, що кликала за собою, і… І, і, і, і… «Іго-го», — подумав тепер.

Вони вже простували вулицею. Леся казала, що так сталося, що зустріла Олега два місяці тому, що то було, як вибух, зовсім не так, як у них, як з тобою, Арсенку, що…

— Хто він? — перебив Арсен.

— Підприємець.

— Підприємець? Бізнесмен?

— Ну, а як бізнесмен, то й що? Ти мене в чомусь підозрюєш? Ти завжди в чомусь підозрював!

Останнє речення вона вже викрикнула. Обличчя її пополотніло. Яке обличчя в нього — Арсен бачити не міг.

— Ти не віриш у мої почуття? Гадаєш, я вибрала його, бо він багатий? Ну, так, він багатий, а я погана, меркантильна дівка, яка може любити тільки такого, як сама…

— Як сама?

— Вибач, я сказала не те. Ну, так, я теж із села. Ну, він бізнесмен, у нього солідний будівельний бізнес, і не тільки, ну й що, хіба такі люди не можуть кохати?

— А ти? Ми ж з тобою кохалися ще тиждень тому. Ні, чотири дні тому. Господи! Що ж це таке!

— П’ять днів тому. Вважай, що то був мій прощальний подарунок. Я багато за що тобі вдячна.

— Подарунок? Вдячна?

— Так. Ти… Ти ж сам розповідав, що у вас казали: справжній галичанин ніколи не візьме волинячки.

— У нас колись казали: австріяка не візьме москальки. Бо колись волинян у нашому селі обзивали москалями, а ті, що жили за кордоном, наших — австріяками. Але то жартома… І женилися, і весілля справляли по обидва боки границі. Коли то було? До чого це тепер?

— Ні до чого… Ці роки були не найгіршими, — сказала вона. — Коли я… Коли ми з тобою…

І тут він не витримав. Вдарив, ні, радше легенько штурхнув Лесю в плече.

Вона подивилася здивовано. І… зневажливо, як ніколи ще не дивилася.

— Ти… Ти таки селюк… І не вмієш програвати…

Арсен пішов швидко-швидко.

«Я справді селюк», — подумав.

Знав, що мусить вертатися у своє село. За п’ять кілометрів од межі з Волинською областю. Від колишнього державного кордону двох імперій — Австро-Угорської і Російської. «Австріяка» ніколи не жениться на «москальці»… От тобі й приказка…

«Треба було попрощатися по-людськи», — подумав.

І відчув — не зміг би. Йшов, пробирався крізь строкату людську юрбу, а до голови лізли слова. Із пісні на слова Івана Франка: «Ой ти, дівчино, з горіха зерня». І далі, як там далі? Десь далі: «Чом твої устонька — тиха молитва?». А ще далі, але близьке?.. І пригадав: «А твоє слово остре, як бритва?» От вона його й зарізала. Ні, слова вбили, а ці, що він не раз так палко цілував, зарізали. Дорізали. Устонька. А на них усміх, що… «серце бентежить, як буря люта?»

«Чом твоє серденько — колюче терня?» — пригадав те, що шукав, але не міг згадати.

2

Арсен прийшов на екзамен після десятої, коли — знав — там, біля аудиторії, не буде Лесі. Весь вечір і сьогоднішній ранок мав надію, що озветься сотовий. Мобільник. Її голосом. Скаже, що то все ж був розіграш. Чи випробування йому, якого він не витримав.

Не озвався.

Він не напився, як спочатку хотів, подумав з гіркотою: «Селюки напиваються тільки самогонкою. Удома встигну».

Заснув десь о третій. На екзамені відповідав, як здавалося, невлад, але все ж отримав високу оцінку. Юрко Куцик, товариш його ще з першого курсу, з яким під час канікул заробляли на оплату навчання, спитав:

— Що сталося? Чого ви з Лесею нарізно складали? І взагалі ти якийсь припухлий… Бухав чи кохався цілу ніч?

— Забухано кохався, — відповів Арсен.

— Чудеса в решеті, — сказав Юрко.

Через тиждень, після вручення дипломів (Лесин отримала її подружка), Арсен мав їхати додому. У село за п’ять кілометрів од Волині, області, де народилася і виросла його зрадливиця Леся. І краю, де колись жила інша Леся — велика Леся Українка. Згадав: Леся якось сказала, що він обов’язково має побувати у Колодяжному, селі, де жила її славетна тезка. Вони разом мають побувати, бо вона вже там була. На шкільній екскурсії.

— А знаєш, — сказала вона, — у Колодяжне, до Косачів, приїздив ваш Іван Франко.

— Наш?

— Не чіпляйся за слова, — засміялася Леся. — Я мала на увазі, що він, як і ти, зі Львівщини.

— Тоді і я повезу тебе в Нагуєвичі.

У Нагуєвичах вони побували. Леся сказала, що їй сподобалися обидва будиночки (не такі вже й бідні, сказала Леся), вони побродили лісом, а ще екскурсійний автобус спинявся в лісі, коло якоїсь лісової кнайпи-забігайлівки, і, доки інші випивали та закушували, вони вдосталь набродилися, націлувалися й наобнімалися, а Леся сказала, що як вернуться до Львова, закохає його до смерті.

А зараз, вже на автовокзалі, Арсен раптом подумав, що мусить з’їздити в те Колодяжне. Сам. Уявлятиме, що з Лесею. Чом би й ні? Речей у нього небагато, вмістилися у заплічник, головні відвіз додому ще перед екзаменами. Ну, зробить трохи гак дорогою додому. Десь увечері буде вдома. Ні — то переночує в Луцьку, у готелі, гроші ще в нього є. Глянув на розклад і зрадів — маршрутка «Львів — Ковель» відправлялася всього лиш за півгодини.

Він приїхав до Ковеля по обіді. А на пероні вокзалу, чекаючи на свою маршрутку (за ціною квитка зрозумів, що Колодяжне десь зовсім недалеко від Ковеля), раптом побачив, як під’їхала інша маршрутка. Прочитав: «Ковель — Стара Вишня» і нижче: «Через Галинівку». Наче струмом вдарило. То було село його Лесі. Хай колишньої Лесі. Те село, про яке був у нього свій спогад. Де також кохалися з Лесею.

Арсен згадав їхній приїзд до Галинівки минулої осені. На Покрову, храмове свято у Лесиному селі. Ще дорогою Арсен пожартував, що колись обов’язково проведе у її селі референдум, щоб перейменувати Галинівку в Лесівку. Жартував — от побачиш, всі проголосують.

Згадував, якою привітною була її мама — худенька, маленька жінка. Як разом ходили до церкви. Слова сусідки: «Лесечко, з вас буде гарна пара». І поцілунок Лесі крадькома після цих слів.

За хвилин сорок він був у Галинівці. А вийшовши з маршрутки, подумав, що не знає, нащо приїхав. Леся десь там, за кордоном, на іспанському курорті. Навідатися до її батьків? Що він їм скаже? Переконуватиме, що Лесі не треба виходити за того багатого чмура? Чмура? Він ревнує? Звісно, ревнує. Гострий напад болю стис серце. Серце, наколоте на терня. Присів на лавочку. Ні, він не піде до її хати. Не зможе. Треба вертатися назад, до Ковеля. До Колодяжного не поїде, це теж буде йому надто боляче. Подивився на табличку на стовпці обіч зупинки. Маршрутка на Ковель буде за годину. Якщо точніше — через п’ятдесят сім хвилин. Хай, пройдеться до центру села, хочеться пити, то вип’є води, а може, й пива. Тут, у Галинівці, він знає, є й крамниця, і два бари.

Він таки посидів у барі з назвою «У Косака», випив своє пиво. «Оболонь». Світле. Живе, якщо вірити написові. Подумав, що в назві бару, то, мабуть, прізвище власника. Майже, як Косач. Косачі. До яких приїжджав (приїздив, почув Лесин голос) Іван Франко. Здається, вона казала, що з сім’єю, а Леся, Леся Українка тільки зустріла їх, бо мусила їхати на лікування. Йому теж треба лікувати. Душу. Нехай, колись він таки завітає в Колодяжне. Коли залікує душу й зустріне іншу дівчину. Якщо зустріне, звісно.

Арсен встав. «Ще пляшечку?» — спитала дівчина за стійкою. Похитав головою — ні, з нього досить. Поплентався до виходу, а далі вулицею. Світило сонце, припікало. Незабаром зеніт літа.

«Життя триває, не закінчується, а ти надто вразливий, друже мій», — подумав.

Проходячи повз продовгуватого будинку, Арсен Нечимлюк побачив табличку обіч дверей — «Приватне сільськогосподарське підприємство “Золотий колос”. Щось наче підштовхнуло його. Зайшов і в русявої дівчини у кабінеті з написом «Приймальня» спитав, чи їм не потрібні економісти?

— Зайдіть до Віктора Івановича, — сказала дівчина. — Це наш голова правління. Він поки що є, бо зібрався їхати на поле.

Віктор Іванович виявився моложавим круглоголовим чоловіком із залисинами. Почувши, що прийшлий шукає роботи, запитав, звідки він, і здивувався, коли довідався, що з Львівської області. Арсен сказав, що колись випадково був у Галинівці й село йому сподобалося. Показав диплома.

— Приватний університет, — скептично промовив Віктор Іванович.

І коли Арсен подумав, що то була найідіотськіша затія цього дня, раптом почув, що його можуть взяти з іспитовим тримісячним терміном економістом з виконанням обов’язків також бухгалтера.

— Я згоден, — сказав він.

3

Арсен Нечимлюк прожив у Галинівці неповних п’ять років. Спочатку найняв житло в бабусі неподалік від контори, та через півроку йому дали кімнату у двокімнатній квартирі будинку, що колись називався будинком для вчителів і колгоспних спеціалістів. У другій кімнаті жила Ольга, медсестра з місцевої лікарської амбулаторії. До неї регулярно навідувався місцевий хлопець Мишко, закоханий в Ольгу, і погрожував розібратися з Арсеном, якщо щось помітить…

— Ну, ти сам розумієш, кореш, що Оля моя дівчина, а в мене кулаки сам бачиш…

Кулаки в тракториста сільгосппідприємства Мишка були сильні, Арсен сказав, що до Олі ні-ні, і через рік отримав запрошення на їхнє весілля. Він багато з ким на той час був знайомий, сільська подруга Лесі, Тамара, його впізнала й здивувалася, висловила «фе» на адресу Лесі, що кинула такого хлопця. Арсен не виправдав Тамарчиних надій на залицяння, зате заслужив похвалу Віктора Івановича Тоцького, власника «Золотого колосу»:

— А ти, здається, толковий пацан.

Ще через рік «толковий пацан» отримав свою першу неофіційну премію в доларах. Трапилося це так. Того року був високий урожай картоплі, ціна невелика, і Віктору Івановичу радили почекати з продажем до весни, тоді, мовляв, ціна підскочить. Арсен сказав, що продавати тре зараз, ну, хай трохи пізніше, бо ціна, судячи з цьогорічної тенденції, не підскочить, а впаде, такої кількості (надлишок не тільки в них) бульб не реалізують за зиму, а ось на початку зими ціна ненадовго поповзе вгору, тоді й треба ловити момент, причому продавати якомога далі на сході.

— А витрати на бензин?

— Витрати окупляться, — сказав Арсен.

— Ну-ну, — буркнув Віктор Іванович, а через день повідомив, що згоден ризикнути, дослухатися до думки пана економіста, але за однієї умови. Якщо навесні ціна на картоплю не буде вищою на гривню, а, навпаки, нижчою, він випише економістові премію, що дорівнює його тримісячному окладові, якщо ціна підвищиться більш як на гривню, то три місяці не платитиме йому зарплати.

— Згода? — спитав майже весело хазяїн.

— Згода, — відповів Арсен.

У травні наступного року Віктор Іванович покликав Арсена до свого кабінету і вручив пачку доларів. Сказав, що він заслужив премію у стабільній валюті. На вулиці Арсен перерахував гроші. Виявилися — 750 доларів. Спочатку здивувався — чому така сума, не п’ятсот чи, скажімо, тисяча? А потім пригадав — то ж сума, еквівалентна його тримісячній зарплаті у гривнях. Віктор Іванович був скрупульозно діловою людиною.

За цей час Арсен двічі бачив Лесю, коли вона навідувалася в село до батьків. Звіддалік. Раз саму, а раз із чоловіком — атлетично скроєним, високим. І зовсім не старим, як він було колись подумав. Підійти не наважився. Тільки коли вони повернули до оселі Лесиних батьків, пройшовся повз будинку. На подвір’ї стояв темно-сірий позашляховик. Завважив, що номер складається з чотирьох одиниць. «Круто», — подумав чогось. Спинився було, та раптом почув Лесин голос і дитячий сміх. Кинувся геть. Майже побіг, знову стислося серце.

«Чи знає хоч, що я тут живу?» — подумав. Чого він не прийшов до її матері? Хоча б сказати щось… сказати щось… А вона… вона знає, що він тут?

Чого він боявся і чого чекав? Не міг би й собі пояснити. Кепкував сам із себе, що не може зажити серце, наколоте на її серце-терня.

Востаннє в селі її побачив у церкві, коли зайшов до храму на Пасху. Пізню цьогорічну Пасху. Леся стояла поруч чоловіка, а між ними — хлопчик у костюмчику. Мама його теж була у літньому білому костюмі — Пасха того року випала не лише пізня, а й майже з літньою погодою. І це волосся, що виднілося з-під легенької хустки…

Леся нахилилася, щось сказала малому. Може, щоб не крутився, стояв чемно. Арсен відвернувся й почав пробиратися до виходу.

Надворі вирішив — час його перебування в Галинівці скінчився. Пора вертатися. І так рідко, по разу чи два на рік навідувався до рідного села, до мами й тата. Наче боявся, що коли затримається, то не повернеться знову сюди, в Галинівку. Більше сенсу ж бути далі тут він не бачить. Цікаво, як сприйме його рішення Віктор Іванович? Ось уже майже рік, як Арсен має зарплату в три тисячі гривень. Посада тепер звучить солідно — головний економіст. Цінують. Та дарма, знайдуть собі іншого. І він знайде роботу. Може, і вдома, може, десь у місті. Тут більше жити не зможе. Наче щось спало з очей. Чи впало, покотилось і розбилося. І Леся вже не живе у його пам’яті, у почуттях, й іншої дівчини тут собі не знайшов, хоч шанси й спроби були, були…

Полежав трохи вдома (вдома?) на ліжку-дивані, а тоді вирішив — заяву подасть післязавтра, на третій день Пасхи, перший робочий день після свят.

4

На третій день Великодніх свят Віктора Івановича не було на роботі, поїхав десь до родичів й конторським, як виявилося, дозволив ще посвяткувати. Після обіду Арсен, йдучи з контори до своєї оселі, побачив на зупинці маршрутку й подумав — а чому б йому не з’їздити до Колодяжного? А то соромно буде сказати: прожив майже п’ять років на Волині й так і не спромігся побувати в тому знаменитому музеї-садибі. Поїду, вирішив.

Через годину він зійшов у селі неподалік Ковеля. Пішов, куди вказувала стрілка біля зупинки. Перед тим йому сказали, що ходить спеціальна маршрутка, до музею, та він не скористався нею. Ще через трохи (все ж від шосейки далеченько) побачив сірий і білий будиночки, про які читав, а за ними великий сучасний. Зирнув на машини обіч воріт. Одна з них зелена, далі мікроавтобус, третя… А третя — темно-сірий позашляховик. Номер… Номер складається з чотирьох одиниць.

«А що тут дивного? — подумав. — Вона вирішила показати музей чоловікові. І, напевне, синові. Ну, а мені то чого боятися?»

Та чим ближче підходив, тим ватянішими ставали ноги. Зрештою вирішив: доки вони там, всередині, не піде. Хай, почекає тут, на лавочці. Ні, огляне котрийсь із маленьких будиночків, он же й двері відчинені, здається. Тільки трохи перепочине.

Сів на лавочку. І раптом побачив, як з музею, отої сучасної, великої будівлі, виходить… Ні, не Леся… Не Леся чи її чоловік, не обоє, а маленький хлопчик в сірих штанцях й мініатюрному піджачку. Озирнувся, спинився і став дибцяти далі. Мабуть, до їхньої машини.

Хлопчик наблизився, і Арсенові здалося, що він марить, що… Щось до болю знайоме було в хлопчикових рисах. І раптом від здригнувся — до нього наближався він сам, ще один Арсен Нечимлюк, таким, яким був у дитинстві й зберігся в пам’яті на давній уже фотографії.

«У неї — мій син?» — Арсен мало не зойкнув.

Малий підійшов ближче, насторожено подивився на незнайомого дядька. Наче теж щось пригадував.

— Хлистос восклес, — сказав врешті тоненьким голоском.

— Воістину воскрес! — відповів Арсен.

— А я тихесько вийшов, — сказав малий хлопчик літ чотирьох. — Там тьотя щось розказує, а я… вийшов… Я тут побуду… Коло вас… Добле?

— Побудь, — дозволив Арсен і нахилився до малого, простяг руку: — Будьмо знайомі. Я дядько Арсен. А тебе як звати?

Хлопчик подивився не так, як раніше, якось настороженіше й недовірливіше.

— Що таке? — спитав Арсен.

— Ти плавду казес? — вимовив його син.

— Правду? Про що ти, малий?

— Бо мене тозе звати Арсенком, — сказав хлопчик.

Хлопчик не помітив, що вперше у житті вимовив своє ім’я з «р», а не «л», як не раз до того.

І раптом до Арсена прилетіли, наче пташка, котра промчалася мимо нього, лишивши ледь чутний шелест крил, прилетіли слова.

Тільки слова лишилися з ним:

Ой жалю мій, жалю,

Гіркий непомалу!

Упустив я голубочку

Та вже не спіймаю.

«Теж Франко?.. Звідки то? Щось знайоме… Невже із «Зів’ялого листя»? А що ж мені робити з сином, з собою?» — подумав Арсен.

Записка

Знову мучило безсоння. Що не робив — самонавіювання сну, автотренінг, рахував до ста і ста по сто: баранів і слоників, як у мультфільмі — сон вперто не приходив. Блукав, мабуть, десь там за вікном, мов останній гультяй. Що йому до чиїхось проблем.

Довелося півночі, відколи розплющив очі, продавати витрішки. Якби за них платили, то цієї безсонної ночі він став би якщо не мільйонером, то буржуа середньої руки напевне. Принаймні, мав би стартовий капітал для творення безсонних нічних видінь.

Коли ж вранці піднявся з ліжка з думкою, як піде на роботу таким невиспаним, побачив на тумбочці біля ліжка аркуш паперу. Взяв до рук і прочитав: «Знову приходив, але тебе не застав. Наступної ночі будь на місці. Маю для тебе дещо цікаве. Твій Сон».

Перший лід

Він підходить до маленької річечки. Осінній ранок, на траві, вже доволі пожухлій — біла паморозь. А на річці тоненька прозора кірка льоду. Вона така крихка, що зрозуміло — пригріє сонце, яке викочується ген з-за лісу, і розтане. Та раптом йому хочеться пройти по цьому льоду на інший берег. Більше того — згадує давнє, біблійне — якщо віриш у те, що зможеш це зробити, то пройдеш по воді. І він ступає на цей тоненький, схожий на скло, лід.

Звісно, провалюється. Добре, що їхня річка не глибока. І все ж опиняється по пахви у холодній осінній воді. Бр-р! Геть мокрий, якось вибирається на берег. Лає себе на чім світ стоїть за таку необачність. Знав же, що лід тонюсінький. Чи повірив, що зможе пройти по воді? Повірив? Щось шкребе на душі й дошкуляє гірше за мороз і вітер, що пронизує геть мокрий одяг і тіло, котре вкривається дрижаками.

Обличчя

Яка то була дівчина чи молода жінка! Наче витесана суперталановитим скульптором фігурка, котру щільно облягало коротке темно-синього кольору платтячко. Відкрита частина спини і руки, стрункі, теж мовби виточені з дотриманням необхідних пропорцій ноги. Вона була сама досконалість.

Він йшов і відверто милувався і цією поставою, яку увінчувала голова з копичкою пшеничного волосся, і ходою, при якій ледь-ледь, але так звабно, похитувалися стегна. Якоїсь миті йому захотілося наздогнати, а потім перегнати її, щоб заглянути в обличчя й помилуватися також ним.

Господи, ліпше б він цього не робив! Обличчя було не те що не вродливе, а мовби витесане — тільки грубою сокирою, схоже на потворну застиглу маску. Вже коли він поспішно проминув її, зненацька почув виразне:

— Сволота!

Він мимоволі озирнувся. Окрім них двох, на цьому відтинку вулиці нікого не було.

— Ви до мене? — сказав спантеличено.

— Авжеж, до тебе, до кого ж іще, — зло сказала вона.

— Але ж я нічого вам поганого не зробив… Не сказав жодного слова.

Її очі ще більше звузилися. Зла гримаса ще більше спотворила обличчя.

— Гадаєш, я не чула, як ти йшов за мною? — спитала вона. — А потім тобі захотілося заглянути мені в лице, щоб помилуватися й ним, так?

— Так. Але я ж…

— Він не знав! Не знав! Що, помилувався?

І вона швидко пішла далі.

Дружина чиновника

Спочатку він був маленьким. Дуже маленьким. Таким дрібненьким чиновником, що поміщався не те, що в її сумку, а в маленьку сумочку в сумочці, де Дружина чиновника тримала ножиці для підрізання нігтів, олівці для брів, помаду і лак для підфарбовування нігтів та інше жіноче причандалля. Щоправда, коли вона вкладала чоловіка в ту сумочку, то лак виймала, бо він, чоловік, такий маленький, чого доброго міг задихнутися від різкого запаху.

Вона несла його в сумочці, везла в тролейбусі чи маршрутці, потім діставала, на долоні заносила до його Великої Установи. Ставила за порогом на килим, що виводив до великого й довгого коридору. Вона б занесла його до самісінького кабінету, але чоловік противився. Казав, що з нього сміятимуться колеги — більші за рангом, а відтак і розміром, досвідченіші чиновники.

Отож, Дружина чиновника ставила чоловіка на килим, він поважно дибуляв до свого кабінету, вона проводжала його поглядом і терпла від думки, що якийсь більший чиновник ненароком на нього наступить. Їй уявлявся частокіл ніг, а між ними пробирається чоловік.

Від страху Дружина чиновника заплющувала очі.

Вона телефонувала чоловікові на роботу. Там на столі для нього стояв маленький-маленький телефончик. Заспокоювалася, коли чула тоненький чоловіків голосок: «Гальо! Гадміністрація». Клала слухавку — він на місці, все благополучно. Бо коли почує її голос, то гніватиметься.

Потім він підріс і вже ледве вміщався в сумку. Мусила Дружина чиновника тепер носити його на руках. Він соромився і ховав погляд на її грудях.

А потім він виріс, зробив кар’єру і став великим нормальним чоловіком. А Дружина Чиновника, навпаки, все меншала й меншала, доки не стала манюсінькою, як лялька-пупсик. Тепер чоловік возив її на роботу, заносив у кабінет дрібної установи, де вона працювала, садив у маленьке кріселко на столі. А одного разу він забув про неї, і Дружина Чиновника лишилася жити у його шикарній машині, подарованій якимись багатими добродіями. Вона стояла — маленька лялька — над тим, що називають бардачком. Харчувалась крихтами, які там валялися. Та скільки їй треба було тієї їжі… Вона не хотіла нагадувати чоловікові — такому поважному — про себе.

А одного разу до чоловіка в машину сіла розкішна білява Дама. Вони розмовляли з її чоловіком так, наче були давно знайомі.

— Ой, яка смішна маленька лялька, — сказала Дама. — Можна, я візьму її собі?

— Звичайно, люба, — відказав чоловік. — Бери.

— Вона буде моїм талісманом, — сказала Дама і поклала Дружину Чиновника у свою сумочку.

Там було душно, пахло так противно й лоскітно, що Дружина Чиновника кілька разів чхнула. Але так тихенько, що ті двоє не почули. Потім машина спинилася, і Дама несла її кудись у сумочці. Дружина Чиновника чула їхня голоси і веселий сміх. Вони кудись зайшли, і Дама поставила сумочку. Голоси віддалилися.

На щастя, сумочка виявилася відкритою. Дружина Чиновника якось вибралася назовні. Оглянулася. І тихенько-тихенько зойкнула — вони були в їхньому будинку, де жили, відколи чоловік став Великим Чиновником.

Вона здогадалася, що ті двоє пішли до їхньої спальні. Їй стало прикро і сумно, страшенно сумно. Але що вона могла зробити? Хіба по ніжці крісла, на якому стояла сумочка, спуститися вниз. Вона притулилися до ніжки і гірко заплакала. А виплакавшись, відчула себе стомленою. І незчулася, як… заснула.

Коли вона прокинулася, то… То лежала в ліжку… У спальні, в їхній давній старій квартирі. Вона встала і вийшла зі спальні. У кімнаті сидів її чоловік у спортивних штанях і майці. Такий, як колись, років двадцять чи й більше тому.

«Що це?» — встигла подумати вона, перш ніж чоловік повернув до неї помолоділе обличчя.

— Ти вже прокинулась, люба? — сказав він. — А я ось вирішив дописати репортаж у номер…

— Репортаж? — Вона була геть спантеличена.

— Авжеж. З учорашнього рухівського мітингу.

— Ти… журналіст?

— А ким я мав бути? Що з тобою, люба? Ти якась дивна сьогодні…

— Що зі мною?

Вона відчула, як підгинаються ноги, й опустилася на стілець поруч із чоловіком.

— Ой, — сказав він. — Вже сьома година. Треба бігти, займати чергу за маслом…

І зірвався зі стільця. Чмокнув дружину в щоку.

— Яке сьогодні число? — спитала вона.

— Число? Двадцяте жовтня… Ну, ти геть не прокинулася.

— А рік? — спитала Дружина Майбутнього Чиновника.

Ідеал

— Ти — мій ідеал, — каже пан Поменко до дружини.

Вона не чує чи вдає, що не чує. Тоді він підходить ближче, її обличчя вже зовсім поруч.

— Ти — мій ідеал, — каже пан Поменко.

Вона не чує чи вдає, що не чує.

Пан Поменко нахиляється до її вуха і кричить в самісіньке вухо:

— Ти — мій ідеал.

Вона не відповідає, хоч тепер почув би й глухий, а дружина в нього не глуха, це пан Поменко точно знає.

Він пробує шептати ті ж самі слова ніжно. Ніякої реакції. Тоді він знову кричить. Жодного поруху.

Він бере дружину за руку. Рука холодна, ніби вона щойно прийшла з морозу.

— Я ж померла, давно померла, — нарешті озивається дружина тихим, ніжним голосом. — Невже ти не знав?

— Знав, — каже пан Поменко.

— То навіщо ти мене відкопував і приносив сюди? — питає дружина.

— Щоб сказати тобі, що ти — мій ідеал, — каже пан Поменко.

«Яка дурниця, — думає він. — Я ж знаю, що вона жива. Що за гра виникла між нами?»

— Добре, — каже дружина. — Ти сказав це. Ти задоволений?

— Авжеж, — каже пан Поменко.

— Тоді віднеси мене на кладовище, — просить дружина.

— Добре, — каже чоловік, бере її на руки і несе у ліжко.

Він роздягає її. Дружина в пана Поменка ще доволі молода. Молода і гарна. Все при ній і гідне окремого описання — ноги, руки, груди, живіт, не кажучи вже про симпатичний носик і примхливі губки.

— Ти — мій ідеал, — каже пан Поменко, тулячись до роздягненої дружини.

— Не чую, — каже вона.

— Ти — мій ідеал, — повторює Поменко.

— Не чую, — каже дружина.

— Ти — мій ідеал.

— Не чую.

— Ти — мій іде…

— Боже, яка ти зануда, — каже дружина. — Дістав жінку з кладовища, оживив її і безперестанку балакає, замість того, щоб зайнятися ділом.

Пан Поменко ображено вмовкає. Не промовляє жодного слова. Йде на кухню і довго там сидить, дивлячись у вікно.

Що він бачить, дивлячись у вікно? Місто огортає нудний сірий дощ, і Поменко сам стає тим дощем. Йому втішно уявляти себе розділеним на сотню, тисячу, десятки тисяч, мільйони крапель.

Дружина Поменка сидить у своїй кімнаті. Їй страшно сумно чи сумно і страшно водночас. Вона не може повірити в те, що сталося. Вона вдесяте, вп’ятдесяте чи всоте обмацує себе руками. Торкається щік, лоба, носа, підборіддя. Все на місці, все живе і тепле. Живе і тепле, ось у чому річ. Виходить, що й вона жива. Жива? А чому б і ні? Але ж вона пам’ятає, що померла. Це було два роки тому, авжеж, два роки і за всіма законами фізики, біології і чого там ще, вона, вірніше її тіло, її труп, вже мало зотліти, розкластися, його мали з’їсти черв’яки. Від нього, цього прекрасного, досконалого тіла, яке було у колись чудової на вигляд особи, яку звали Ангеліна Поменко (дівоче прізвище Троценюк) повинен був лишитися тільки один кістяк. Кістяк і череп. А вона сидить у себе в кімнаті. І, Боже мій, що вона пам’ятає? Авжеж, пам’ятає блакитне небо над головою, яке вона побачила сьогодні вранці.

Ні, краще про це не думати. Це суперечить усім законам не тільки фізики, логіки, але й реальності. Тоді про що думати?

Ангеліна Поменко вирішує подивитися на себе в дзеркало. Там вона — та, колишня. Ні, теперішня. Із дзеркала на неї дивиться жінка у розквіті сил і краси, якій аж ніяк не даси тридцяти двох років.

Пані Поменко встає від дзеркала і наказує собі нічому не дивуватися.

Вона прямує на кухню, де сидить її чоловік.

Він повертає голову назустріч дружині.

— Там іде дощ, — каже він. — Там іде дощ.

— Там іде дощ — нудний і сірий, — каже пані Поменко. — Нудний і сірий. А я — твій ідеал серед цього дощу. Бачиш, я погоджуюся на ідеалізм?

Дезінформація

Понеділок

Сьогодні дуже важкий день. Воно й зрозуміло — початок тижня. Зранку я зателефонував Анні.

— Ганнусю, — вкрадливо-весело мовив я. — Не зволите, пані, сказати, який сьогодні день?

— Я тебе востаннє попереджаю: ще раз назвеш мене Ганнусею — і ти ніколи не почуєш мого голосу, — пообіцяла вона. — А взагалі сьогодні субота.

— Після дощику в четвер? — з надією спитав я.

Вона засміялася. Сміх був дрібний — наче маленькі горошинки вкотилися до мого вуха. Вкотилися і залоскотали.

— Отже, у мене шанс не піти на роботу, — сказав я. — При цьому я любесенько пошлюся на твої слова, що сьогодні субота.

Анна-Ганнуся знову тихесенько засміялася. А я вирішив, що обов’язково виконаю свою погрозу.

Вівторок

Коли я з’явився сьогодні на роботі, мій начальник відразу викликав до себе.

— Я сподіваюся, ви не вийшли на роботу тому, що хворіли? — грізно і в той же час вкрадливо спитав він.

Я подивився на нього весело і нахабно, хоч дещо і з сумом. Подумав і додав до суму трохи печалі. Потім докинув до цієї суміші дрібку каяття.

— Бачите, — сказав я. — Вчора я вважав, що настала субота, а не понеділок, тому й вирішив не йти на роботу.

— Що за дурня? — шеф дивився явно очманіло. — Ви що, перепили в неділю?

— Аж ніяк, — відповів я. — Ні грамульки до рота не брав. Аж самому дивно. Просто я засумнівався, який день, зателефонував до подруги, і вона сказала, що сьогодні, тобто вчора, була субота. Я повірив їй і не пішов на роботу.

Шеф зиркнув ще раз на мене і стомлено махнув рукою. Я зрозумів, що він не знає, як діяти — сприйняти це як жарт чи вважати мене божевільним. Тихенько вийшов.

Середа

Анна-Ганнуся подзвонила мені також вранці. Голос був обурений і відчутно тремтів.

— Слухай, що це означає? — спитала вона.

— А що? — сказав я. — Чому ти така схвильована?

— Сьогодні до мене прийшов якийсь чоловік і вручив повістку.

— Повістку? — здивувався я.

— Так. Повістку з викликом до слідчого.

— До слідчого? — перепитав я вже спантеличено. — А що ти накоїла?

— Що я накоїла! — вибухнула Анна. — Це я тебе хочу запитати.

— Мене?

— Авжеж, тебе, — вона лютилася дедалі більше. — Бо мене викликають як звинувачену у справі дезінформації твоєї персони. Я, бачите, винна, що ти вчора не прийшов на роботу. Що це за дурні жарти з твого боку?

— З мого боку? — я дивувався і дивувався. — Та я жодного уявлення не маю, хто до тебе приходив! Ну, я пожартував на роботі, що ти мені сказала в понеділок, начеб тоді була субота, але що з того?

Четвер

Учора ввечері я знайшов у своїй поштовій скриньці виклик до слідчого. Мене викликали як свідка у справі громадянки Горобенко Анни Петрівни. Анни? Справді, що за дурня і хто мене так розігрує? Але на повістці стояв підпис, печатка і значилася адреса.

Сьогодні я сходив за цією адресою. Це справді прокуратура. Нормальна наша міська прокуратура.

Слідчий — молодий хлопець, хоча вже із залисинами — дуже люб’язно запропонував сідати і не менш ввічливо спитав, чи я підтверджую, що громадянка Анна Горобенко в понеділок сказала мені, начебто цього дня була субота.

— Власне — так, — ще спантеличеніше, ніж при вчорашній розмові з Анною, сказав я.

— Чудово, — посміхнувся слідчий, задоволено потер руки і щось записав.

— Але ж це був жарт, — сказав я. — Жарт, розумієте?

— Жарт? — Слідчий дивився на мене пильно, немовби вивчав. — Тоді чому ви сприйняли інформацію, точніше дезінформацію, серйозно і не вийшли на роботу?

Я не знайшов, що йому відповісти. Справді — чому?

П’ятниця

Сьогодні відбувся суд над Анною. Я не міг повірити, що все це реальність. Але і суддя, і прокурор, і адвокат, якого виділили моїй коханій Анні, і навіть секретарка судді були аж надто реальні. Як і міліціонер, що стояв біля лави, на якій сиділа Анна — бліда і чомусь запнута хусткою.

— Отже, все зрозуміло, — сказав прокурор, коли суддя надав йому слово. — Підсудна Горобенко свідомо дезінформувала цього пана, назвавши понеділок суботою. В результаті він не вийшов на роботу. Зазнала збитків контора, у якій він працює. Більше того, зазнала збитків ціла держава. Та найбільшого збитку зазнав він сам, бо повірив, що понеділок є суботою, а отже, можна не виходити на роботу, тобто обдурювати себе і державу. Ось у чому полягає вина підсудної. Тому я вимагаю засудити її до довічного ув’язнення без права користуватися телефоном, аби віднині вона не змогла більше нікого дезінформувати.

— Почекайте, — закричав я, зриваючись з місця. — Якщо вже так, то судіть мене. Це ж я не вийшов на роботу. Я прогуляв. Анна ні в чому не винна.

— Свідок, — суворо сказав суддя, — я не надавав вам слова.

Субота

Вдома сам. На душі вкрай мулько. Бідолашну Анну присудили до довічного ув’язнення, правда, лише по суботах. Вчора я порадив їй подавати апеляцію на цей безглуздий вирок. Вона чомусь відмовилася. Її щокою текла сльоза.

— Ти ні в чому не винен, — тихо сказала вона.

Я почувався останнім негідником. Негідником і зрадником. Ним я почуваюся і сьогодні. Чому я не вийшов на роботу в понеділок? Чому я у вівторок сказав своєму шефу, що мені про суботу видала дезу Анна? Дезу! Тьху! Та це ж був жарт, невинний жарт, і все, що трапилося цього тижня, дурний жарт, марево, сон. Ось я зателефоную до Анни й переконаюся, що вона вдома.

Що я й зробив і раптом почув у слухавці незнайомий чоловічий голос.

— Хто це? — аж крикнув я. — Можна Анну?

— Ні, не можна, — суворо відказав чоловік. — Вона не має права сьогодні брати слухавки. Сьогодні вона ув’язнена.

— Ув’язнена? Але вона вдома? — вигукнув я.

— Так, — сказав незнайомець. — Їй дозволили відбувати щосуботнє ув’язнення вдома. Але без права на побачення.

— А ви тоді хто? — запитав я і затамував подих.

— Наглядач, — почув я відповідь. — Звичайний в’язничний наглядач, — і він поклав слухавку.

Неділя

Цілий ранок я мучився, доки нарешті відважився за телефонувати Анні.

Коли ж відважився, то подумав, що, може, навіть ліпше, аби її не виявилося вдома. Я прагнув і водночас боявся почути її голос.

— Ти, звичайно, не хочеш зі мною говорити? — вкрадливо, покаянним тоном промовив я, коли почув її зворушливо-ніжне: «Алло!».

— Чому — ні? — Анна була явно не засмучена. — Я, навпаки, дуже рада, що ти зателефонував. Я навіть хочу тобі подякувати.

— Подякувати? — Я справді був дуже здивований. — За що?

— Завдяки тобі я познайомилася вчора з дуже цікавою людиною. Цікавою, мужньою і доброю, хоч і дуже суворою.

— Це що ж — той вчорашній наглядач? — я відчув, як у мене терпне піднебіння.

— Так, — і Анна тихенько засміялася, дрібно-дрібно, як при нашій розмові у понеділок. — Але він не тільки вчорашній. Він буде моїм наглядачем на весь термін ув’язнення.

— Уявляю, як він за тобою наглядав, — я й не намагався приховати образу.

— Ні, ти помиляєшся, любий, — сухо сказала Анна. — Вчора між нами нічого такого не було. Він був дуже чемним і милим, хоч і суворим, бо пильно наглядав, аби я не зробила жодного зайвого кроку. Все ще попереду, любий.

Я мовчав, не знаючи, що й сказати. Це був несподіваний фінал. Наглядач. Гм, наглядач… Дідько його взяв би!

— Отже, між нами все скінчено? — спитав я, і моє піднебіння зовсім затерпло.

— Чому скінчилося? — Анна здавалася щиро здивованою. — Я тебе чекаю, золотко. Приїжджай. Тільки, коли приїдеш, не називай мене Ганнусею, добре? Я й так багато пережила цього тижня.

— Добре, — легко пообіцяв я. — Не називатиму.

— Називай мене Анничкою, як в якомусь фільмі, — попросила Анна. — То ти приїдеш?

— Приїду, — квапливо сказав я. — Вже виїжджаю.

— От і добре. Чекаю.

Вона поклала слухавку. Я підвівся і стояв мов укопаний.

«Що ж між ними вже було чи ще буде? — подумав я. — Невже вона закохалася в цього бісового наглядача? Який він із себе?»

І тут я подумав, що єдиний вихід — одружитися з Анною. Тоді я буду вдома, коли наглядач приходитиме в суботу. Будьте певні, я нічого не дозволю їм зробити такого, що… Я сам буду їхнім наглядачем!

Білі ворони

Наді

Багато хто вважає, що вислів «біла ворона» — то лише метафора, вигадана людьми, аби позначити тих, хто не схожий на інших, на загал. А проте, білі ворони в природі існують, хоч і дуже рідко. Власне, ворони-альбіноси справді надзвичайно рідкісні. Більше можна зустріти ворон білуватих, точніше біло-сіруватого (не плутати із сірим, які становлять особливий підвид) кольору, а також із білими смугами внизу на животі або на крилах. Чорні й сірі ворони зараховують таких також до виродків, притому небезпечних.

Як сказав мені знайомий орнітолог, білих вороненят вилуплюється значно більше. Та на білих, не таких дитинчат їхні батьки не звертають особливої уваги. Вони-бо знають — ті ще можуть через кілька місяців, в міру того, як наростатиме пір’я, «перефарбовуватися». Така мутація справді спостерігається. І все закінчується благополучно, з гнізда вилітають нормальні чорні чи сірі молоді ворони.

Але буває, що діти підростають і так і залишаються всуціль білими чи з небезпечними, яскраво вираженими білими смугами. Тоді біда. Таких батьки власноруч виганяють із дому-гнізда. Таких не приймають і воронячі зграї.

Білі ворони (назвемо всіх — і зовсім білих, і білуватих, і з білими смугами — для зручності так) поділяються на дві підгрупи за своїм стилем поведінки чи, кажучи ще більш людською мовою, стилем життя.

Перша підгрупа — це ті, що швидко — після перших ознак неприязні з боку пернатих, але чорних родичів — усвідомлюють: вони не такі, як інші, ті, інші, не хочуть мати їх за своїх. Зазнавши кількох ударів дзьобами чи лапами, втративши трохи пір’я, ці ворони надалі усамітнюються, ведуть свій особливий спосіб життя. Як би їм не хотілося бути у зграї, де й на здобич можна натрапити швидше, і затишніше й безпечніше, вони не ризикують більше наближатися. Самі шукають їжу, якщо треба — будують у непомітному потаємному місці гніздо. Вельми рідко, але буває, що зустрічають пару, тоді такі білі ворони бувають по-особливому щасливими, начеб поміченими перстом долі.

Але так буває рідко. Їх зазвичай чекає доля самітників або ж короткочасне парування із чорними чи білими особинами протилежної статі, котрі, буває, підлітають до них чи допускають до себе заради цікавості — а які ж вони, ці не такі, як інші? Та ці парування вельми нетривалі, подруги чи новоявлені кохані, що ризикнули спілкуватися, швидко повертаються до зграї, іноді після доброго прочухана з боку тих, хто помітив таку єресь у їхній поведінці. Отож, перші з «біляків» живуть самотою, самотою і вмирають, якщо не від пазурів і дзьобів зграї, на яку, теж буває, натрапляють несподівано. Утім, життя і досвід привчають їх остерігатися зустрічей із воронячими зграями.

Друга підгрупа — це ті білі ворони, яким уперто хочеться бути такими, як і всі, як їхні чорні, сірі чи темно-сині брати. Побиті й прогнані раз і вдруге, а то і втретє та четверте, вони вперто вертаються до зграї. Одні тому, що не розуміють: чому ж їх проганяють і б’ють? Інші розуміють, що вони якісь не такі, але вважають, що це не суттєво, бо ж у них, як і в решти, дві лапи, два крила, один дзьоб. І каркають так само — чого ж іще? Вони мов хочуть сказати, а то й кажуть криком, часом відчайдушним: ми ж ваші. Ми справді такі самі, колір — хіба це так важливо: білий, чи чорний, чи сірий, чи ще якийсь? Ми хочемо бути поруч, ми будемо вам корисні, дорогі брати й сестри, ми приймемо і сприймемо серцем всі ваші правила і закони, тільки візьміть нас до себе, самим жити так незатишно й самотньо.

Але їхні благання лишаються без відповіді, або ж відповіддю стає та ж агресія, побиття, а то й забиття до смерті. Ті ж, хто лишаються живі, зализавши рани, знову й знову роблять безуспішні спроби потрапити до гурту. Вони мов сподіваються на якесь диво, не вірячи, що все повториться знову і знову — остракізм, побиття, вигнання. Щоправда, є й такі, що тільки наближаються й за перших ударів тікають, хоч за деякий час роблять спроби наблизитися знову, ще і ще раз спокушуючи долю.

Та найтрагічнішу ситуацію, як розповідав мені знайомий орнітолог, довелося спостерігати одному його колезі. Він зауважив якось пару білих (чи білуватих) ворон. Той орнітолог порадів за них, так ніжно ця пара ставилася одне до одного. Коли котресь із них знаходило насінину, крихту хліба чи іншу поживу, обов’язково ділилося з іншим. А як зворушливо вони чистили одне одному пір’я, як торкалися одне одного дзьобом до дзьоба! Та, як виявилося, належали вони до різних підгруп чи підвидів за характером білих ворон.

Якось орнітолог став свідком, як одна з білих ворон (за йому відомими ознаками він визначив, що це самка) раптом стривожилася, знялася в повітря, відлетіла трохи і стала кликати свого коханого.

— Кар! Кар! — голос її, орнітолог міг би заприсягтися, був тужливим, хоч і закличним.

Незабаром той чоловік усе зрозумів. На деревах неподалік приземлилася зграя чорних ворон. Летіти до них і закликала біла ворона свого коханого. Та він не послухався. Підлетів трохи, каркнув і спинився.

Повагавшись, біла ворона все ж полетіла до чорних одноплемінників. Сіла вона спочатку на окрему гілку, а потім перелетіла ближче. Тут на неї й звернули увагу спочатку один чорний птах, потім інший. Перший удар був, очевидно, не дуже сильним. Та від другого бідолашна білявка не втрималася на гілці. Звичайно, вона не впала, а легко приземлилася, розкривши крила, хоч і захиталася при цьому. На неї налетіла одна ворона, потім друга, третя, четверта. Били по черзі.

Нарешті її напарник не витерпів і собі полетів до місця побоїська. Угледівши нову жертву, ворони кинулися за ним. Все ж йому вдалося втекти, а заодно й відвернути увагу від своєї подруги.

Через якийсь час він вернувся. Чорної зграї вже не було. Біла ворона безпомічно лежала на землі. Коли ж ворон підлетів до неї, вона заворушилася, спробувала підвестися. Їй це, хоч і не з першого разу, якось вдалося. Зрештою, вона, геть поскубана, з плямами крові на пір’ї, поволі пошкандибала по холодній сирій землі. Поруч, раз у раз торкаючись її крилом, немов підпираючи в цій нетвердій ході, дибав її вірний білий товариш.

— Через кілька днів вона таки змогла злетіти, — сказав той орнітолог. — Але відтоді я перестав за ними спостерігати. Не стачило сили. Я знав, що буде далі. А допомогти їм нічим не міг.

…Як тобі, моя люба біла воронко?..

Запах вітру

Коли звідкись у черговий раз прилітає вітер, часто приносить із собою запахи. Трави, диму, листя, тварин, бензину, пилу, багатьох ознак присутності в нашому світі людини. Ледь уловимі запахи.

Якось відчув на хвилю щось незрозуміле.

Вже потім подумав, що воно було схоже на запах дитячих пелюшок, які не випрали, а просто чомусь повісили просушитися.

Але часто вітер нічим не пахне. Він просто вітер. Про такого кажуть — свіжий вітер.

За вітром підсвідомо очікуємо дощу. Особливо коли небом пливуть великі важкі хмари.

Інколи здається, що вітер не розгойдує, намагаючись зламати, дерева, бо — сильний, а гойдається на гіллі. Може, згадав час, коли був молодим, юним вітерцем, вітерцем-дитиною, а може, прилетів зі степу чи й пустелі, де дерева не ростуть, де є простір, у якому можна донесхочу розгулятися, але не можна ні за що зачепитися.

І взяти із собою запахи чи хоча б один запах. Який полетить із тобою.

Наприклад, першого міста або першої людської оселі, що виникне на шляху.

Старого верблюда, що задумливо вдивляється в безкінечний простір, мовби прагне побачити вітер, який обвіває своїм гарячим диханням боки.

Вітру хочеться підхопити його, перенести через море, що відкриється он за тим пагорбом… Хай би його побачили там, де ніколи не бачили живих верблюдів.

А вже за морем старий абориген іншої землі віддає вітру цівку сивого, як і сам, диму зі своєї люльки. Дим неминуче розсіється, сам стане частиною вітру, але якась його молекула збереже… як це тепер модно казати… Свою ідентичність?..

Зрештою вітер — це теж потоки невидимого, але відчутного, сконцентрованого повітря. Він десь неминуче ослабне. Вже слабне.

— Такий вітрисько, — каже жінка, котра збирає з мотузки і гілок дерева розвішані вже сухі речі. На мить притуляє одну з тих речей, може, сорочку чоловіка, до обличчя, вдихає запах. Враз на обличчі проступає збентеження. Вона вловила щось чуже. Чи досі не знане.

Потім посміхається. Бо пригадує, як та сорочка пахла потом. А вона знайшла в кишені сховані чи забуті гроші. Віддати чи теж приховати… Дорікнути чи віддати з посмішкою? Зрештою вирішила, що купить на них хліба, якраз скінчився, буде на вечерю, коли чоловік повернеться з роботи.

Дорогою бачить морозиво, яке продає засмагла дівчина з облупленим носом. Купує цілих три порції. Для себе, чоловіка і внука. Внук має прийти завтра, вона покладе морозиво в морозильник.

Але це буде після того, як промчиться і десь заспокоїться вітер. І вже не буде вітром.

Поки що жінка несе випраний одяг до хати. Вітер наостанок намагається вирвати з її рук хоча б маленьку хустинку. Та далі летить тільки ледь вловимий запах свіжості. І розтає.

У повітрі раптом починає відчуватися інший запах — чогось прілого. Ні, начеб не прілого, а прогірклого.

Раптом думається: то пахне час. Древній, старезний час. Вітер десь підхопив його частинку, що перетворилася у запах.

На подвір’ї нашого будинку, яке його жителі називають аеродинамічною трубою, вітер завжди особливо відчувається. Як каже один мій знайомий: проти фізики не попреш. Можна тільки відкрити ще не відкриті її закони. Просто в якийсь момент відчути — те й те відбувається тому то й тому.

Претендую на закон потреби вітру в запахах. Для чогось же він їх підхоплює за собою…

Старезний ворон сидить на гілці дерева, яку розхитує вітрисько, сидить чіпко і, здається, каже:

— Чоловіче, вітер проживе і без цих законів. Нащо вони йому? Вони є, і він є. А може, й немає їх. Чи ти, може, сьогодні десь хильнув?

«У тому-то й річ, що ні, — відповідаю подумки ворону. — Просто настрій такий. І хочу вловити якийсь нерозгаданий запах. Щось несеться в повітрі, пахне, а що…»

Вітер дужче шарпає поли піджака. Запахи зникають. Помічено: чим вітер дужчий, тим їх менше.

Ворон відривається від гілки, і вітер несе його на своїх невидимих крилах. Підкидає догори. Я раптом, перш ніж зайти до під’їзду, відчуваю, що вітер таки пахне дощем. Передчуттям його. Але хіба передчуття має запахи? Як і сам вітер, коли без будь-яких домішок.

Розмова в дорозі

Я дуже здивувався, коли прочитав, що Франц Кафка, один із батьків модерної літератури двадцятого століття, виявляється, вельми любив Флобера. Буквально захоплювався його творами. І що потім, виходячи з цього захоплення, деякі критики проголосили Флобера мало не попередником Кафки. Все це здається дивним. Навіть більше ніж дивним. Флобер шалено працював над виробленням свого аж надто досконалого стилю. Списував стоси паперу в пошуках єдиної, неповторної, саме такої, яка ось тут потрібна, фрази. Кафка писав одразу майже чистовики.

Флобер зображав людину як частину суспільного життя. Тих процесів, які властиві чи то далекому третьому століттю до нашої ери, як у «Саламбо», чи то сучасному йому століттю дев’ятнадцятому, як у знаменито-легендарній «Пані Боварі» чи у «Вихованні почуттів» і «Простій душі». У тій же «Пані Боварі» він психологічно-реалістично зобразив жінку, людину, котра живе ілюзіями (звідси й «боваризм»), не розуміючи життя реального і втікаючи від нього у химерних прагненнях ліричного ідеального життя і почуттів.

Кафка зображує цілковито абсурдні ситуації (пригадаймо романи «Процес» і «Замок», оповідання «Перевтілення» і «У виправній колонії») якось так просто, мовби механічно, й водночас глибоко, що вони видаються достовірними. Твори Кафки настільки багатозначні, що піддаються множинному трактуванню і справді схожі на контурні карти, на яких читач може побачити, відтворити в уяві те, що він захоче. То чому Кафка любив творчість Флобера і захоплювався ним? Може, тому, що розумів — так йому не написати, а може, відчував: він інший, інакший, і Флобер вчить, що треба писати інакше, не по- флоберівськи, а по-кафкіанському…

І в якийсь момент перед очима постала картина, якої в реальності не могло бути, адже Кафка народився через три роки після смерті Флобера.

Молодий пасажир потяга, який їде, скажімо, з Парижа до Відня чи Праги або, навпаки, з Праги до Парижа, бачить, як поважний пан виходить зі свого купе й кудись прямує. Жахлива думка пронизує Кафку (а це він), і він рушає слідом за тим пасажиром. Наздоганяє його аж у тамбурі, біля дверей, що ведуть назовні, і бере за руку. Той здивовано повертає до молодика голову.

— Не треба цього робити, — каже Кафка.

— Що — не треба робити? — питає Флобер, а це теж він.

— Адже ви хотіли кинутися з поїзда…

— Чому ви так вирішили?

— Н-не знаю, — бурмоче Кафка. — Мені… Мені чомусь здалося…

«Хреститися треба, коли здалося», — сказав би в такому випадку українець, але Флобер француз, тому каже:

— Я просто хотів постояти біля дверей… І подихати… Знаєте, у мене задишка… До того ж, коли дивишся на пейзаж, що мовби також рухається за тобою, краще думається.

«Он як?» — Кафка лякається від свого розчарування, від химерної думки, що з’явилася перед тим, від своєї хворобливої уяви.

А Флобер уважно дивиться на нього.

— Ви, мабуть, пробуєте писати, юначе?

— Т-так… Дещо пробую, — Кафка ще більше розгублений.

— Виходить, я вгадав, — Флобер трохи веселіє. — І у вас дуже багата уява… Не лякайтеся її… Це добре для письменника… Треба тільки вміти часом приборкати, спрямувати у правильне русло… Єдино можливе русло…

Франц раптом відчуває, розуміє, що цей пан (десь він його вже бачив) от-от зникне. Не вистрибне з поїзда, а просто зникне. Розчиниться в повітрі.

«Це ж Флобер, — раптом здогадується він. — Я бачив його портрет у книжці. Але ще нічого не читав. Яка ганьба… А раптом він запитає, чи я читав щось із його творів… Краще б мені зникнути…»

Але наступної миті зникає не він, а таки Флобер. Кафка стоїть біля вікна і дивиться на пейзаж, що бачить за вікном. Ні, пейзаж не рухається разом із ним. Дерева, будинки, візник, котрий поганяє свого коника, з’являються і зникають.

Химерна думка виникає у Кафки. Що дерева, будинки і чоловік на возі разом зі своєю шкапою забігають наперед, щоб потім десь постати перед ним ще раз. Невже таке можливе? Хіба в уяві.

З дверей сусіднього вагона в тамбур заходить старий чоловік у залізничній формі.

— Ваш квиток, пане, — каже він.

— У мене немає квитка, — не знати чого відказує Кафка, хоч квиток у нього є.

— Тоді доведеться заплатити штраф, — радіє контролер.

— Добре, я заплачу, — слухняно погоджується Кафка. — Заплачу за себе і за… Тут ще один пасажир не має квитка.

— І вас обох я висаджу на найближчій станції, — суворо додає старий контролер.

«Оце вже ні, — думає Кафка. — Доведеться йому показати квитка… І коли повернуся до Праги, обов’язково прочитаю цього зануду Флобера, якому, бачте, всього лиш захотілося постояти біля дверей. Певно ж, уже є переклади його німецькою».

ІІІ. Нобелівка і яблука

Література та її творці

Катерина

Для мене, хай пробачить вже дуже шанований Іван Петрович Котляревський, новітня українська література (сучасна, така, яка твориться значною мірою й тепер) починається не з «Енеїди», а з «Катерини» Тараса Шевченка. Бо «Енеїда», хоч і написана живою нашою мовою, все ж є переспівом, травестією, а радше пародією на Вергілієву «Енеїду». А «Катерина» — твір воістину новаторський. Не лише для того часу.

Прийнято чомусь вважати, що Шевченко попрощався з романтизмом пізніше, коли побував в Україні й заново, вже очима дорослої, зрілої людини побачив тодішні українські реалії. За таких тверджень хочеться спитати: «А “Катерина”?» («Гайдамаки» все ж історія, суміш романтичних візій і кривавої драми).

«Катерина» написана 1838 року, того самого, коли Тарас Шевченко, двадцятичотирирічний українець, нарешті став вільною людиною. Наприкінці того пам’ятного року й народилася поема, з якою в українську літературу увірвалося, зашуміло, заплакало, заридало реальне українське життя, таке, як воно тоді було, а сказати б правильніше — заростало чортополохом, крізь який ледь-ледь пробивалося правдиве зерно.

Про «Катерину» написано багато. Переважно засуджувалася легковажність, сліпа довірливість самої Катерини, котра так легко віддалася заїжджому москалеві. І москалеві діставалося. А от батькам Катерини співчували, писали про їхню драму, біль, коли мусять, мовляв, заради захисту моралі, народної моралі, вигнати з дому рідну дочку. Недавно довелося навіть прочитати, що захищали одвічну родову мораль. Так і хотілося сказати: киньте, шановні, щось тут не так. Якщо ця мораль здатна призвести до загибелі людини, а її дитину зробити нещасною, поламати долю — то я проти такої моралі.

Звичайно, Катерина зробила недобре. Утім, чому недобре, адже не просто шукала лакоминки, а покохала, довірилася коханому?! Мати й батько, особливо мати, нібито страждають, проганяючи збещещену дочку. Звичайно, той москаль-офіцер робить украй підло, обдурюючи, а потім кидаючи дівчину. Але ще підліше, огидніше чинять найрідніші люди — батько й мати Катерини.

Якщо добре вчитатися в поему, то бачимо, що чинять вони виключно під впливом людського осуду, під впливом глузувань отих кумась, цокотух, яких виразно засуджує й поет:

Бодай же вас, цокотухи,

Та злидні побили,

Як ту матір, що вам на сміх

Сина породила.

Страшні, разючі в поемі сцени поневірянь Катерини, яку люди (добрі, лагідні українці) не пускають з маленькою дитиною переночувати, сцена зустрічі з батьком-зрадником малого Івася, самогубства бідної покритки. Але для мене найстрашніші слова Катерининого батька:

Молись Богу та йди собі —

Мені легше буде.

Легше від того, що піде поневірятись рідна дочка? Що він підписує вирок не тільки їй, внукові, а й своїй самотній старості? Родова мораль? Але ж Івась не ставав яничаром, не йшов за батьком у Московщину, а лишився б удома, виріс би щирим українцем, орав би землю, а не просив милостиню, доглядав би діда з бабусею, співав би українські пісні. Літературні твори, спогади показують зовсім інші долі, коли не раз дівчата-покритки виходили заміж за вдівців, а то й парубків. Батьки ж Катерини визначили дочці найболючішу, найтрагічнішу долю. У чомусь вони гірші за Гонту з «Гайдамаків», який, бажаючи стати лідером повсталого натовпу, вбиває рідних дітей. Відсутність звичайного милосердя — це й відсутність моралі за великим рахунком.

Так, долю Катерини можна проектувати на долю України. Скільки простих і не дуже людей (українців!) зраджували їх. Катерину і Україну. Ну, а думка — а що скажуть сусіди (по вулиці, селу, державі)? — не раз змушувала ставати тих же українців підляками й душогубами. Ота залежність від чужої думки, чужих слів починалася саме на побутовому рівні. І навіть ставала та продовжує ставати основою нашої державної політики.

Прийнято вважати, що Шевченко співчуває Катерині, хоч і засуджує свою героїню. На мій погляд, усім строєм поеми він не так засуджує, як виправдовує її.

І ще про таке. Зустріч Катерини з москалями на засніженому шляху можна сприймати і як символічну картину, і як видіння, а більше видіння-засторогу. Особливо актуальну тепер. Чи не лишали ми своє майбутнє обіч шляху, як лишила Катерина малого сина?..

За драматичністю образ Катерини у Шевченка можна порівняти хіба з Мариною з однойменної поеми, яка починається напрочуд поетичним образом:

Неначе цвяшок, в серце вбитий,

Оцю Марину я ношу.

Та тільки покритка Марина підпалює панський палац. І стара матір йде разом із нею, і гинуть обоє.

Якщо «Катерина» писалась у Петербурзі на межі 1838–1839 років, то «Марина» у засланні, на Косаралі, у вересні— грудні 1848 року. Позаду були подорожі в Україну, зокрема й на Волинь, як тодішнє поетове сьогодення — солдатчина і болючий спогад про рідну землю, попереду — слава, поетова заповідь і розбуджена ним Україна — Катерина, Марина, Доля.

Рядок

Що Тарас Шевченко геніальний поет, тепер не визнають хіба люті вороги українського слова й українського народу взагалі. Природа ж геніальності — що воно таке, як і в чому виявляється, чому цей, а не інший — споконвіків хвилювала людство. Геній, окрім всього, — завжди новатор, людина, котра дивиться на світ не так, як інші, навіть дуже талановиті люди. Несподівано, неочікувано. Твори геніїв завжди звучать так, мовби цей автор відкриває істину саме сьогодні, саме тобі, бачить те, чого не бачили інші, його ровесники, а тепер і ти — персонально.

На мій погляд, не треба й нікого переконувати, що Шевченко збудив націю, навіть створив її, хоч у його поезіях жодного разу не прочитаємо слів «українці» чи «український народ», що до нього в українській літературі так не писали.

Різницю між геніальним поетом і поетом просто гарним, талановитим можна проілюструвати на прикладі Шевченка і Пантелеймона Куліша. Точніше, історії однієї з ранніх поезій нашого національного генія — «До Основ’яненка», написаної 1839 року. А ще точніше — чотирьох рядків із неї. Отих, одних з найвідоміших Шевченкових:

Наша дума, наша пісня

Не вмре, не загине…

От де, люде, наша слава,

Слава України!

Коли я вперше прочитав їх, подумав: «Як гарно, точно й образно сказано». А потім із здивуванням довідався, що в самого Шевченка спочатку, в першому виданні «Кобзаря», було інакше:

Наш завзятий Головатий

Не вмре, не загине…

От де, люде, наша слава,

Слава України!

Виявляється, то Куліш виправив «Наш завзятий Головатий» на «Наша дума, наша пісня». Признаюся, я тоді ще подумав: «Як добре, що Куліш так відредагував, хай навіть самого Шевченка. Бо хто такий Головатий? А думи, пісні українські справді житимуть завжди. І в них українська слава». Я тоді ще не знав, що мимоволі солідаризуюся зі словами Куліша, котрий аргументував своє редагування Шевченка тим, що, мовляв, Головатий «лицо не очень важное и малоизвестное народу и историкам».

Та щось мені муляло. Оскільки я особа допитливо-в’їдлива, то взявся шукати, що ж відомо про того Головатого, якого Шевченко чомусь вважав «славою України» і був переконаний, що він «не вмре, не загине», що в ньому «наша слава, слава України».

Так я довідався і про нарис Григорія Квітки-Основ’яненка «Головатий», у відповідь на який Тарас написав свого вірша, і про історію Чорноморського козацького війська, яке, власне, Головатий і створив. І тут мені захотілося, за прикладом Некрасова, який уперше прочитав Достоєвського, закричати: «Геній! Геній! Ось що таке геній!» Бо…

Антін Головатий був ще молодим козаком, писарем, коли за наказом Катерини Другої зруйнували Запорізьку Січ. З-поміж інших пішов далі, на захід, де між Південним Бугом і Дністром створили Бузьке вільне козаче військо. Під час російсько-турецької війни ці козаки стали на бік Росії. Головатий, тоді вже визнаний отаман, очолив здобуття фортеці Березань. Своєю відвагою і швидким розумом сподобався царському фавориту Григорію Потьомкіну, котрий любив називати себе «козаком Грицьком Нечесою». І у відповідь на слова «Якої нагороди хочеш за свої послуги, козаче?» сказав: «Чи не можна, ваша милосте, козаче військо відродити?» Ошелешений Потьомкін несподівано погодився клопотати перед царицею. Так 1788 року з’явилося «Військо вірних чорноморських козаків», у якому Потьомкін був «великим гетьманом», а Головатий став полковником.

Значення цього факту важко перебільшити. На турецьких землях ще існувала Задунайська Січ. Але то на чужій землі. А в Україні частина козаків була перетворена в кріпаків, а інші стали солдатами регулярної російської армії. Ліквідовано поділ Лівобережної України на полки й сотні. Саме слово «козак» витравлюють з народної пам’яті. А тут з’являється ціле військо!

1792 року Потьомкін помирає, і над існуванням війська нависає катастрофічна загроза. І тоді Антін Головатий відважується на, без перебільшення, героїчний вчинок. Їде до Петербурга і переконує владців і саму імператрицю, що військо треба зберегти. Воно може прислужитись, якщо не у своєму, то в інших краях. Скажімо, на щойно приєднаній Кубані.

Так з’явилося Чорноморське козаче військо. Але це ще не все. Головатий добивається, щоб військо пішло на Кубань не тільки з усією своєю зброєю, а й клейнодами, прапорами й хоругвами, «до яких козаки вельми звикли». І вони рушили. Тобто Головатий зумів не тільки зберегти залишки національних Збройних сил, а й символізував і забезпечив незнищенність серед українського народу, хоча б певної його частини, славетного й героїчного духу козаччини. Почалася саме українська колонізація Кубанського краю. Чорноморське козаче військо тривалий час мало права автономії, зберегло певні козачі вольності, а кубанські козаки аж до тридцятих років XX століття спілкувалися майже виключно українською мовою. Справді-бо, Головатий зберіг і повів за собою ту Україну, яка хотіла бути вільною й робила чужі землі своїми. Яка розсувала українські обрії навіть в часи бездержавності.

Все це геніальним зором і чуттям зумів побачити Тарас Шевченко. Як і те, що такі, як «завзятий Головатий», не вмруть, не загинуть, бо вони не просто бережуть думи і пісні (багато хто хотів би, щоб у нас тільки це й лишилося), а велич українського духу. Його зброю і символи. Славу України, для якої потрібні хоча б символічно пронесені зброя, клейноди і прапори, хоругви.

У радянські часи любили протиставляти «полум’яного поета-революціонера» Шевченка і «українського буржуазного націоналіста» Куліша. Насправді ж обоє були патріотами України. Тільки Куліш — просто гарним поетом, просвітителем, автором першого українського історичного роману «Чорна рада», а Шевченко — генієм з дивовижним геніальним чуттям і вмінням розказати не лише, за словами того ж Куліша, «про що промовляють нам наші могили», а й що значать в нашій історії ніби маловідомі імена і вчинки.

Один відредагований рядок…

Воля

Так виходить, що Пантелеймон Куліш опосередковано причетний не лише до поезій, а й до прози Тараса Шевченка. Відомо, що з квітня 1850-го по травень 1857 року Шевченко не написав жодного вірша. Зате в Новопетровському укріпленні з-під його пера вийшло аж 15 повістей (сам автор казав, що біля двох десятків) російською мовою. Вдумайтеся: за неповних сім років — п’ятнадцять повістей! Чи й більше. І це в умовах солдатчини!

Збереглося дев’ять повістей, п’ять у автора викупив, кажуть, той же Куліш і… спалив, бо вважав, що ці прозові твори, до того ж написані російською мовою, не гідні пера нашого національного генія. Мимоволі думається: «Добре, що хоч усіх не спалив». Інакше не прочитали б про подорожі Шевченка Україною (зокрема й Волинню), не знали б чимало цікавих фактів автобіографічного характеру. А що писав російською… Так жив (служив!) у російськомовному середовищі, до того ж у той час не було жодного українського часопису й видавництва, та й не приховував Тарас Григорович, що хотів хоч якихось грошенят своїм пером заробити. Хоча б на дорогу з неволі.

Не вдалося. Зате лишилися повісті не лише як факт прози Шевченка, а й свідчення його таланту не лише як поета й художника, а ще й прозаїка. Це особливо видно в перекладі повістей українською, що повертають справді їхню українську душу, зокрема в чудових перекладах прекрасного українського письменника і блискучого знавця мови Бориса Антоненка-Давидовича. Шкода, що до 200-річчя Тараса Григоровича виходили повісті в перекладах сучасних українських письменників, а не Антоненка-Давидовича.

Та найкращим, ну просто суперовим зразком Шевченкової прози для мене є його «Щоденник» («Журнал»). Читати його в перекладі Олександра Кониського за редакцією Анатолія Шевчука й із коментарями Валерія Шевчука — цілковита насолода. Це справді щоденник, не вимучений, не навмисний, а природний, щира розмова автора із самим собою, Богом і світом. І чудова проза! Тут я на сто відсотків згоден з Валерієм Шевчуком, який трактує «Щоденник» ще й як художній твір.

Але я хочу сказати про один з невеличких епізодів «Щоденника», твору, який загалом міг би, без перебільшення, бути названим автобіографічним романом. Це запис від 28 червня. На мій погляд, це чи не найпсихологічніший епізод в усій українській літературі взагалі.

Отож 28 червня 1857 року. Шевченко все ще в остогидлому Новопетровському укріпленні, рядовий окремого батальйону Оренбурзького піхотного корпусу. Але вже є звістка від графині Толстої з Санкт-Петербурга про «височайшее помилование», інші обнадійливі листи — Лазаревського, Еккер… Немає одного — офіційного паперу про звільнення поета від осоружної солдатчини. Саме очікуючи оту казенну бомагу, й починає Шевченко 12 червня вести свій «Журнал» («Щоденник»). Яким болем, аж гарячим від бажання давно очікуваної волі струмують записи! Як виглядає наш Тарас пароплава чи човна, воістину біле вітрило волі! Во-лі!!!

І тут трапляється ота мерзенна пригода. Шевченка викликають до коменданта фортеці Ускова. І той замість наказу про звільнення… Утім, процитуємо: «І комендант, замість привіту, подає мені якусь бумагу. Я був певен, що то наказ про моє визволення. Читаю і власним очам не йму віри. То було донесення комендантові від поручника Кампіньйоні, що нібито я, будучи напідпитку, заподіяв йому образу, вилаявши його в батька і в матір. Свідками сього стають і приїжджі офіцери».

Кампіньйоні просить і вимагає притягти рядового до відповідальності «по всей строгости закона» і негайно провести слідство. Даремно Шевченко пояснює, як було насправді. А насправді він просто відмовився пити з поручником і отими приїжджими його приятелями. У нього є свідки, що було саме так. Та що з того… Як каже комендант, «ви лише солдат, а він офіцер». І його свідки, точніше лжесвідки, — дворяни, офіцери. Комендант радить йти й, пересиливши себе, просити вибачення. Інакше він мусить дати хід наклепу, а там можливе доправлення знову в Оренбург і — прощай воля. Або принаймні затримка ще на кілька місяців. А можливий і суд, і новий вирок.

Боляче читати Шевченкові думки, а ще болючіше те, що він дві години чекав прийому в «цієї гадини», як просив прощення (за незавдану образу), перепрошував. Доки нарешті поручник не згодився забрати донесення за умови, що Шевченко виставить четвертину відра горілки та ще й вип’є з ними. З негідником і його «свідками».

Шевченко йде по горілку, а Кампіньйоні — щоб забрати своє донесення. Можна було, звичайно, зберегти гідність, відмовитися, спробувати викрити підлість, але… Але перед ким? І на порозі самісінької очікуваної, неймовірно знову далекої, як пташка в небі, волі. Яка трагедія великого поета, що все життя, всією своєю творчістю оспівував цю волю!.. Що підносив як найвищу цінність саме правду і людську гідність…

Кінцівка запису чи то новели-драми: «Принесли: мою горілку, а він свою ябеду. Кличе він своїх благовірних свідків. Один з них, подаючи мені свою пухку руку, що ще й досі тремтіла з похмілля, промовив до мене: «А що, батеньку, ви не хотіли по добрій волі познайомитися з нами, як годиться з благородними людьми, так ми вас примусили.» Після сієї короткої промови п’яне вже товариство зареготало, а я трохи-трохи не промовив: поганці! Та ще й патентовані поганці».

Ще будуть записи у фортеці, подібні до запису від 10 липня з його тужливим: «А вітер усе той самий. І туга та ж сама. Дощ продовжує обмивати молодого місяця».

Останнє речення для мене вартує багато, це поетичний шедевр, хоч і написаний прозою.

А перед дорогою до Астрахані, Нижнього Новгорода, Москви, Санкт-Петербурга, а потім в Україну був епізод, що озвався в «Щоденнику» таким болем.

Над Мангишлаком на зміну дощам прийшли вітри, що замели сліди негідника Кампіньйоні.

Звістка про волю, вже офіційна, прийшла 21 липня 1857 року. Поету лишалися менше чотирьох років умовно вільного життя. І безсмертя.

Заручник Максим Рильський

Мартиролог шістдесятих

Шістдесяті роки двадцятого століття відомі насамперед назвою дисидентського (спершу просто літературного) руху, якому вони ту назву позичили. А ще — кінцем хрущовської відлиги і першим, уже новітнім, покосом української інтелігенції. І мало хто зауважив, що неповне десятиліття — 1962–1970 роки — наповнене тяжкими втратами для України, її культури, літератури, яких не трапилося в жодному з інших десятиліть. Звісно, були трагічні, сповнені репресій тридцяті, але тоді пік припав на 1937-й, загинуло багато і видатних, і не дуже письменників. Але щоб так — смерть з якоюсь лютою, навіть методичною послідовністю забирала рік за роком по одному, два, а то й три не просто гарних творців українського слова, а великих, навіть геніальних письменників — такого ні до, ні після не траплялося. Судіть самі.

1962-й — покидає цей світ геніальний володар українського поетичного й прозового слова і водночас неприкаяний блукалець і втікач Тодось Осьмачка. Наступного, 1963-го — відразу три незагойні утрати: в діаспорі помирають творець власної «держави слова» Михайло Орест (Зеров) і майже однаково блискучий поет і прозаїк, водночас пророк майбутнього України Іван Багряний, а в Україні — надто передчасно «молодий витязь української літератури» Василь Симоненко. 1964-го відходить безперечний класик, один із ліпших наших поетів і перекладачів усіх часів Максим Рильський. А на початку наступного, 1965-го, лягає у холодну зимову землю чи не найчутливіший український лірик Володимир Сосюра. Рік 1966-й забирає письменника, значення якого для нашої літератури ще належить оцінити, — блискучого творця української пригодницької, справді масової літератури, Юрія Дольд-Михайлика. На початку осені 1967-го лягає в труну Павло Тичина (творчо давно похований самим собою заживо) геніальний, що підніс українське слово на нечувану тремтливу висоту. 1968-го — знову дві болючі втрати: у діаспорі відходить великий співець «української Еллади», поет-воїн Євген Маланюк, а в Києві — геть молоденький, що створив чи не найпронизливіші поезії українською, Леонід Кисельов. 1969-го майже непомітно відходить «український да Вінчі» ХХ століття — письменник, філософ, фольклорист, етнограф, археолог, історик Віктор Петров-Домонтович, чи не найзагадковіша постать української літератури взагалі. І нарешті 1970-го передчасно помирає великий філософ нашої поезії, творець пісенних шедеврів Андрій Малишко.

Некролог Маланюка

У цьому ряду втрат смерть Максима Рильського — так само невідболена, відчахнута вельми плодовита гілка. А ще знаменна особливого роду разючим некрологом «Над могилою Максима Рильського», який прийшов з-за океану, там же надрукований, у якому один великий поет — Євген Маланюк — писав про іншого, котрий лишився в «підсовєтській Україні». На тлі велеречивих і в той же час офіціозно-сухих некрологів в УРСР це слово над свіжою могилою вирізнялося людяністю, неочікуваною доброзичливістю і глибоким аналізом як творчості, так і особи померлого.

Треба сказати, що полеміка між Маланюком і українськими радянськими поетами тривала від початку 20-х років ХХ століття. У підрадянській Україні стало своєрідним ритуалом проклинати Євгена Маланюка поряд з Дмитром Донцовим, називати його фашистом і людиноненависником, навіть викликати його на поєдинок, як це зробив Володимир Сосюра. Був навіть парадоксальний випадок, коли Микола Хвильовий, якого вже самого обзивали фашистом, клеїв і далі цей ярлик на Маланюка. Євген Маланюк теж не лишився в боргу, і його слова на адресу того ж Рильського, як і Тичини чи Сосюри, стають жорсткішими, дружня іронія в полеміці змінюється на відвертий сарказм. Проте після війни тон Маланюка, зокрема щодо Рильського, поступово знову міняється, вже зі знаком плюс, стає дедалі доброзичливішим. Ба більше, 1951 року, ще при житті Сталіна, коли ніякою відлигою і не пахло, а того ж Сосюру громили за «націоналістичний» вірш «Любіть Україну», Євген Маланюк в одній зі статей пише, що слід очікувати від такого поета, як Рильський, творчого «третього цвітіння», неминучого повернення від славослівних віршів до справжньої поезії.

Так і сталося. Маланюк позитивно відгукувався на збірки Рильського кінця 50-х — початку 60-х років. Своєрідним підсумком цих оцінок і стало символічне «Над могилою…», хоча й сказане за тисячі кілометрів од Байкового цвинтаря. Уже в перших рядках Маланюк виразно й неоднозначно дає оцінку значенню творчості й постаті померлого: «Один із найбільш справжніх, органічних поетів нашого століття (аналогії могли б бути лише з Р. М. Рільке), але й один із найчинніших творців сучасної нашої літератури й культури. За останні ж десятиліття — це можна ствердити — виразно видатний національний діяч».

І далі: «Зі смертю Максима Рильського відходить у вічність історична постать письменника, що був архимайстром нашої поезії, великим сеніором нашої мистецької культури і людиною щедрого серця та виняткового особистого чару». Після цього Маланюк додає, що «й це не все. Не головне. Максим Рильський в нашу страшну, цинічно-підлу добу фактично був бранцем і закладником національної культури в лапах немилосердного ворога…» Вражає, як тонко й з розумінням аналізує Євген Маланюк те становище тоталітарного заручника, у якому опинився Максим Рильський, і як він виконував «свій твердий національний обов’язок» і «свою невблаганну долю»: «Без галасу і зайвих жестів. Як той вояк, що до кінця відстрілюється на останній заставі, хоч бачить, що залога вже перебита, а підмога жахливо спізнюється…»

Третє цвітіння

Таку характеристику й таку оцінку з-під пера непохитного «імператора залізних строф», звісно, треба було заслужити. І Рильський заслужив. Гадаю, і своїми поетичними збірками, виданими у 1955–1964 роках, а ще більше статтями, публіцистичними роздумами, що публікувалися в київських газетах (найбільше у «Вечірньому Києві» у 1960–1963 роках) й прикметно називалися «Вечірніми бесідами». З якоюсь особливою, довірливою інтонацією, сказати б, майже сімейною, навіть інтимною, Максим Тадейович звертався до своїх читачів. Темами розмов були й суспільно-політичні події, а більше — проблеми моральні, житейські, побутові, що в умовах тодішнього заідеологізованого СРСР значило дуже багато. Були в тих бесідах і спогади про рідне село, про розумних талановитих односельців, подорожні нотатки, у яких поставала Україна з її неповторними людьми, характерами й типажами. А ще літературні портрети друзів-письменників, композиторів, акторів, відповіді на численні листи (бо ж «Вечірні бесіди» відразу привернули до себе увагу), роздуми про мистецтво, побут. Культуру, українську народну і сучасну пісню, про основу основ — українську мову.

Перейняті гумором, з чудовими образами й метафорами й водночас прості й доступні до розуміння різних читачів, «Вечірні бесіди» були колосально популярними. Розмірковувати в ті часи про «Кавказ» Шевченка, про альбом «Модне сучасне вбрання за українськими народними мотивами», про цикли козацьких, чумацьких, заробітчанських, рекрутських пісень — значило показувати, яке духовне багатство має український народ і як його треба берегти і розвивати, на чому й наголошував Рильський. І ще стверджувати: розмовляти багатою, нічим не гіршою українською мовою — престижно. То ж так писати міг справді національний діяч, який усвідомлює, що треба робити, аби порятувати, розвинути звичаї, традиції, мову, народне ремесло. Водночас застерігаючи від «шароварщини», від того, що українське — це тільки минуле.

На «Вечірніх бесідах» виростали ті, зокрема з російськомовних киян, в кого пробудиться інтерес до української культури, літератури, пісні, хто потім заговорить українською і в побуті і зрозуміє сучасність, актуальність нашої мови і культури. А скільки образів і постатей вітчизняної культури всіх часів постає в поезіях збірок, одна з яких названа символічно «В затінку жайворонка». Яким маленьким, ніжним, трепетним був той затінок, але ж був, і Рильський його відчував і розширював, доносив до сердець читачів, закликав берегти.

Випадок на полюванні

Творчість Рильського, Сосюри, Малишка, на відміну від Тичини, значення якого осягнув уже цілком дорослим, я полюбив ще в школі. «Яблука доспілі, яблука червоні…», і «Марію», і ще з десяток віршів вже тоді знав напам’ять, притому не з-під примусу. Вабила особлива інтонація, ніжні образи. І трапилося так, що першим з названих поетів постав як людина переді мною саме Максим Рильський.

У 70-і роки минулого століття довелося жити в Рівному, працювати спочатку завлітчастиною місцевого облмуздрамтеатру, потім — у редакції багатотиражної газети «Хімік». Одного разу мені сказали, що мене розшукував «професор із Києва». Заінтригований, я незабаром постав перед світлі очі столичного гостя. Він виявився не лише професором, а й доктором мистецтвознавства Миколою Йосипенком, який приїхав читати лекції у тодішньому Рівненському філіалі Київського інституту культури і прочитав мою театральну рецензію в місцевій газеті «Зміна» та вирішив запросити мене до лабораторії молодого театрального критика при УТТ (Українське театральне товариство, нині Спілка театральних діячів України).

Ім’я Миколи Йосипенка навряд чи щось скаже сьогодні навіть найзапеклішим театралам. А свого часу воно було, як то кажуть, на слуху, притому як сумнозвісного ортодокса, який громив тих, чия творчість не збігалася з партійною лінією. Його навіть порівнювали зі ще сумнозвіснішим літературним «голобельником» Лазаром Сановим (Смульсоном). Та я побачив іншого Йосипенка — він приходив вечорами до готелю, де жили молоді критики, і вів доволі-таки вільні розмови. Особливий пієтет у Миколи Кузьмовича був до Максима Рильського, його творчості, поезії, яку любив цитувати. А ще любив розповідати про те, як іноді удостоювався бути запрошеним на полювання чи рибалку «з самим Рильським». З тих оповідей Рильський поставав простим, звичайним чоловіком, котрий любить оповідати мисливські побрехеньки, розказувати анекдоти і навіть вживати круте слівце і випити добрячу чарку. І водночас — тонким знавцем літератури, мистецтва й життя взагалі. Запам’яталися кілька колоритних мисливсько-рибальських бувальщин, одну з яких я хочу переповісти.

Під час одного з виїздів на полювання, діставшись якогось села, далі у заплави їх четверо попливли човном. Назад верталися річкою ним же. Рильський хвалився новенькою закордонною рушницею, яка коштувала аж три тисячі рублів на нові гроші. Демонстрував це іноземне диво, та раптом рушниця вислизнула з рук і шубовснула у воду. Що було робити? Шкода дорогої рушниці, але вода каламутна, невідомо яка глибина, до того ж досить прохолодно. І тут побачили на березі двох хлопчаків. Хтось із мисливців сказав, що вони ж, певно, місцеві, добре знають річку.

Коли пристали до берега, один з хлопчаків згодився за десятку пошукати рушницю. Роздягнувся, пірнув раз, вдруге, а тоді випірнув і заявив, що надто глибоко, дно непевне. Хіба якби дали більше грошей, міг би спробувати. Рильський, не вагаючись, виділив ще 25 рублів.

Хлопець пірнув кілька разів, а далі гукнув, що тут на дні глибокі ями, мабуть, рушниця в таку яму й потрапила. Пірнати туди вельми ризиковано, хіба за більші гроші мона спробувати.

— Даю п’ятдесят рублів, — сказав Максим Тадейович.

Хлопець почухав потилицю й повідомив, що там, у ямах, можна й голову зломити, не те що руку. Хіба вже за сто рублів якось попробує… Сто рублів на початку шістдесятих років були великі гроші, інженери і вчителі мали таку місячну зарплату, але ж іноземна рушниця коштувала теж ого-го. І Рильський пообіцяв заплатити.

Хлопчак довго був під водою, тоді випірнув, відсапався і пірнув знову. Через кілька хвилин він з’явився з рушницею в руках. Радий Рильський віддав гроші, ще й зайву десятку накинув. Хлопці пішли до села, яке виднілося неподалік, мисливці вирішили «обмити» епопею, що завершилася щасливо. І тут до протилежного берега підійшла череда і стала переправлятися через ріку. Корови брели у воді… по черево, а в деяких місцях — по вим’я. Мисливці заматюкалися, а потім зареготали. Найбільше сміявся сам Рильський. Аж за боки брався.

— Ні, ну ви бачили такого халамидника, такого ґендляра, — сказав швидше захоплено, ніж обурено. — Отак надурити діда Максима! Ну й хлопака! На ходу підметки рве. Ніщо такого не вб’є.

Хтось запропонував піти в село, розшукати там хитрющого ошуканця, змусити, аби віддав видурені гроші. Та Максим Тадейович не погодився. Сказав, що за такі гроші й велосипеда можна купити, а мо’, й гарного костюма. А гроші він заробив, хоч і хитрістю. Щоб отак відразу зметикувати!

Очі у Рильського захоплено, навіть якось захоплено-замріяно блищали, згадував Йосипенко.

На волі — на прив’язі

Від професора Йосипенка вперше довелося почути сказане притишеним голосом:

— А знаєте, хлопці, Рильський же також сидів…

Певно, не в одного мене, судячи з позирків, першою майнула думка: «Як, і Рильський?» Я, котрий виріс на поліському хуторі, звісно, не читав некролога Маланюка, і здавалося неймовірним, що орденоносець, поет-академік, лауреат Сталінської і Ленінської премій, так пригрітий владою й винагороджений, теж був, виявляється, репресований. Ба, як дізнався згодом, одним із перших українських письменників його заарештували ще 1931 року. Правда, ув’язнення було лише річним чи й трохи менше. А через рік вийшла збірка, що стала поетовим «Рубіконом», не схожою на всі попередні, справді знаковою в його долі, бо, власне, так і називалася — «Знак терезів».

Про те, як з ним поводилися, про що питали і що в’язень Рильський відповідав, уже написано. Як і про слова, сказані наостанок: «Вы, конечно, наделали ошибок, может быть, и враг, но ведь можете и послужить Советской власти». І Рильський послужив — віршами, статтями, виступами. Але послужив досить своєрідно. Не випадково його вірші про Леніна, Сталіна (а один був навіть присвячений «сталінському канцлеру» Молотову), партію і Країну Рад той же непримиренний до совєтської ідеології Маланюк прирівнював до ритуального пиття кумису в ханському наметі ХІІІ століття, що змушені були робити колись князі-заручники.

Тоді, у князівську добу, було дві долі, два протилежні вибори — Михайла Чернігівського і Данила Галицького. Перший категорично відмовився проходити обкурення спеціальним димом, кланятись ідолам і чужим знакам, пити той же кумис, за що був негайно страчений. Данило ж пройшов усі церемонії, які робили «своїм», а повернувшись додому, взявся відбудовувати зруйновані татарами міста і села, зводити Львів і Холм. Чий вибір був правильнішим для народу і роду, України, вирішувати кожному з нас, а втім, вже розсудила історія. Тож одні вірші (від слова «ода») Рильського для нащадків справді лише літературні курйози. Не курйози — то блискуча філософська, античного відгомону поезія, статті на захист української мови і ті ж «Вечірні бесіди», що заглядали в самісіньку душу. Що будили в українців українське.

Ярлик поету

«Своїм» князям, які пройшли всі ритуали, поклялися у вірності, хани-завойовники давали особливі знаки — ярлики на право княжіння, які водночас були своєрідними охоронними грамотами. Мав таку «грамоту» і Максим Рильський.

Про те, що над ним, видатним українським поетом, завис дамоклів меч, що він міг бути не тільки заарештованим, але й розстріляним, вже не в 1931-му, а в 1938 році, широка громадськість довідалася вперше зі знаменитої закритої доповіді Микити Хрущова на ХХ з’їзді КПРС. Пізніше Хрущов детальніше розповів про це на ХХІІ з’їзді своєї партії, а ще детальніше — в мемуарах, виданих за кордоном. Правда, доводилося читати й про те, начебто ініціатором нової хвилі репресій в Україні 1938 року був присланий з Москви новий перший секретар ЦК КП(б) У Микита Хрущов. Так, він поклявся Сталіну «безпощадно викорчувати рештки українського буржуазного націоналізму», але, як свідчать факти, з представниками творчої інтелігенції, зокрема такими відомими, як Рильський, Тичина, Корнійчук, відверто загравав — як би тепер сказали, Хрущову було не чужим прагнення до популізму.

Сам же Микита Сергійович згадує, як одного дня на його стіл ліг черговий список тих, кого належало репресувати. За тодішніми правилами, існував чіткий порядок — на розстріл якої висоти птахів мав давати дозвіл «сам перший» республіки. Так-от, у тому списку Хрущов і побачив рядок: «Рильський Максим Тадейович». Як згадує Хрущов, він зв’язався з тодішнім наркомом внутрішніх справ УРСР Олександром Успенським, причетним до знищення сотень світлих українців, зокрема й відомих письменників. Успенський надав цілу папку «компромату» на Рильського. Ознайомившись, Хрущов зрозумів, що все це шито білими нитками. Він мав право викреслити прізвище Рильського з «розстрільного списку». Але це було небезпечно робити, адже про таке заступництво негайно доповіли б Берії, а той — Сталіну. Хрущов вирішив діяти інакше.

Зустрівшись з вождем, він сам порушив питання про недоцільність знищення «відданого партії видатного радянського поета». Сталіна аргументи Хрущова не переконали. І тоді Хрущов навів останній доказ: Рильський — автор слів прекрасної пісні про товариша Сталіна, яку співає весь український народ. Як виявилося, пісню, яка починалася словами «Із-за гір та з-за високих сизокрилий орел летить», Сталін чув. Тому спитав:

— Что, это действительно Рыльский написал?

— Да, товарищ Сталин, — відповів Хрущов. — Враг не мог написать таких проникновенных слов.

Сталін заперечив — ще й як можуть маскуватися вороги народу. І сказав, що пісня може звучати без прізвища автора слів. Тоді Хрущов наважився на ще один випад — а раптом все ж хтось запитає: «Хто автор таких чудових, прекрасних слів про товариша Сталіна і де він зараз?»

Сталін замислився і, як згадує Хрущов, сказав після довгої паузи:

— Передай этому дураку Успенскому — пусть не трогает Рыльского.

Наказ вождя — закон, і поета не зачепили. Більше того, незабаром нагородили орденом. Історія ж ця має закінчення в стилі театру комуністичного абсурду. Наступного року заарештували (а потім і розстріляли як ворога народу) вже самого Успенського. Одним із головних звинувачень на адресу ще недавно могутнього наркома було те, що він хотів знищити видатного українського радянського поета, вірного сина партії і народу, автора слів прекрасної пісні про товариша Сталіна — Максима Рильського. Сталінський опричник потрапив у власну пастку. Як кажуть — no comments.

Чарка горілки і два видатні ізгої

Відомо, яким затятим мисливцем і рибалкою був Рильський. Водночас існувала приказка, що зайці радіють, коли дізнаються, що Максим Рильський і Остап Вишня знову вирушили на полювання. Бо любили просто бродити лісами й полями, чаркуватися й розмовляти, розмовляти. Справді, на світлинах 1946–1956 років на полюванні й поза ним Рильський найбільше зафіксований поряд із Вишнею. У тісних компаніях, а то й удвох.

Обоє були репресовані: Рильський відсидів неповний рік, а Вишня, як сумно жартував, «пройшов свою десятирічку», тобто цілих десять каторжних літ, і вийшов лише тому, що згадали про його сатирично-гумористичний талант і використали в боротьбі з тими ж «українсько-німецькими буржуазними націоналістами». Цікаво було б послухати, про що говорили на самоті два славетні «вороги народу». Про що згадували. За чаркою і без неї.

А що обоє любили випити — факт. Рильський, особливо у повоєнні роки, міг дозволити собі добряче начаркуватися навіть на прийомах в ЦК, на святкуванні всіляких жовтневих річниць. Було що заливати й намагатися забути за такого життя, коли навіть поета-академіка, лауреата найвищих премій змушували принизливо каятися у всіх можливих і неможливих гріхах.

Та за тією ж чаркою, як згадував професор Йосипенко, Максим Тадейович якось розповів, як він, коли випустили з Лук’янівської в’язниці, довго стояв перед ворітьми. Бо не вірилося, що вже на волі, здавалося, що це помилка, що от-от гукнуть вертатися назад. А коли вернувся додому, то налив собі повну чарку, але довго сидів, дивився на неї і думав. І не міг торкнутися чарки, а потім, коли взяв пальцями, рука наче закостеніла. Так і просидів півгодини, а мо’, й цілу годину. Щоб потім почати пити…

Покаяння і впертість заручника

Який то був справді цинічно-мерзенний час, видно хоча б із напіванекдотичного, але реального виступу сталінського опричника Лазаря Кагановича, знову присланого пам’ятно-голодного 1947 року на посаду першого секретаря ЦК КП(б) У. Він вкотре взявся громити ще до кінця недобиту українську інтелігенцію, зокрема письменництво, і грізно запитав на пленумі: це ж яку, мовляв, Раду має на увазі поет Рильський, коли пише «Я син Країни Рад»? Чи не буржуазно-націоналістичну Центральну Раду? І ще кинув купу абсурдних звинувачень.

Рильському знову довелося виправдовуватися й каятися. У гріхах і помилках. Причому робив це він якось так, що, коли читаєш його покаянні виступи 1946–1949 років, виникає враження, що кається щиро: ось я, мовляв, який негідник, хоч ще, може, й виправлюся — повірте мені. Прикро й незручно читати. Та ось до рук потрапила збірка статей і есеїв Рильського про українську мову «Як парость виноградної лози…», видана вже по його смерті. І там є кілька статей, написаних і (що цікаво) надрукованих у ті ж 1946–1949 роки. «Грішник» Рильський, що так ревно кається, водночас проникливо пише про українську мову, давню й сучасну українську літературу, про багатство тієї ж мови. Зробивши реверанс на адресу «братньої російської мови», поет застерігає проти… захоплення русизмами і калькування. Обережно, тактовно, але пише. І враз спадає на думку — та ж цей чоловік блискуче виграє свою партію. І «хан» Сталін та його «баскак» Каганович програли головну війну — за поетову душу, у якій вже визріває «третє цвітіння», що його так пророчо передбачив ще в сталінські часи Євген Маланюк.

До речі, і ще в шибеничні тридцяті роки поет Рильський, написавши «кумисний» вірш про одного вождя («З жестом суворим і простим…»), пісню про іншого, ухитрявся писати і, що головне, друкувати такі проникливі ліричні філософські шедеври, як «Шопен», «Поклади мені на серце руку…», «Дружині», «Ніч колихала так ласкаво», «Лист до загубленої адресатки», «У повітрі грають ворони…» Рильський часів перших збірок і неокласичних прозорих поезій, які творив він, як i Зеров, Філіпович, Драй-Хмара, продовжував жити й творити.

«Поцілунок»

Про творчість Максима Рильського написано дуже багато. Її всебічно проаналізовано. Назавжди залишаться в українській і світовій літературі збірки «Синя далечінь», «Крізь бурю і сніг», «Під осінніми зорями», «Гомін і відгомін», більшість поезій пізніх збірок «Троянди й виноград», «Голосіївська осінь», «В затінку жайворонка», «Зимові записи», поеми «Мандрівка в молодість», «Чумаки», «Сіно», «Марина», а також «Слово про рідну матір», «Жага», «Неопалима купина», блискучі переклади «Пана Тадеуша» Адама Міцкевича, французьких класиків і модерністів.

На фотографіях кінця 50-х — початку 60-х років ми бачимо старече обличчя «діда Максима», якого било життя, добряче било, здається, йому десь під вісімдесят, а йому ж тільки за 60 перевалило. Та встиг зробити колосально багато!..

Мені ж наостанок хочеться сказати лише про один невеликий поетів шедевр, який особливо вразив, як блискавка, що несподівано розпанахує вечірнє небо, освітлює по-новому і світ, і тебе самого. Це — «Поцілунок». Здавалося б, простий вірш про те, як хлопець наздоганяє дівчину, про любовний поєдинок двох, який закінчується поцілунком і завершує те, що насправді жило в серцях обох. Та цей короткий вірш написано якось так, що всього в 12 рядках постає вся глибина одвічних стосунків чоловіка й жінки — із пізнаванням, боротьбою, так само одвічною ненавистю-любов’ю, з колосальним підтекстом, котрий виростає за простою картинкою, щось разюче первісно-людське й вічне. Прагнення жінки, аби за неї боролися, до кінця, з усією силою чоловічої пристрасті, і потаємне бажання бути переможеною в цьому бою, а фактично переможницею і володаркою — все це виростає із несказаного, але незримо відчутного. Так могло бути і в маєтку, і у звичайному українському селі.

Одвічна глибина стосунків, пристрасть, що стає поезією, уста, які тільки що кляли і ліричного героя, і весь його рід, а тепер простягли «свій келих, сповнений солодкої знемоги», разом із суто неокласичним, скупим, але виразним описом краси жіночого тіла виростає маленькою поемою про людину й природність людського, про торжество первісного й одвічного, яке, власне, і є життям. Життям, непідвладним ніяким догмам, яке завжди пульсуватиме й вируватиме. Так міг написати тільки великий поет.

А підмога на останню українську заставу, яку обороняли Рильський, Сосюра, Малишко, таки прийшла — шістдесятники, за ними дисиденти пізнішого часу, рухівці… І аж до обох Майданів, на яких стояли вже мільйони. У них жило збережене й розбуджене великими українцями.

От тільки б не забути того, що заповідав Максим Рильський навіть у ті похмурі часи, цинічно-підлу добу: «Мов парость виноградної лози, плекайте мову». Бо все-таки «Єдина країна» — це аж ніяк не «Единая страна».

Нобелівка і яблука

Присудження Нобелівської премії білоруській письменниці Світлані Алексієвич викликало в українців двозначні відгуки. З одного боку, ніби й раділи — бо ж народилася в Україні, та ще й Західній, та ще й у Прикарпатті, де служив батько, до того ж мама — українка. Тож майже своя. З іншого — довелося почути: новоспечена лауреатка зі східноєвропейської країни, отож, сусідці Білорусі — Україні своєї Нобелівки чекати ще років десять, не менше. І все ж був український письменник, котрий, аби дожив до присудження цієї суперпремії Алексієвич, особливо їй порадів би. Звали його Петро Боярчук.

Ми працювали в одній редакції газети «Волинь», я в Луцьку, а Петро в місті Горохів, власним кореспондентом по Горохівському і Локачинському районах. Дружили, бо мали спільні чи схожі погляди на багато що, дихали українським духом, обидва писали прозу. Правда, досить різну. Життєві факти чи образи й долі конкретних людей мені хіба що здатні дати поштовх для письменницької фантазії, створення своїх образів і сюжетів. Петро ж, видавши першу книжку «Стохід», яка містила суто художні повісті, надалі присвятив своє творче життя прозі документальній, тому, що тепер називають іноземними словами «нон-фікшн», себто достовірно, без вигадки. Він доводив, що така проза, така література стає все популярнішою і в Європі, і в Америці, що за нею майбутнє. Я був переконаний у протилежному, що все ж саме художня література була і буде головною. Ми часом сперечалися, кожен відстоював свою точку зору, свою слушність. Якось я навів такий аргумент: от і головна світова премія — Нобелівська — дається переважно за художні твори, романи, поезію, п’єси, а за документальні книжки присуджували хіба двічі в цілім двадцятому столітті — Теодору Моммзену за його фундаментальну працю «Історія Риму» й Уїнстону Черчіллю за мемуари про Другу світову війну.

— От бач, але таки присуджували, — сказав Петро. — Побачиш: через рік-два знову присудять за документалку, пом’янеш ще моє слово.

І точно, присудили. Та ще й Світлані Алексієвич, документалістці із сусідньої Білорусі. На жаль, не минуло й року після передчасної Петрової смерті, яка сталася всього лиш на шістдесят сьомому році життя. Петра перед тим підстерегла підступна хвороба нирок. Довелося жити на гемодіалізі. Він був мужньою людиною, тож сам приїжджав машиною з Горохова до Луцька тричі на тиждень на марудну процедуру, продовжував працювати і в редакції, і над літературними творами, провів кілька презентацій нової книжки. Мабуть, справді, як сказав йому лікар, з такою хворобою можна прожити ще і десять, а то й п’ятнадцять років. Але додався гепатит, врятувати від якого не змогли.

Та лишився цілий материк створеного ним, для якого оте іноземне слово «нон-фікшн» замілке. Бо й повісті, і окремі розповіді про долі волинських репресованих, посаджених у сталінські табори чи вивезених до Сибіру і Казахстану, пронизані таким болем, такою щемливою достовірністю, суворою правдою і водночас так подані, що виростають у розповідь про невмирущу, хоч і драматичну, і трагічну, народну долю, цілу потужну сагу — невигадану, недавню — і від того ще суворішу й трагічнішу у своїй правдивості й достовірності. Колись Анна Ахматова-Горенко сказала, що «Один день Івана Денисовича» Олександра Солженіцина повинні прочитати геть усі. А на слова молодого письменника, що там є художні огріхи, сказала:

— При чому тут це… При чому якісь огріхи… Цей твір повинні прочитати всі двісті мільйонів…

Відомо, що українці становили дуже велику частину, якщо не більшість сумнозвісного Архіпелагу ГУЛагу. А в тому українському архіпелагу був чималий волинський простір. Петро Боярчук свідомо став письменником майже однієї теми, але особливість створеного ним у тому, що на прикладі лише однієї області, одного краю бачимо, наскільки масштабним, всеохопним був терор, а також те, як люди вистоювали і в ув’язненнях та засланнях зберігали в собі саме людське, прагнули не тільки вижити, а й, образно кажучи, і серед вічної мерзлоти не дати загинути паросткам совісті, честі, високої народної моралі, зберігали своєю стоїчністю і мужністю (не вважаючи їх такими) невмирущий вогонь життя.

Назви книг Петра Боярчука, складених з повістей і просто разючих історій, говорять самі за себе: «Крик голодного звіра», «Дорогами болю», «Бій під стінами храму». У них така мозаїка людських історій і доль, яку вже не розсипати. Вивезені цілі родини — від старих дідів і бабусь до маленьких дітей. Життєва стійкість. Прихована боротьба із системою і за виживання. Втечі з далеких місцин на рідну Волинь. Відвертий опір режиму й зворушливі прояви людського благородства. Табірне кохання, часто важке і трагічне. Все це постає у творах Боярчука. На його книжці «Крик голодного звіра» стоїть автограф із подякою мені за перше редагування повісті «На Сибір і додому» — розповіді про людські долі, які стали розділами повісті, у нашій газеті готував саме я. Навіть підказав Петрові назву книжки «Крик голодного звіра», за що отримав подяку у вигляді смачної наливочки. Готував я до друку і першу публікацію Петра Боярчука ще далекого 1990 року про знаменитий бій повстанців із німцями у вересні 1943 року під стінами монастиря в Новому Загорові, вперто радив написати про цей бій книжку, що Петро й зробив. Правда, він написав не так, як я радив, по-своєму, але, певно, то й на краще, бо вийшла художньо-документальна повість саме Боярчука «Бій під стінами храму».

Взагалі наш покійний редактор Полікарп Шафета жартома називав мене «боярчукознавцем». Не раз зустрічався з Петром на різних патріотичних заходах, а найбільше чекав його приїздів — раз-два на місяць до Луцька, де нам було про що поговорити і вдвох, і ще разом з нашим колегою Олександром Нагорним, з яким я пропрацював в одному кабінеті майже два десятки літ. Якось у часи, коли над Україною в черговий раз згустилися хмари, ми напівжартома завели мову, які псевда взяли б собі, якби довелося знову, як колись нашим землякам, піти в ліс. Сашко сказав, що став би Вишнею, так звали повстанського ватажка, котрий діяв на його Рівненщині, і взагалі йому Вишня подобається. Петро — що мав би псевдо Петрусь, не від свого імені, а на честь молодого повстанця, страченого на базарі в Луцьку 1945 року, про якого він писав, або Самко. Чи ще якось…

— Ну, а тобі, — посміхнувся Петро до мене, — і псевда не треба. В тебе прізвище підходить. Хто там подумає, що то той самий письменник…

Те, що Петро Боярчук так достовірно описав пережите репресованими, висланими до Сибіру, можна пояснити ще тим, що він теж був вивезенцем, з тих, кого тепер називають «діти репресій». Разом із батьками мусив їхати у суворі сибірські краї 1951 року лише чотирирічним і вернувся на рідну Волинь вже підлітком, 1959-го. Крізь його дитячу свідомість пройшли і поневіряння, і випробування. Якось я навіть сказав, що Провидіння вибрало саме його сім’ю для такого вивезення, бо знало, що в майбутньому він стане письменником, котрий про все те розповість. І розповів, але для цього зустрівся з великим огромом людей, тих, хто все те пережив і переболів, які йому відкривалися, як не відкрилися б нікому іншому, записав сотні розповідей, на основі яких народилися книги. Він був своїм серед цих людей, тому й вони поставали такими живими.

До першої з цих книг «Крик голодного звіра» увійшла і повість «З журавлем у небі», створена на основі пережитого в Сибіру вивезеною на спецпоселення в Тюменську область сім’єю Боярчуків — Оксентієм, Євгенією, дітьми Неонілою і Петром, майбутнім автором. Є там і розділ, своєрідна зворушлива новела «Яблука». У ній розповідається, як отримали з рідної Волині посилку, де були небачені в тій північній частині Сибіру яблука. А далі ще щемливіша сцена — Петро разом зі своїм товаришем Олегом стояли на березі великої ріки Обі й дивилися, як буксирний катер тягне довгу коричневу баржу. І раптом вловили запах яблук з тої баржі. Опис того, як хлопці не могли повірити, що баржа з яблуками оминає їхню пристань, як бігли за баржею, як стояли на кручі, вдихали запах яблук і плакали, я перечитував кілька разів. І після цього… став просити Петра, аби він написав повість, де показав би сибірське заслання очима дитини, а потім підлітка. Переконував, що то буде найсильніша річ. Як і оті сцени з яблуками.

— Ай, дай спокій, ти вже мені заморочив голову з тим кіносценарієм, — відмахнувся спершу Петро.

Справді, крім сюжету про бій в Новому Загорові, з якого таки виросла потужна книга, по суті — роман, я переконував його, що вийшов би гарний кінофільм з розповіді про жінку, яка втікала з Півночі в рідне село з маленьким сином на руках, про її вивезення, втечу і допомогу «бандеровке» на таємному шляху додому різних людей. І про те, як видали її вже в рідних місцях.

Нагадував йому час від часу про те бентежне сибірське дитинство і яблука, доки Петро не «здався», сказав якось:

— Все, здається, я таки писатиму ту повість. Побачимо, що вийде.

На жаль, підступна хвороба, а потім і смерть лишили нездійсненним цей задум. Ще Петро Боярчук встиг написати дві історичні повісті-розвідки, пов’язані із сучасністю — «Про що мовчить стара Олика» і «Радзивіли і стара Олика», по- особливому тепло присвячені історії, людям і легендам давнього волинського містечка Олика. Добре, що луцьке видавництво «Надстир’я» перевидало «Бій під стінами храму». Варто було б перевидати й інші книги. Те, про що писав Петро Боярчук, належить до особливого роду творчості й забуттю не підлягає.

А ще, здається, що я теж чую запах тих яблук. І бачу, як баржа пливе далі. І плачу. І нестерпно хочу повернутися в край, де ті пахущі яблука ростуть. А на порозі постає Петро, якого я знав, як і я, вусатий, і традиційно з добродушною посмішкою питає: «То як живеш, друже Володю (чи друже Лис)?»

А баржа з яблуками все пливе й пливе…

Ось вона допливає до місця призначення й… теж обминає його. Бо має допливти до Стокгольма, де виступала після вручення премії з Нобелівською лекцією Світлана Алексієвич. Вона також писала про тоталітарні десятиліття, вона досліджувала людську психологію воєнних часів — Другої світової, війни в Афганістані, потім ери секонд-хенду.

Я уявляю, як яблука з тої баржі роздають членам Нобелівського комітету й королівської родини, вони починають їх їсти й смачно хрумкотять. А до фешенебельного залу вриваються енкаведисти-емгебісти, дають присутнім дві години на збори, і ось вони у фраках вже в холодних вагонах-«телятниках», де замерзають вода і руки, де пара з людських ротів стає льодом на льоту, але люди мусять вижити, бо ще треба пройти крізь муки таборів й заслання. І я чую два жіночі голоси. Перший — Ніночки, доньки сусідів Боярчуків на поселенні, яка вперше в житті попробувала прислане з України яблуко і, посмакувавши цим дивом, попросила:

— А можно, я єго нє всьо с’єм? Можно, я кусочек мамке отнєсу?

А другий голос — великої поетеси Анни Ахматової, яка насправді мала українське прізвище Горенко, один чоловік якої був розстріляний більшовиками ще 1921 року, другий не вернувся з того ж ГУЛагу, а син, згодом всесвітньо відомий учений Лев Гумільов, відмучився у таборах загалом півтора десятки років. Вона каже:

— Причому тут якісь огріхи, причому тут — наскільки це художньо… Треба, щоб про це прочитали всі… Всі, розумієте?..

Василеве плече

З висоти прожитих літ розумієш, як добре, коли на твоєму життєвому і творчому шляху зустрічаються не тільки ті, які підставляють ногу, аби швидше впав, а й ті, хто підставляє плече і простягає руку, допомагає зрозуміти, що воно таке — справжнє слово, допомагає відчути, що твоя творчість таки потрібна У мене в молодості це були шістдесятник Віктор Горнич, глибокий інтелектуал, єдина книжка оповідань якого вийшла вже по його передчасній смерті, і поет-фронтовик Михайло Пронько, голова обласного літоб’єднання «Гранослов». Але найпершим був Василь Гей.

Майже п’ять десятиліть минуло з того зимового дня, коли я, ще школяр, із зошитом, у якому були вірші, прозові етюди, новели, несміливо зайшов до редакції Любомльської районної газети. А запросив туди заввідділом газети, голова районного літоб’єднання «Хвилі Світязя» Василь Гей, який, отримавши поштою кілька моїх творінь, зателефонував до школи: «У вас є такий-то учень? Хай приїде в редакцію і привезе більше своїх творів». Уже в цьому жесті — зараз важко таке й уявити — проглядався Василь.

Потім було засідання літоб’єднання в тій же редакції, де обговорювали мою добірку, і перша публікація прозового етюду. Потім почали з’являтися вірші, замітки і навіть школярський репортаж. Їх редагував Гей. А після школи я залишився в славному містечку Любомль, де трудився в установі, далекій від творчості, і саме туди зайшов, ну, звісно, Василь Гей і сказав, що в редакції з’явилася вакансія і я можу прийти працювати. Я трохи злякався й обіцяв подумати, бо ж не мав ще журналістської освіти, а у відповідь почув: «Що тут думати? Не дурій, хлопче. То твоє». Яка то була радість — мені, зеленому, працювати за столом навпроти самого Василя Гея. Далі в мене була армія, з якої я присилав йому вірші й новели, а він — газету з першою моєю добіркою. Потім були публікації в обласній молодіжці, де Василь почав керувати літстудією при редакції.

Звичайно, свою роль відіграло те, що ми були з одного району на Волині, навіть села наші починалися з однієї букви — його Заболоття, і мої Згорани. Та, оглядаючись назад, на оті роки й стежки, бачиш, що таких літературних «пуцьверіньків», котрим Гей допомагав оперитися, стати на ноги, відчути крило і відправитися в самостійний свій політ, було ой як багато. І коли дев’ятнадцять років керував літстудією з промовистою назвою «Лесин кадуб», і коли сімнадцять літ очолював Волинську організацію СПУ, згодом Національної спільки письменників України.

Ми потім багато в чому розійшлися — у поглядах на літературу, зображення життя. У нього був свій шлях, у мене — свій. Василь видав близько двох десятків збірок поезій, прозу, публіцистику, збірки пісень, де він був автором текстів. Був чужим модерновим віянням в літературі. Казав: «Я такий, як є».

Він назавше лишився вірним своєму Волинському краєві, Поліссю, які дали йому крила для творчості, але які він також підніс на крилах образів своїх. Оспівані ним ліси, гаї, озера, навіть дерево і маленький листочок раптом виростали у символ, який не забувався і давав можливість відчути — яке ж усе в цьому світі неповторне й вагоме! І людина, і листок — частини цього світу. Такою була його філософія. Його часом вважали занадто прискіпливим, часом упередженим, але зараз відчуваєш, як у нашому суєтному, збайдужілому до моральних цінностей житті не вистачає саме такої, як у Василя Гея, уважності до дрібниць життя, до простих проявів людських почуттів, до людини, яка тримає в руках перо чи оре землю і вирощує хліб, вміння показати її духовний світ. На тлі сучасних модерністських і постмодерністських пошуків це здається наївним, деякі його пасажі занадто пафосні, але раптом Василь Гей знав чи намагався пізнати щось більше, ніж знаємо ми…

Зі свого Заболоття він щовесни привозив смачнючого березового соку, яким щедро частував. Уже не привезе… Мабуть, не тільки люди, а й берези, стеблинки, гриби і грибенята, які любив збирати, плакатимуть за ним. Його самого позаочі називали «міцним боровичком». А «боровичок» раптом упав.

Він помер несподівано навесні. Ще 9 березня був біля пам’ятника Тарасу Шевченку, 10-го — на ювілейному вечорі місцевої актриси, 11-го — на телебаченні і в обласній науковій бібліотеці імені Олени Пчілки, де готувалася презентація його нової книжки. 12-го, у суботу, його не стало. Серце зупинилося, коли читав книжку «Чумацький шлях». Чумаки, як відомо, привозили сіль, без якої людське життя неможливе. А над ними світила велика галактика, яку в народі називають так само.

Прощання зі світлим Поетом

Життя наше, на жаль, зіткане, виросле, вистигле так, що в ньому переплелись нитки, мелодії й кольори радості і смутку. Так трапилося, що у світлий пасхальний четвер волинське село Овадне, що у Володимир-Волинському районі на Волині, прощалося зі своїм сином, Поетом Анатолієм Махонюком. Доля його, яка була скупою на здоров’я, виявилася зате щедрою не тільки на життєві випробування, а й велику силу духу і ще більший талант, що засвідчила його висока афористична, чиста, хоч часом і болюча поезія. Поезія, у якій слова були наповнені не тільки густою образністю, а й мудрою і водночас зворушливою філософією. Серед багатьох чудових віршів у Анатолія є такий:

І питатиме Бог не в тебе,

А спитає у інших.

І не ім’я твоє питатиме,

А кому із них ти брат.

Виявилося, що покійний Анатолій Петрович був братом не тільки колегам по літературному цеху, які приїхали з Луцька вшанувати його пам’ять, не тільки численним односельцям, учасникам печального прощального обряду і представникам більшого, «Волинського братства», які добралися у Овадне аж із Києва, а й небу, яке заплакало дощем саме в той момент, коли востаннє бачило його на землі, а не в землі, котру він оспівав.

Братом цій світлій і печальній весні, також оспіваній ним у поезії, кожному, не тільки календарному листку, йдучи за назвою однієї з його збірок «Колекціонер календарних листків», а й живому зеленому листку і вишневому цвіту. Пам’ятаю, як вразила мене образність одного з віршів його збірки «Осінній сонях», що буквально вибухла після трьох попередніх і засвідчила прихід в літературу не просто гарного, а великого поета:

Наче дівка

На виданні

Стоїть у саду

Перед квітнем

Вишня розбухла.

Колупає гілкою

Набіл хати.

Так міг сказати тільки справжній поет, і я з радістю написав на цю збірку рецензію, яка була надрукована у скороченому варіанті у газеті «Волинь», а повністю — в альманасі нашої письменницької організації «Світязь». Потім з тим же почуттям за подальше зростання автора взявся за передмову до його «Колекціонера…», у якому він проходив послідовно шлях поезій у один, два, три, чотири рядки, до — восьмирядкових віршів.

Вірш із одного рядка «Пишу при світлі душі» міг би стати епіграфом до всієї творчості Анатолія Махонюка. А про його поетичну майстерність засвідчив і такий факт. Під час наших зустрічей і на творчих вечорах Анатолій любив згадувати, що ідею написати цикл віршів про тінь (а чому б не написати?) подала Надія Гуменюк. З циклу виросли цілих дві збірки — «Допоки бачу тінь свою» і «П’ять кольорів тіні».

Так міг зробити, знову ж таки, тільки справжній поет, який умів спілкуватися зі словом. Але були в них не тільки поезії про людську тінь і тінь нашого життя в різних його іпостасях, а й відтінення й Всесвіт всього багатства життя й поетового серця, у всій багатогранності й трагізмі.

Він народився в селі Чевель Старовижівського району, а місцем проживання і прихистком його душі стало село в іншому районі — Овадне. Тут з вікна батьківського дому, із саду біля хати, із сільської вулиці — пунктів його поетичних спостережень, бо ж був прикутий до інвалідного візка, — народився й пішов у світ десяток поетичних книг для дорослих і дітей. Його сестри Світлана і Галина, як і він, з нелегкою долею, створювали (Галина продовжує створювати) шедеври вишивок на полотні, він же досконало вишивав словом. Має поетичну душу й наймолодша сестра — Людмила.

Услід за передчасно померлою Світланою відійшов у вічність і старший, єдиний брат. Лишилися не тільки книжки, а й щось значно більше. Можливо, і за людську пам’ять. І підозрюю, що те «щось» — це бачення, відтворення світу у всій його багатогранності й неповторності саме Поетом Анатолієм Махонюком, через яке пізнавали й ще довго пізнаватимуть цей світ вдячні читачі. Перша і єдина, на жаль, премія за його творчість називалася «Надія». Він сповна виправдав надії, які покладалися на нього як поета і людину.

У день прощання з Анатолієм Махонюком на сільському цвинтарі звучали рядки його проникливих віршів і такі ж слова про його творчість і нього. Вони й лишаються з нами, як і пам’ять. Лишилися його слова, що, як він писав, «болять мені українським болем». І його образне прохання, висловлене в одній із поезій:

Коли мене не стане,

Пишіть листи ластівці

На мою теперішню адресу,

Роблячи на конверті примітку:

Для Анатолія.

Птах особисто передасть

Мені його у вирії.

Батьківська хата Архипа Данилюка

Десь наприкінці сімдесятих років двадцятого століття довелося вперше побувати в Музеї народної архітектури і побуту під Києвом. Потім музей змінився, а тоді українські хати з різних областей України, за винятком кількох, були на один кшталт — добротні оселі із сучасними меблями, які повинні були демонструвати, як заможно живуть колгоспники в часи «розвинутого соціалізму». Пам’ятаю, ми з колегою ходили і шукали справжню, давню українську хату з минулих століть і не знаходили. І міркували: «Невже і в музеї не лишилося?»

На щастя, лишилося. У такому самому музеї, тільки в Шевченковому гаю у Львові. Доклали до цього рук і зусиль працівники музею, а найбільше знаний етнограф, географ-краєзнавець, письменник Архип Данилюк. Мені тим більше приємно писати про нього, що Архип — мій близький земляк, ми родом з одного села — Згорани, що на Волині.

Хоча трапилося так, що ближче заприязнилися і, як то кажуть, зійшлися, десь із кінця вісімдесятих років. Оскільки він жив і працював у Львові, а я в Луцьку й тоді ще не було мобільних телефонів, то й здибалися не так часто. Раз у Львові, кілька разів у рідному селі, коли гостювали там у рідних і приїжджали на проводи, а в основному в Луцьку, як Архип їхав кудись у волинські села, зустрічався зі знаним волинським краєзнавцем Олексою Ошуркевичем чи брав участь у краєзнавчих та етнографічних конференціях. По їх закінченні ми відводили душу в бесідах за чашкою кави й чогось міцнішого в редакції, де я працював, або в кав’ярні. Бував Архип і в мене вдома, раз ми проговорили цілий вечір і майже всю ніч, аж до четвертої години ранку, доки він не сказав:

— Здається, пора вже, Володю, лягати.

Я посміхнувся:

— Ще рано, Архипе.

— Рано спати чи вже треба рано вставати…

Якось я був під час його чергового приїзду на так званому нічному чергуванні в редакції і теж просиділи аж до Архипового поїзда. А раз я познайомив його з одним гарним земляком — фотокореспондентом нашої газети «Волинь» і знаним фотохудожником Миколою Зінчуком, теж родом із нашого району, села Куснища, що всього за десять кілометрів од нашого села, і в його фотолабораторії було про що поговорити, тим більше, що Микола мав світлини поліських пейзажів і старовинних хат.

Я до чого це пишу?.. Під час наших зустрічей переді мною поступово відкривалася якась, сказати б, непомітна велич цього скромного чоловіка, мого земляка. Архип Данилюк був старшим за віком, закінчив 1965 року Львівський університет і по його закінченні аж до дев’яностих років працював у Музеї народної архітектури і побуту у Львові науковим працівником, провідним науковим працівником, завідувачем відділу, заступником директора, деякий час виконував обов’язки директора, до повернення до своєї «альма матер», тепер уже в ролі доцента, кандидата наук. У складні для збереження старовини й традицій сімдесяті й першу половину вісімдесятих років він був, за висловом одного науковця, «пожежною командою в одній особі», яка рятувала гуцульські, бойківські, лемківські, волинські, поліські, буковинські, подільські хати й цілі обійстя, церкви від руйнування, знесення, отже, від того, щоб не канула в ріку забуття важлива гілка нашого побуту, історії, народної пам’яті. Він об’їздив райони мало не цілої України, а про Західну Україну зі скромною гордістю казав, що, мабуть, не було такого району, а може, й села, де б не побував. Переконував дядьків і тіток, громади, місцеве начальство, що ось цю хату, цю церковку, ці шопу, стодолу треба обов’язково зберегти — або в селі, або перевезти до музею. І рятував, і перевозили або самі зберігали. На запитання, навіщо це йому потрібно, якось відповів: «А ви б хотіли залишитися без душі чи серця?»

З його розповідей під час наших розмов поставали цілі бувальщини — як під проливним холодним дощем дерся в гори, де, як йому розповіли, є цікава гуцульська хата, яку от-от знесуть, бо помер старий самітник, як і в іншому гірському селі в буквальному сенсі слова став на захист хати, як переконував старого поліщука в глухому поліському селі, що його хата — то не якийсь непотріб, а цілий скарб. А ще я дізнався про його мандрівки на Хмельниччину, Полтавщину, на південь України, де «західняка», дізнавшись, звідки він, зустрічали спершу вельми насторожено, а потім під впливом його тихих, але якихось мов чарівних слів відкривали душу, ставали союзниками. У сімдесяті роки він, уявіть собі, писав не лише про Суботів, але й про те, що треба зберегти історичні й природні пам’ятки Холодного Яру!

Допомагало й те, що в музеї Архип Данилюк був не один такий, хто розумів значення тих народних архітектурних шедеврів, отже, мав од колег розуміння й підтримку. Якийсь час у тому ж музеї працював знаний нині, вельми своєрідний і талановитий поет, прозаїк і філософ Богдан Чепурко. Були вони близькі по духу, і уявляю, якими наповненими і багатими виходили їхні часті спілкування.

Мені ж якось Архип розповів, з чого почалося те захоплення, що переросло у покликання, у велику долю. Через наше село протікає річка Нережа, яка єдина впадає у Велике Згоранське озеро. А через річку був дерев’яний міст, зруйнований під час війни. Його за довгі роки, аж до середини сімдесятих, коли під час меліорації замінили бетонним, так і не спромоглися відремонтувати. Провалювалися люди, а корови на пашу мусили переганяти через недалекий брід. І от Архип ще школярем написав до районної газети гостру замітку про цього злощасного моста. Реакція місцевого начальства була негативною і злісною. Кілька разів цілі компанії на чолі з головами колгоспу й сільради, з міліціонером налітали на обійстя Данилюків, робили трус, шукали самогонку, заглядали в усі закутки, навіть у вулики, перераховували, казали, що надто багато тримає Гриць цих приватновласницьких комах, а одного разу погрозилися знести й хату, бо, мовляв, надто далеко вона розташована від села, може вважатися й хутором, а є вказівка всіх хуторян переселити в село. Архип розповідав, як дивився на свою хату, таку знайому, теплу, затишну, і не міг уявити, як це можна її знести, зруйнувати, позбавитися цієї такої гарної, татом збудованої хати. До речі, є в нього невеликий нарис «Батьківська хата», який починається просто, але так, що бере за душу: «Ніщо так не хвилює, не навіває приємні і щемливі роздуми, як спогади про стару батьківську хату, про двір і садок, де колись бігав босоніж. А ще стара дика груша біля хати, журавель, що з’єднував «чистий» двір з двором господарським». Можна сказати, що всі хати, вся Україна були для нього батьківською хатою.

Варто лише навести назви книг Архипа Данилюка, щоб переконатися в цьому, як і в тому, якими широкими, всеохопними були його оповіді, нариси і дослідження: «Українська хата», «Поклонись народному зодчому», «Скарби народної архітектури Гуцульщини», «Волинь: пам’ятки народної архітектури», «Традиції архітектури регіонів України: Полісся», «Господарські будівлі Полісся», «Давнє народне будівництво на Заславщині», «Народна архітектура Бойківщини», «Українські скансени», «Шляхами України». Ніхто стільки про наші хати, які постають до того ж як великі і світлі українські символи, про таку різноманітну українську архітектуру не писав і навряд чи вже й напише… Творчість і подвижницька праця Архипа Данилюка справедливо відзначені Всеукраїнською премією імена Павла Чубинського.

Вмів розповідати ніби й скупо, по-науковому і в той же час образно, зворушливо і якось так, що долею тих же хат переймалися інші. Одна з його праць називається символічно: «Метафора спільного дому». А одна з останніх — «Незабутнє». Вона про рідне село письменниці, людини великої душі Іванни Блажкевич, котра все життя збирала народний одяг, вишивки, рушники, предмети побуту, переконувала, що проста сільська хата — то велика скарбниця нашої пам’яті.

Востаннє я зустрічався з Архипом наприкінці жовтня 2007 року на краєзнавчій конференції у давньому місті Любомлі, на нашій Волині, теж близькій нам обом. І у виступі на конференції, і дорогою до села, куди ми його підвезли редакційною машиною, Архип говорив про свою мрію — створити в Любомлі музей Волинського Полісся, захоплено казав, яким багатим його уявляє. На жаль, музею досі не створено, а він міг би стати таким же знаменитим, як знані далеко за межами краю Світязь, Колодяжне, Зимне, Берестечко.

Через неповних три місяці його не стало. Справді рано, всього лиш на шістдесят сьомому році життя. На жаль, я дізнався про цю болючу втрату лише 25 січня, на третій день після того, як він відлинув у вічність. Здається, не помилюся, коли скажу, що всі українські хати, давні, як пам’ять, сумували за ним.

І ще, на жаль, передчасно, не доживши до сімдесяти, а то й шістдесяти відійшли у засвіти ще кілька моїх односельчан, які лишили добрий слід в історії не лише села, а й цілого краю. Це насамперед відомий історик, кандидат історичних наук, професор Волинського (тепер Східноєвропейського) університету імені Лесі Українки Іван Кічий, знані педагоги Олександра Хацьор, подружжя Микола і Надія Хомичі (Надя — моя троюрідна сестра, до речі, Коля і Надя дружили з першого класу, разом закінчили школу й педінститут і потім вчителювали), мій колишній однокласник, лісівник Василь Грицюк, мій ровесник і родич Володимир Сич…

А про Архипа Данилюка одна моя односельчанка, довідавшись, що його поховано на Личаківському кладовищі, сказала: «Ти диви, здавався таким скромним, непомітним, а поховали там, де Франка і ще великих людей. Видно, тоже був неабияким чоловіком».

Що правда — то правда.

Схожа на своїх прадідів і правнуків

Галина Гордасевич народилася 31 березня 1935 року у давньому волинському місті Кременець, а 13 березня 2001 року була там же, за її заповітом, похована (померла 11 березня у Львові) на старовинному Монастирському цвинтарі. Сумно-символічно, що саме 13 березня 1952 року Галина Гордасевич була вперше заарештована (як потім довідається, за вміло розробленою провокацією, бо емгебісти вели дівчину, ученицю Острозького педучилища, вже два роки), тоді ж відпущена (гра спецслужб), щоб 20 травня того ж року бути заарештованою вдруге і тепер уже засудженою до 10 років таборів. Як згадувала пані Галина, за день до арешту, 18 травня, несподівано випав рясний сніг і густо вкрив зелені дерева. Такий морозно-весняний символ…

Її доля була міцно пов’язана з історичною Волинню. Донька священика незабаром опиняється разом із батьками в Дубровиці на Рівненщині, а згодом у селі Городець Володимирецького району, де отець Леонід Гордасевич отримує парафію. Школу закінчувала у селі Кричильськ Степанського (нині Сарненського) району. А далі було навчання в Острозькому і Костопільському педучилищах. На той час батько вже був репресований лише за те, що категорично відмовився повідомляти емгебістам, що казали парафіяни на сповіді. Галині вдалося приховати під час вступу до педучилища, що вона донька репресованого. Згодом вона дізнається, що поетесою Оленою Волинянкою, яка в тридцяті роки друкувала патріотичні вірші у львівських і діаспорних часописах, газеті «Волинь», була її мати Олена Хомчук, яка вибрала собі такий виразний псевдонім.

Заарештована, як було сказано у вироку, «за написання націоналістичних віршів та антирадянську агітацію серед студентів». Після тюрми у Рівному тендітній дівчині довелося пройти крізь зони в Чернігові, Одесі, Самарі (Куйбишеві). На волю вийшла достроково, у грудні 1954 року, згідно з указом, за яким неповнолітніх на час арешту звільнили від відбуття двох третин строку. Пізніше Галина Леонідівна опише свої поневіряння в автобіографічному романі «Соло для дівочого голосу» з виразними назвами частин твору: «Воля», «Тюрма», «Лагер» (саме так, російською, і буде називати місце каторги). Але, на відміну від багатьох своїх колег-політв’язнів, авторка зосереджується не на фізичних стражданнях, не на смакуванні знущань, а на своїх особистих відчуттях, а головне — показі того, як і в неволі в людях залишається людське, яке не може вбити тоталітарна система, навіть у слідчого, наглядачів і начальника того «лагера».

Юній волинянці (йшов лише двадцятий) з тавром вчорашньої зечки не знайшлося ні житла, ні роботи у Рівному, тож уже через місяць змушена була за оргнабором вербуватися на Донбас, де прожила 35 років. Навряд чи пам’ятають селище Ханжонково біля Макіївки й Донецьк дивну молоду робітницю — різноробочу, асфальто- й трубоукладницю, працівницю друкарні, — яка в коротких перервах від нежіночої роботи сідала збоку не з пляшкою, а з книжкою в руках. І ходила в літстудію, вчилася заочно — у школі робітничої молоді, культосвітньому училищі, Московському літературному інституті імені М. Горького. Лише закінчивши столичний вуз, стала працювати спочатку коректором, згодом редактором в обласному управлінні по пресі, сценаристом «Донбасреклами».

До Спілки письменників прийняли лише через 17 років після виходу першої книжки, коли вже мала три поетичні і дві прозові — донецькі «майстри пера», переважно російськомовні, вперто піддавали остракізму, не хотіли бачити у своїх лавах «западенку», вчорашнього політв’язня, отже, «бандерівку». А вона, втративши маленьким першого сина, другого назвала незвичним для Донбасу ім’ям — Богдан.

А головне — не приховувала дружби з Іваном і Надією Світличними, Аллою Горською, Євгеном Сверстюком і не боялася листуватися (жителька Донецька!) з В’ячеславом Чорноволом, коли він перебував на засланні в Якутії. Про Чорновола написано чимало, але я не читав більш щемливого і зворушливого твору, ніж вірш Галини Гордасевич «Щаслива бджола», написаний 30 березня 1999 року, відразу після похорону лідера Руху.

Лише у 1990-му Галина Гордасевич мала змогу переїхати жити до Львова. Сумний збіг чи символ — того ж року її батько, який після відбуття строку довго жив у Росії, збираючи гроші, щоб купити дім на Черкащині (на Рівненщину не пускали), нарешті отримав парафію й помер дорогою до села, де мав правити службу.

Наприкінці вісімдесятих — у дев’яності роки минулого століття Галина Гордасевич активно долучилась до громадської роботи й політичної боротьби. Була одним із творців Товариства української мови (ще в Донецьку), «Меморіалу», активною рухівкою і діячем Демократичної партії України. Серед багатьох виданих поетичних, прозових, публіцистичних книг виділимо «Степан Бандера — людина і міф». За те, що вона показала свого героя не лише залізним вождем, «прапором нації», а й звичайною людиною (один із розділів так і називається «Людина, чоловік, батько»), її спершу критикували суперпатріоти, також і волинські. Але книжка вже витримала майже десяток видань. А повість «Ноїв ковчег» надзвичайно високо оцінив у рецензії видатний письменник Валерій Шевчук. Про Рівненщину Галина Гордасевич написала дуже теплу, сказати б, любовно-зворушливу збірку есе «З сімейного альбому», видану спочатку в Дубні, а потім у Львові. В автобіографічному романі вона з теплотою згадує про товаришку по нещастю, юну «зечку з досвідом» лучанку Антоніну Технюк, Тоню, що стала подругою. Може, відгукнуться рідні напрочуд життєлюбної Тоні?

Особлива сторінка — листування Галини Гордасевич з іншою волинянкою, поетесою, людиною трагічної й мужньої долі Людмилою Лежанською. У Донецьку Галина Леонідівна купила першу поетичну збірку Лежанської й надрукувала в «Літературній Україні» доброзичливу, теплу рецензію «Свято знайомства». Зав’язалося листування, що тривало рік, аж до смерті Людмили. А потім був матеріал-есей про долю й творчість нашої землячки, який Галина Гордасевич увела до своєї збірки «Силуети поетес», де поставила Людмилу Лежанську поряд із Ліною Костенко, Іриною Жиленко, Тамарою Коломієць, Любов’ю Голотою, Ганною Світличною…

Галина Гордасевич, якій нещодавно минуло б усього 80, лишила велику творчу спадщину. Син Богдан і львівські видавці постаралися якомога повніше видати написане без перебільшення видатною письменницею. Її поетичні, прозові, публіцистичні твори варто читати. Вона писала майстерно, бентежно й щемливо — про людей, рідну Волинь, Україну.

…Звичайно, хтось може сказати, що були поети й прозаїки набагато сильніші. Так, були. Деякі ранні оповідання й повісті Галини Гордасевич наївні, належать лише своєму часові. Але навіть у них є щось таке щире, звернуте саме до тебе, невимовлене, але відчутне прохання повірити саме в ці думки й людську долю, що це бере за серце, спонукає його хвилюватися. І правда проявляється у цій довірливій, обеззброювальній інтонації. Ніби авторка попросила прочитати повість, оповідання чи вірш тебе й більше нікого. Такий ефект, ніби в тебе потекла кров, а ти, не маючи нічого під рукою, зірвав подорожника біля стежки, притулив до рани. І раптом допомогло.

У Галини Гордасевич є поезія, яка називається «Точно датований вірш». Написана ще 25 лютого 1967 року у відповідь на звинувачення, що в її віршах нема ознак часу, що вони могли бути написані і сто, і двісті, й триста років тому або можуть бути написані «і через сто, і двісті, і триста років». Поетеса пише про те, що, як колись, так і через ті сотню, а то й три років жінки так само плакатимуть, коли їх залишатимуть кохані, і так само боятимуться смерті. І дивовижні слова наостанок:

Простіть мене,

Що я схожа на своїх прадідів.

Простіть мене,

Що я схожа на своїх правнуків.

Бо ж я — та ланка,

Що з’єднує минуле з майбутнім.

Коли такі люди з’єднують минуле з майбутнім, є надія, що вони ненав’язливо вчать нас того, як брати з минулого те, що таки найбільше потрібно в майбутньому. І живуть так, як і треба жити. І, мабуть, потрібна була письменниця саме з такою обеззброювальною щирістю, яка до того ж по-своєму неповторно володіла словом. Яка саме так розповідала про самоідентифікацію людини, котра бореться за себе з іншими і з власними, хай і непомітними на перший погляд, спокусами.

Особиста думка

Якось у розмові один мій знайомий, до речі, інженер за професією, раптом спитав:

— Як ти гадаєш, яке найвидатніше досягнення людства?

— Ну, так відразу й не визначиш… Їх було багато, видатних досягнень…

— І все ж… найвидатніше…

Я задумався. І почав перераховувати — винайдення колеса, з якого весь прогрес і почався, перехід до землеробства, створення алфавітів, прихід Христа і його філософія, винахід пороху, друкарства, електрики, закон земного тяжіння, теорія відносності, розщеплення атомного ядра, генетика, пеніцилін, освоєння космосу, Інтернет і ще кілька досягнень, які можуть претендувати на визначення «найвидатніше». Чоловік мовчки хитав головою і загадково посміхався.

— Здаюся, — врешті-решт сказав я. — Якщо ти такий розумний, то просвіти.

— Поетизація інтимних стосунків між чоловіком і жінкою, — видав знайомий.

— Тобто ти хочеш сказати, що всі оті любовні вірші й пісні — то найвище досягнення людства? Ну ти даєш!..

— Не тільки вірші й пісні про любов… Більше.

— Епітети й метафори в них?

— І це, але не тільки вони.

— Тоді що ж?

— Що є інтимнощі між чоловіком і жінкою, дівчиною і хлопцем чи та ж засуджена багатьма гомосексуальна або лесбійська плотська любов? Фізіологія і більш нічого. Насичення обох, після якого нерідко настає спустошення. По суті, так само, що у лева з левицею, коня з кобилицею, птахів… Але ніхто не пише віршів про тваринні стосунки…

— Ну, в поезії Івана Драча лоша закохується у блискавку, а в Роберта Фроста і того більше — зимовий буран в троянду у хаті за вікном!

— Вже тепліше. Але то майже абстрактна, хоч і гарна образність. Я ж кажу про людей.

— Але й можна перенести ці вірші у реальне життя. Недосвідчений юнак закохується в жінку, що як блискавка; холодний, хоча й діяльний чоловік покохав красиву, але не звиклу до труднощів жінку…

— І таке можливе. А це свідчить — любов є. Не тим, що в ліжку, а проявом духовності, як, проте, може бути цим проявом і жіноче, і чоловіче тіло. Про це, здається, першими сказали автори чи автор «Пісні пісень», а потім художники епохи Ренесансу. Намагаються дещо сказати нетривіальне про тіло й сучасні поети. Хоч їм рідко вдається зробити його об’єктом не вульгарного, а швидше духовного замилування. До речі, який твій улюблений вірш про любов?

— Їх багато. Але, мабуть, найбільше поезії у «Виклику» Михайла Старицького. Отой, де «Ніч яка, Господи, місячна, зоряна».

— А там благання хлопця до коханої, яка «працею зморена» вийти «хоч на хвилиночку в гай». І якими словами, якими образами закликає цей хлопець! А не просто каже: «Ходи пообнімаймося» чи «Прийди, потрахаймося».

— Тоді ще не знали цього слова.

— Зате були інші, ще брутальніші. Але їх не вимовлено. Сучасні ж молоді прозаїки і поетеси ніби заповзялися скасувати те, що я назвав найвищим досягнення людства…

— І все таки — чому найвище? Чи найвидатніше…

— Чому? Ти так і не зрозумів? Без чого неможливе життя людини на землі?

— Без їжі, без води, без повітря.

— Їжу людина знайде, як і воду. В пустелі Калахарі місцеві аборигени за відсутності води навчилися викопувати коріння і цідити з нього воду, хай по кілька крапель. А от без повітря справді почнемо задихатися. Людство дихає тому, що і дивиться на зорі, і опоетизовує те, що називають ще основним інстинктом. Чому земля з космосу здається блакитною?

— Океани, ріки…

— Ні, тому, що є повітря. Забери оту оболонку землі, і все — мертві будинки, громадини гір і смердючі океани. Зрештою їх, а перед тим суходіл випалить сонце.

— Це вже перебільшене порівняння…

— Аж ніяк. У твоєму романі, як там його, інопланетяни, кохаючись, зливаються тілами, утворюючи з двох одне…

— «Щоденники Ієрихар».

— Ага. А земляни так не можуть. І їх береже в людському «образі і подобі» саме те, що хтось опоетизовує стосунки, що створює ту ауру життя, його повітряну оболонку.

— Але ж більшість не люблять віршів. Ну хіба співають чи слухають пісні та й то не вищого ґатунку.

— Більшість не знає про земне тяжіння, а воно є. І впливає на людей. Більшість поняття не має, хто винайшов електрику й сконструював першу лампочку, але щодня клацає вимикачами. Та ж більшість нічого не знає про братів Райт, але сідає в літаки. І про Ейнштейна не знає, і навіть про Біла Гейтса, і про багатьох творців наших благ. Так само невідомо, хто написав першого вірша про любов. Або хоча б промугикав якісь рядки чи слова. Але з того дня якийсь там кроманьйонець чи, може, наш рідний трипілець почав пряміше ходити. І хатина його повеселішала. І жінка або мама щось смачніше приготувала.

— Та ти, брате мій, неабиякий романтик…

— Романтик не романтик, а все ж… От висловив свої химерні думки й теж наче на душі посвітлішало.

— Тільки боюся, що ще будуть і вбивати суперників, і зраджувати, і обдурювати, навіть продавати коханих.

— Так то ж наше грішне життя. Але воно вагоме не тільки всякими «нетами», а й отим «Ніч яка, Господи, місячна, зоряна», або «Сміються, плачуть солов’ї і б’ють піснями в груди», чи от «Так ніхто не кохав, через тисячі літ лиш приходить подібне кохання». Хоча, звісно, кохали, і куди пристрасніше. Але так бачить Сосюра. Може, почуття і є неврозом, як уже заговорили, але ті, хто опоетизовує той невроз, підносять і виправдовують людей.

— То вони ще й адвокати чи, може, судді?

— Смійся, смійся. Я все одно лишуся при своїй думці, — сказав мій добрий знайомий. — Утім, це моя особиста думка.

Вже попрощавшись зі своїм знайомим, я почав пригадувати не тільки вірші, а й сцени з романів, де йшлося про людські почуття. Не всі вони були надто поетичні. Часом гіркі й болючі.

Щось мені наче муляло.

Наївний чоловік, але такий, що думає.

Знає вірш Старицького, що став знаменитою піснею, Олеся і Сосюру. Придумав свою теорію про найвидатніше досягнення людства. Але щось у ній є. Таке, у що хочеться вірити. Раптом я подумав: «Може, й справді поетизація цих стосунків найвидатніше досягнення? Може, так воно і є? Він же не жартував. Він у це вірить. Гм, повітряна оболонка Землі… А та поетизація, виходить, оболонка людини… Так чи що?»

Вже не муляло, а справді тривожило.

Наївний чоловік мій знайомий…

Я перейшов на другий бік вулиці. Через квартал побачив хлопця, який грав на гітарі й хриплуватим голосом співав. Теж про любов. Слова були простецькі, рими неоковирні.

«І це він опоетизовує любов?» — подумав я.

Та раптом згадав, що мій знайомий говорив не про поетизацію любові. Любов… Уже в самім цім слові чується далеке відлуння поезії. Йшлося про поетизацію тих стосунків, які поетизація насправді й перетворює на любов. У кохання. Але не те, що розуміється під словами «вони кохалися». Глибше й всеохопне, справді потрібне, як повітря.

Раптом я помітив, що біля хлопця з гітарою стоїть коробочка. За пісню про любов, хай і поганеньку, належало платити. Але можна було й не платити. Що я й зробив. Коли вже проминув його, хлопець, закінчивши співати, за хвилину почав знову. Ту саму пісню. Самодіяльна пісня про кохання приносила йому бодай якийсь заробіток.

Та, відійшовши трохи, я подумав, що цей заробіток, напевне, невеликий і міг би бути більшим, якби хлопець ліпше співав, а головне — якби кращим був текст пісні. Про любов треба гарно співати. Хай не так, як Старицький чи Олесь, але ліпше, ніж цей хлопець. Особливо коли поетизація отих стосунків двох, якщо вірити особистій думці мого знайомого, це — найвидатніше досягнення людства.

День ангела з Олегом Лишегою

Про Олега Лишегу як поета я вперше дізнався, коли 1989 року взяв до рук його тоненьку книжку «Великий міст». Поезія в ній була начеб і не поезія, а те, що заговорило до тебе з навколишнього світу — риба, рослина, звір або ж людина, яку ти знав колись, а тепер мусиш пригадати. І саме вона, а не тільки риба у вірші під загадковим номером 551 закликає тебе битися головою об лід, щоб побачити отой прекрасний світ. Світ, захований під товщею льоду. Але ж ти його бачив і до цього… З усіма звірами й людьми, а тепер вони інакші. Ось таке було враження, а потім я довідався, що збірочка названа кращою книжкою року.

Далі було читання поезій, есеїв і п’єси «Друже Лі Бо, брате Ду Фу» в журналах «Сучасність» і «Світо-вид». І я все більше розумів, що це мій письменник.

З усього написаного Лишегою досі найцікавішим вважаю, крім віршів, його есеї «Флейта землі і флейта неба» і «Адамо ет Діаnа». Ну, а інтерес до творчості Лишеги і його доволі загадкової особи підігрівало й те, що в «Адамо ет Діаnа» він згадує про свою знайому, а швидше кохану з Луцька, котра пропонує подивитися на Луцький замок. Оте її «Хочеш побачити на Волині замок Любарта?» подано якось так, як частина контексту, котрий сам по собі стає мовби окремою поезією в прозі посеред того есею, що запам’ятався надовго.

У житті ми перетнулися лише раз на Форумі видавців у Львові. Це було мимохідне перетинання, коли нас один спільний пишучий колега відрекомендував: «Ви знайомі? Це Олег Лишега, а це Володимир Лис». Короткий обмін фразами серед людського виру, і кожен поспішив на свою презентацію. Я тоді ще не знав, що доля подарує вечір, частину ночі, а головне — майже цілий день спілкування з Олегом Лишегою.

Трапилося це наприкінці липня 2013 року, коли мене запросили взяти участь у фестивалі «Франкофест» у рідних Франкових Нагуєвичах. Я побачив Лишегу на презентації збірника учасників «Франкофесту», який називався «Франко: перезавантаження» і проводився на галявині, як нам сказали, «на краю Франкового лісу», хоча молоді дерева того лісу, звісно, не пам’ятали малого Іванка, сина коваля Якова. Кожен із поетів, прозаїків і літературознавців, надрукованих у збірнику, прочитав і розповів щось своє. Лишега глухуватим голосом читав уривки зі свого есею, який пізніше називався «Франко», а тоді «Старе золото». Я не став читати новели «Колюче терня», навіяної Франковою поезією, у якій ішлося про долю сучасних, початку двадцять першого століття, молодих галичанина і волинянки, а розповів про єдиний приїзд Франка у травні 1891 року разом з дружиною Ольгою і дітьми на Волинь, у село Колодяжне, поблизу Ковеля, де жили Косачі і де тепер музей. Тоді трапилося так, що Петро і Ольга (Олена Пчілка) Косачі затрималися в Києві й Франка з родиною зустрічала на вокзалі в Ковелі й супроводжувала до Колодяжного молода ще на той час (і поетеса-початківець) Лариса Косач, яка вже надрукувалася у Львові під знаменитим у майбутньому псевдонімом Леся Українка, але ще не видала першої збірки. У її долі ці три дні, проведених в бесідах з Франком, відомим письменником, до приїзду батьків, лишили незабутній слід, згаданий не раз у листах. Франко пробув у Колодяжному цілий тиждень — від суботи до суботи, — а його дружина з дітьми аж до вересня. Присутні пожвавішали, коли я розповів, як чубилися між собою діти Косачів і Франків, про що згадує в листах Леся, а особливо як Франко наловив у Колодяжному раків і як послали хлопця-гінця до Ковеля за пивом, щоб великий Каменяр, як прийнято його називати, міг насолодитися (подумати тільки!) новомодним ласуванням — пивом з раками, про що він згодом згадував. Після того виступу до мене підійшов Олег Лишега і сказав, що затятий рибалка Франко і в Нагуєвичах ловив не тільки рибу, але й раків, он в отій річці, якщо хочете, ходімо, побачимо ту місцину. Так почалося моє триденне спілкування з Лишегою.

Першого вечора ми верталися разом у машині з Нагуєвичів до Трускавця, де жили в готелі. Дорога виявилася доволі довгенькою, через Дрогобич, куди підвозили місцевого учасника фестивалю. Між нами зав’язалася розмова про поезію й, зокрема, про Тичину, про те, чи зумів він зберегти себе колишнього, хоча б у потаємних глибинах душі, коли став «співцем партії». Олег перекинув розмову до впливу на поета його родинного оточення й природи Чернігівщини, повів мову про зв’язок Тичини й Франка, їхню несподівану близькість, яку виявив. Я висловив свою думку, і ми знайшли точки дотику. Та так, що Володимир Єшкілєв, котрий теж їхав із нами, вигукнув: «Ви тільки подивіться! Українські письменники, коли починають розмовляти, уже через двадцять хвилин сваряться, а тут Лишега з Лисом туркочуть, як голубки, цілих сорок хвилин і хоч би що». Лишега гуморно відповів: «За ці слова вже битимемо Єшкілєва чи почекаємо до готелю?» Зійшлися на тому, що почекаємо і з’ясуємо стосунки за пляшчиною в готелі. Я тоді ще не знав, що з вуст Олега чую думки з його есею «Як я співав під землею», надрукованого пізніше як начерк у вже посмертній книжці Лишеги «Старе золото» в габорівській серії «Приватна колекція».

Трапилося так, що наступний день, а це була субота, я провів у Трускавці, в Нагуєвичі потрапив увечері й уночі взяв участь в оригінальному дійстві — у музеї Франка перед світанком письменники й актори читали, хто напам’ять, хто з книжки, частини великої поеми «Мойсей». Серед тих читальників і декламаторів були й два учасники дійства на Л — Лишега і Лис. Вернулися до Трускавця, коли вже геть світало.

Третій день, неділя, почався для мене з прикрості. Справа в тому, що це було 28 липня, День святого Володимира, мій день ангела. У Луцьку цього дня я йду до Свято-Троїцького собору, переважно вже коли кінчається відправа, щоб перед іконою рівноапостольного князя помолитися, на самоті поспілкуватися з моїм ангелом і подякувати йому. А дякувати є за що. У моєму грішному житті так склалося, що кілька разів я мав загинути, але щось рятувало в останній момент. То в дитинстві, перебігаючи на спір шосейку, послизнувся перед самісінькою машиною, але водій в останній момент таки вивернув кермо, тільки вилаяв добряче халамидника. То інша машина, у кузові якої їхав, полетіла зі слизької дороги в обрив і замість того, щоб перекинутися (хіба не диво?!), приземлилася на всі чотири колеса, а пасажири відбулися синцями. То в армії опинився на залізничній платформі між двома танками, але в останній момент підстрибнув, доволі фантастично, тільки ногу зачепило. А то випав з мотоцикла, який вдарився об дерево й приземлився на м’яку купку піску — не інакше її в останній момент підсунув мій ангел. Були й ще кілька випадків, за які варто дякувати.

Того ранку, після майже безсонної ночі, я підійшов до адміністраторки готелю й спитав, де розташована найближча православна церква. Вона розповіла, як туди потрапити. У храмі я відразу зрозумів, що він належить, хоч і стоїть на Львівщині, до Московського патріархату. Зрештою, спілкування з Богом не має патріархальної адреси і приналежності. Але незабаром священик почав свою проповідь, або як у нашому селі мовлять — казання, і у мене очі полізли на лоба. Бо повів він майже одразу мову про те, що всі православні належать до горезвісного «русского міра». Після фрази «Не думайте, що ви тут, у Галіції, не належите до “русского міра”, я почав пробиратися до виходу — скандалити у храмі все-таки не гоже.

Шукати церкву, українську за духом, було вже пізно, біля готелю чекав поет і політик Володимир Цибулько, щоб відвезти на своєму джипі кількох письменників до Нагуєвичів. Я вголос вилив своє обурення почутим у храмі, хтось із колег покепкував: «Ти ба, Лис ще й до церкви ходить». Так і дісталися до Франкового села. І тут на лісовій «літературній галявині» я зіткнувся з Олегом Лишегою, який познайомив мене з мисткинею Дарою, як згодом виявилося, дружиною.

Решту останнього фестивального дня ми провели майже разом. Майже — тому, що то сходилися, то розходилися. Слухали виступи поетів і спів самодіяльних бардів.

На узліссі біля Нагуєвич було три сцени — для літераторів, для солістів і гуртів, великих, професійних, і для колективів і виконавців любительських, де могли виступати ті, хто бажає. Ми й мандрували серед різних учасників дійства і слухачів, підходили до прилавків, де продавали і справді мистецькі витвори, і підробки. Отакий був час спілкування. А серед того людського виру — день мого ангела, проведений з Лишегою. Періодично його кудись тягли на виступи, а то мене попросили виступити перед якимось гуртом молодих «франкознавців». То Галина Пагутяк почала збирати охочих побувати на могилах селян, яких колись, у дев’ятнадцятому столітті, звинуватили, що вони були «упирями». Олег пішов, а я чомусь поставився до такої екскурсії з осторогою. Але через якийсь час знову здибалися.

Того дня, надвечір’я і вечора ми переговорили про багато що — про літературу, спільних знайомих і просто про життя-буття. До речі, коли вели мову про особливості сприйняття життя і його цінностей різними людьми, я процитував рядки, які колись прочитав на знаменитій 16-й сторінці «Литературной газеты», своєрідний рефрен напівгумористичного вірша: «Жизнь такова, какова она есть, и больше никакова». Олег погодився:

— Мабуть, таки мав рацію Ліон Ізмайлов.

Я, звісно, чув про Ліона Ізмайлова і читав його гумористичні й сатиричні речі (і віршовані, і прозові), але от що йому належать саме ці процитовані слова, забув, а Лишега пам’ятав.

У якійсь публікації про нього я надибав слова, що Лишега все, що йому було потрібне, прочитав ще в молодості, тому тепер нічого не читає. Якщо й так (хоча, навряд), то він прочитав дуже багато. Скажімо, коли почали говорити про його улюбленого Ясунарі Кавабату і я зауважив, що мені більше подобається з японців Кобо Абе, Олег сказав:

— Не хотів би я почуватися людиною-ящиком, хоч багато чого пережив.

З цього я зрозумів, що Кобо Абе він теж читав. І далі — що він добре ознайомлений не тільки з китайською, а й японською філософією, у якій звучать думки не лише буддизму, а й синтоїзму, своєрідної японської релігії, де, як у жодній іншій, відчутне природне обожнення всього живого. Хоча у Лишеги не так. У його поезії — мовби ритмізована проза, а таки поезія за своєю невловимою суттю — постають лось, лебідь, ведмідь, короп, лис, пташки, як щось приналежне і лісові, і людині, і цілому світові, численні предмети побуту, і вони настільки давні, що, здається, вічно жили, і мовби такі, що існують в одній особині, з якою ти тільки й знайомий. А зникнуть — і щось несказанно, невимірно значуще, вкрай необхідне в ланцюжку цього древнього життя зникне, і тоді все вже буде інакшим. Таке моє враження од магічних, схожих на заклинання чи таємничу, до кінця не розгадану, не пізнану мову лісу (а її ж треба пізнати) віршів Лишеги. Поезій язичницьких і наче таких, що існували ще до самого древнього, як світ, язичництва.

Ми того дня сходилися і розходилися. Перепробували чимало різних настоянок і медовух, напричащалися. Я був свідком, як Олег спілкувався раз сам, а раз удвох зі своєю Дарою, із львівськими й прикарпатськими медоварами, десь із близької йому Косівщини. Як він розпитував про якісь їхні секрети і казав про знані йому секрети медоваріння. Як домовлявся приїхати, щоб зняти про них фільм. Цей чоловік умів так просто сходитися й розмовляти з незнайомими людьми, що складалося враження — він з ними насправді знайомий давно, от тільки зустрівся заново, і вони разом пригадали те, що мали в іншому житті, а тепер пригадали спільно, бо чекали цієї зустрічі.

Пізнання такого Олега Лишеги було надзвичайно цікавим.

З гумором він розповів про провокативний виступ Єшкілєва на зустрічі перед тим у Дрогобичі і його конфлікт із місцевими науковцями, яких обурили слова, що Франко, мовляв, застарів.

— Ну, то ж Єшкілєв, — сказав Олег. — Треба ж його знати, а вони сприйняли те всерйоз, наче Єшкілєв із сокирою поліз на їхній канон.

А ще я спитав його про дві речі. Спочатку про єдиний написаний ним і втрачений роман.

Я десь читав, здається, у тому ж «Світо-виді», що рукопис він чи загубив, чи вкрали. Ніби у вагоні метро. Олег відповів: так і було, дав прочитати товаришеві, вертався од нього, теку з текстом віз. Вийшов на своїй станції, і тут спохопився, що рукопис там, у вагоні лишився. Поїхав на кінцеву станцію, шукали й не знайшли.

— Так і не судилося стати романістом, — Олег посміхнувся і сумно, і загадково, якось так, що я, грішним ділом, подумав, чи не чергова його містифікація той роман… Що ж, бувають романи не написані, та які існують, або й написані, але дивним чином подаровані світові чи загублені в ньому, мовби розчинені в його магмі. Хто прочитав і де той роман? Я не спитав, про що він був… Наче знав, що той рукопис містить якусь таємницю, що її мені знати не належить. Згадався втрачений (назавжди?) і досі не розшуканий роман «Месія» Бруно Шульца. Але ж тоді була війна, небувалі тектонічні зсуви…

Ще я нагадав про ті речення в есеї Лишеги, які стосувалися Луцька. І відверто сказав, що в мистецькому середовищі ходили чутки не тільки про його роман з відомою волинською мисткинею, а що й син її насправді — то син Лишеги. Почув у відповідь, що була історія, були почуття, що сторінка та якось дивно перегорнута, ніби вони щось хотіли разом прочитати і не змогли.

— А сина в мене нема, — сказав з трохи сумною посмішкою Олег. — Є тільки дві дочки, ото і все. Привіт передавайте, великий привіт. Може, ще й побачу замок Любарта, тепер побачу.

Про можливий його приїзд до Луцька ми говорили згодом у телефонній розмові. На жаль, він не відбувся. Можна уявити, яким був би той приїзд і спілкування Лишеги з лучанами — знайомими і незнайомими.

А тоді ще Олег розповів про новий проект, у якому брав участь — книжку поезій Грицька Чубая і спогадів про нього. Як я зрозумів, йшлося про видане незабаром «П’ятикнижжя». Про конфлікт довкола видання. І познайомив мене із Соломією, донькою Грицька. Не знаю, чи запам’ятала ту коротку зустріч і розмову серед людського юрмища Чубаївна, а тоді ввічливо сказала мені, що чула про такого письменника. Далі заговорила про когось, кого чекала. Лишега спитав, чи написав такий-то спогад?

— Все якось не так поки що виходить, — сказала Чубаївна. — Напише той, хто має написати.

От майже і все з того дня. Ще слухали виступ Тараса Чубая з його гуртом, а от виступу Олега Скрипки так і не дочекалися. Прийшла наша машина й рушила, як виявилося, у вічність.

Після того було ще кілька розмов по телефону. Про літературу, про Тичину, про фільм, який Олег мав знімати. Про його ще одну поїздку на майбутній «Франкофест». Про можливий приїзд у моє місто. У нас були свої клопоти й свої історії. Мабуть, неможливо стати близькими друзями, познайомившись уже в такому віці, за шістдесят. До того ж жили в різних містах, у різних краях, мали свої усталені уподобання. Запам’яталося сказане Олегом, що есей про Тичину раптом розбудив власні спогади про те, що відбувалося з ним наче не на Гуцульщині, а на Чернігівщині. Що він побачив Тичину, який став не поетом, а мандрівним дяком. Що означали ці слова?.. В останньому його творі «Як я співав під землею» я їх не знайшов.

Ще в телефонній розмові серед інших тем торкнулися знаменитої гри в бісер, вигаданої Германом Гессе в його однойменному романі.

— Здається, ця гра — найвища форма людського відчаю, — сказав Лишега.

— Відчаю? — Я мало не підстрибнув з моїм стільничком у руці.

— Так, відчаю перед буттям і тим, що його неможливо змінити, а треба жити.

Додам, що з усього написаного про Олега Лишегу, мені найбільше запам’яталися два есеї: «Червоний лебідь» Наталки Білоцерківець, якого я читав ще в кінці дев’яностих минулого століття, і «Олег Лишега на тлі сімдесятих» Богдана Чепурка, надрукований у «Дзвоні» 2015 року і прочитаний мною недавно. У цих публікаціях, як мені здалося, були свої, особливі, більше ніде не почуті інтонації, які виходили із по-особливому зворушливого ставлення до героя цих есеїв — не лише непересічної, дуже талановитої людини, але й людини вразливо-незахищеної, великого інтелектуала й поета (в поезії та прозі), людини настільки неповторної, що ця неповторність була її природною суттю.

Білоцерківець, а особливо Чепурко, крізь призму свого бачення тих сімдесятих і себе в них зробили неповторність Олега Лишеги якоюсь начеб домашньою, сказати б свійською, прирученою, яка водночас від нас утікає, бо то неповторність, окремість життя-творення.

Для мене смерть Олега Лишеги — передчасна, несподівана, оглушлива — була не тільки великою, а й особистою втратою. Не вберігся від підступного, як було сказано, короткого, але агресивного запалення легенів чи вже виконав свою місію на Землі? Люди, котрі знають такі великі таємниці єднання всього живого, іноді заходять надто далеко у цьому знанні і надто близько від чогось такого, ще не збагнутого, яке таки треба збагнути… Лишега намагався те зробити?

Крила Короткевича

Того весняного дня мені треба було, перебуваючи в Києві, зайти в одну організацію, отож я зійшов на станції метро «Університет» і далі почалапав шляхом, який підказала тітка, котра продавала біля метро квіти. На вулиці Михайла Коцюбинського несподівано побачив над одним із будинків на другому боці вулиці прапор Білоруської РСР, який за бажанням «бацьки» Лукашенка (а народ, як прийнято, підтримав) став державним прапором вже незалежної Білорусі. Значить, тут розміщено білоруське посольство. Та мою увагу привернуло інше. Біля посольства стояв пам’ятник, і обличчя увічненого, певно ж, білоруського діяча, здалося мені знайомим. «Янка Купала? Якуб Колас? — подумав я. — Чи якийсь із їхніх політиків?»

Тож на зворотному шляху біля посольства перейшов на інший бік вулиці. Боже мій, це був пам’ятник Володимиру (свідомо пишу по-українськи) Короткевичу, моєму улюбленому білоруському письменнику і одному з найулюбленіших моїх письменників узагалі. Я підійшов до пам’ятника, погладив його і навіть потис моєму високоповажаному тезці його металеву руку. Міліціонер (тоді ще міліціонер), котрий стояв біля входу в посольство, подивився на мою особу вельми підозріло, мабуть, подумав, чи не хоче цей лисий вусатий дядько відколупнути собі шматок цінного металу. Я помахав рукою стражу порядку й попрямував далі. Але відтоді, якщо буваю в Києві й випадає можливість, приходжу до пам’ятника і навіть по-свійськи, як з добрим знайомим, вітаюся з письменником, що повернув білорусам їхню історію своїми романами і повістями, статтями й есеями, а в книжці «Земля під білими крилами» описав Білорусь так зворушливо-ніжно й любовно, що цей поетизований, наповнений синівською гордістю за свою землю нарис, він же путівник-освідчення, став взірцем.

З творчістю Короткевича я ознайомився в середині 80-х років минулого століття, коли придбав його книгу в перекладі українською Карла Скрипченка, куди ввійшли романи «Чорний замок Ольшанський» і «Дике полювання короля Стаха». Вразила і в’язка, і точна манера письма, стримана і в той же час експресивна, і романтична, блискуче вміння будувати сюжет, особливо в «Дикому полюванні…». А головне, книга перевернула моє уявлення про історію Білорусі. Признаюся, що доти я вважав цю історію доволі нуднуватою — ну що могло бути цікавого в народу, схованого лісами й болотами, який ніколи не мав своєї державності, навіть спроби її встановити були якісь надто кволі, не мав, як у нас, козаччини, вічно комусь покірно корився — то литовцям, то полякам, то росіянам, який ще більше, ніж українці, втратив свою мову.

А виявилося, що історія була, та ще й яка! З численними повстаннями, міжусобицями, навіть своїми королями, мужицькими і шляхетськими, з древніми велико- і малопанськими родами, кореням і гербам яких позаздрили б і англійські лорди та герцоги, з народом, який умів боротися і любити. Потім я придбав роман «Христос приземлився в Городні» й ще більше здивувався — у творі розлого цитувалося Святе Письмо, і це в романі, написаному в часи тотального атеїзму! Історія білоруського проповідника лже-Христа Юрася Братчика, що ставав народним месником і ватажком, заворожувала. Потім були й інші твори — «Колосся під серпом твоїм», «Чозенія», «Зброя», «Човен відчаю», «Кастусь Калиновський», чудові вірші, бо Короткевич ще й блискучий поет. А «Дике полювання короля Стаха» ми з дружиною Надією Гуменюк перечитуємо щороку. Особливо це добре робити темними осінніми вечорами.

Російські видавництва ще з початку дев’яностих років видають книжки серії «Сто» — Сто видатних письменників, учених, мислителів і т. д. Аж до коханців і в’язнів (європейських, американських, азійських, російських). Представників колишніх союзних республік вони, зазвичай, ігнорують. Лише в збірнику «Сто великих поетів» подали розповідь про Тараса Шевченка, а в книжці «Сто великих жінок» представили Лесю Українку. Треба сказати, доволі об’єктивно — це ще було до російської агресії. Так от, я дуже зрадів, коли в книзі «Великі письменники ХХ століття» (2002) побачив Володимира Короткевича і написану з явною симпатією розповідь про нього. Постає не лише великий письменник, але й великий життєлюб, мандрівник (побував практично в кожному районі, місті й містечку Білорусі), а головне — великий патріот, залюблений у свій народ і країну. І я погоджуюся з автором нарису Петром Васюченком, що «Володимир Короткевич — знакова постать білоруської літератури… такою він залишиться на всі часи… доки існує Білорусь. Можливо, й існує вона багато в чому завдяки В. Короткевичу, чиї твори змусили багатьох білорусів відчути себе білорусами в умовах жорстокої асиміляції і змішання народів у часи СРСР». Додам — і пізніше, в лукашенківські часи. Він прожив мало (1930–1984), а зробив ой як багато!

Його ставлять поряд із Вальтером Скоттом, Александром Дюма, Генриком Сенкевичем. Але такої любові до своєї країни, як у Короткевича до Білорусі, «землі під білими крилами», «білої землі», у Скотта, Дюма і Сенкевича немає. Образи чоловіків-рицарів, які без сумнівів жертвують в ім’я Батьківщини й любові, і чарівних білоруських панн, які міняються і залишаються невловимими, як перша національна стихія — вода (за словами письменника), варті, щоб про них розказати. Один із таких образів особливо вразив, адже подібних небагато у світовій літературі.

Про жінок, їхні почуття, кохання, страждання й метання написано безліч творів. Скільки жінок оспівано, скільки засуджено за їхні вчинки, які порухи душ цих прекрасних, а часом духовно потворних й незрозумілих панянок, мадам, міс, фрау відтворено…

Емма Боварі, Анна Кареніна, Настасья Філіповна, Дульсінея, Джейн Ейр, леді Макбет, Офелія і ще безліч образів міцно осіли у людській свідомості, стали називними.

А проте, про випадок, який справді вразив новизною і глибиною, таким зображенням і підходом, яких я не зустрічав, хоч прочитав і художніх, і філософських творів багатенько, варто розповісти.

У романі «Дике полювання короля Стаха» (дехто називає його повістю, але зображення й мислення там романне) автор розповідає, як, мандруючи глухими білоруськими селами у пошуках записів народних пісень, казок, легенд десь у 90-х роках ХІХ століття, молодий фольклорист Андрій Білорецький потрапляє до занедбаного маєтку давніх білоруських шляхтичів Яновських Болотяні Ялини, де живе, а точніше животіє у дикому страху остання з роду Яновських — Надєя.

Перше знайомство з власницею маєтку справляє на героя роману, а відтак і читачів доволі негативне враження. Ми бачимо не лише вкрай залякану істоту, а й таку, що й фізично, й морально викликає відразу, майже суто фізіологічну огиду. А далі відбувається диво. На наших очах Надєя (в українському перекладі роману Надія) поступово, крок за кроком стає іншою, відкриває свої душу й серце, і ми з подивом спостерігаємо, як з цієї худющої, невродливої, зляканої істоти постає не те що прекрасний лебідь, а зовнішньо і внутрішньо зовсім інша, а головне — духовно багата людина, ба, справжня, без фальшу, аристократка.

Відбувається це не лише тому, що Білорецький відважно протистоїть банді негідників, яка під виглядом отого «дикого полювання» тероризує господарку маєтку й довколишні села, і зрештою з допомогою селян перемагає їх, звільнивши і Яновську, і селян від страху. Не лише тому, що, коли Надєя поступово розкривається, між нею й Андрієм зароджуються й міцніють почуття. Усі зміни й порухи жіночої душі показані якось так, ніби непомітно і водночас вміло, що не покидає відчуття: ти присутній не тільки під час розкриття таємниць, які оточують господарку Болотяних Ялин, але й водночас при народженні нової, якоїсь ще незбагненної таємниці, причому йдеться не лише і не стільки про кохання. Одним словом, зміни, які відбуваються із жінкою, її переродження, подані так, як я ні до, ні після Короткевича не зустрічав. Жінка й чоловік постають не в полоні пристрасті, а чогось невимірно більшого, ніж почуття й розуміння представниками обох статей одне одного. Не сходить ангел з Неба, щоб проголосити «се чоловік» і «се жінка», лиш шелестить тихий вітерець, але він сильніший за бурю — таке ось враження. Диво перетворення жінки відбувається завдяки дотику двох душ — вже дозрілої і ще затамованої, яка чекає злету, не знаючи про нього. Як майстерно, неповторно описане це перетворення!

І наостанок зворушливий епізод із життя самого Короткевича. 1967 року на читацькій конференції у Бресті він познайомився з викладачкою тамтешнього педінституту Валентиною Нікітіною. Заговорили, і, дізнавшись, що цей чоловік теж письменник, дівчина порадила йому, якщо хоче, щоб його читали, писати такі твори, як «Дике полювання короля Стаха», не знаючи, що його автор перед нею.

— І нема чого посміхатися, — сказала майбутня дружина Короткевича. — Спробуйте так написати…

…Із запізненням дізнаюся: Короткевич закінчив Київський університет імені Т. Шевченка, мав тоді ж неприємності за… «український буржуазний націоналізм» (білорус!) і починав учителювати в Україні. «УБН» допоміг стати Короткевичем для Білорусі?..

Троє у Всесвіті, не рахуючи поезії

Поети бувають різні. Дуже різні. Це така очевидна істина, як те, що Сонце сходить вранці, а заходить ввечері. Останнє теж свого роду поетичний образ, бо ж відомо, що то Земля обертається довкола своєї осі за час, що називається добою. Говорячи про різних поетів, пригадуються слова Поля Валері, котрий писав, що Франсуа Війон був злодієм, а може, й убивцею, П’єр Ронсар добропорядним громадянином, Поль Верлен гірким п’яницею, Гійом Аполлінер теж не цурався абсенту, а всіх їх об’єднує те, що вони були великими французькими поетами.

Поети різні, дуже різні. За манерою творчості, стилем, належністю до модернізму чи традиціоналізму і ще всяких ізмів, використанням засобів образності і т. ін. Бувають належні до бомонду й самітники, безхатьки, фермери, як Фрост, чиновники, як от Тютчев, чи навіть міністри, як Гете. Схильні до містифікацій і суворі реалісти щодо творчості й стилю життя. Але більшість їх у той чи інший спосіб прагне визнання й усіма можливими засобами добивається його. Добивається премій, а нерідко й орденів. Часом поети, вмираючи як творці, продовжують існування в інших іпостасях, імітуючи творчість, як от Тичина. Юний геній Рембо, переконавшись, що, хоч і новатор, але богом в поезії стати не зможе, а на інше він не був згоден, кинув зовсім писати вірші, мандрував, далі торгував, доки не став багачем. І все ж були поети, для котрих головною суттю життя була сама поезія, творчість, пізнання світу саме через поетичні засоби. Добування, пошук істини й сенсу життя. Тут найбільше моє захоплення викликають троє великих поетів, які жили в різний час, у різних країнах і навіть частинах світу, писали тому, що не могли не писати, байдужі до слави й визнання. Хоча за своєю суттю були саме Поетами. Про них і поведемо мову, за часовим принципом їхнього життя і творчості.

Спочатку про дівчинку, котра народилася, виросла й майже безвиїзно жила в маленькому американському містечку. Сім’я була носієм суворих пуританських традицій, за ними виховували й дітей. Праця, молитви, гроші становили суть буття. Дівчинка стала дівчиною й передчувала, як за неї змагатимуться чоловіки, і це її, судячи з листа до ровесниці, неабияк тішило. Одним словом, вона була дитям свого часу, міста й країни, донькою суворих і заможних батьків. Життя, однак, склалося інакше, і значною мірою це був свідомий вибір.

Батько купував їй книги, проте не рекомендував їх читати. Хоч доня страшенно боялася суворого батька, все ж читала. Під впливом американських і європейських філософів, поетів, прозаїків, того, що закохалася в одруженого чоловіка (без відповіді), а головне, що все більше й більше задумувалася над життям, яке її оточувало, і життям взагалі, над його різноманітними проявами і сенсом, почала писати вірші — незвичні для того часу, дуже емоційні й водночас філософські. Для неї все було дивом — політ метелика, спів пташок, схід і захід сонця, місячне сяйво, ба, навіть маленька квітка конюшини, роса на стеблі. І ця дивовижа життя поставала в поезіях. А водночас вона багато міркувала над тим, що є (чи нема) за гранню цього життя, багато думала про смерть й те, що буде після неї, розмовляла з Богом, навіть сперечалася з ним і часом дорікала. Вона ставила йому, собі, іншим запитання, так використовувала слово, що це дало підставу згодом іншому видатному письменникові назвати її найсміливішим поетом ХІХ століття, поряд з яким її ровесники-чоловіки здаються надто прісними, боязкими й нудними.

Двічі вона ризикнула віддати свої творіння до друку. Всього було надруковано сім віршів із майже двох тисяч написаних. На знак протесту проти правок і переробок, доведення її віршів до необхідної стилістичної і смислової «правильності» зовсім перестала друкуватися. У відповідь на слова про потребу для поета публікацій лише посміхалася й відповідала, що для неї це неприродно, що потреба писати повинна бути органічною, необхідною для поета, а інакше — для чого? Якщо її уділ слава, то рано чи пізно вона її отримає. У журналіста й письменника, якого вона називала своїм наставником, вона лише запитувала: чи є в її віршах життя? А якщо є, то все добре, навіщо про інше турбуватися?

У час коли поетеса написала свої найкращі поезії, у великому місті на півночі Африки у грецькій сім’ї народився хлопчик. У цьому місті він прожив усе своє життя. Лише в дитинстві його посилали вчитися до Англії та в молодості разом з матір’ю три роки прожив у столиці Османської імперії, де перебувало чимало греків. Решту життя — у рідному місті, де пішов на «тимчасову» роботу дрібним чиновником (робота ця тривала майже три десятиліття), часом грав на біржі, іноді, щоб підробити, грав на тоталізаторі, ходив до православної церкви, заходив вечорами до кав’ярні. Одним словом, звичайне рутинне буття. Але впродовж усього свого доволі монотонного життя він теж писав вірші. Про те, що його оточувало, про любов, трагедію самотності, потребу для людини почуттів, дисгармонію дійсності, тугу за ідеалом, а найбільше про далеку вже історію античного, елліністичного світу, а ще часів Римської імперії й Візантії, про відомих і не дуже історичних діячів — реальних і вигаданих, про те, чим жили люди, котрих давно вже нема, як міркували, про що мріяли. І все це творило дивну картину минулого й теперішнього, творило філософію неперервного буття, доводило, наскільки важливо знати те, що минуло, робило його мовби ближчим і зримим — часом серйозно й елегійно, часом іронічно й скептично. Розгортався своєрідний поетичний літопис чи хроніка. Усе це поет писав теж мовби лише для себе, тільки іноді друкував свої вірші в тому ж місті, де жив, у вигляді тоненьких брошурок, а то й зовсім листівок.

Коли він писав свої перші вірші, а поетеса за океаном останні, у Російській імперії, у поневоленій її частині, Україні, у священицькій родині з’явився на світ ще один хлопчик. Ріс, як і його своєрідні, незнайомі йому, колеги, доволі хворобливим. Здобув спершу церковну, потім світську освіту. А головним для нього сенсом життя було теж написання поезій. Видав дві тоненькі книжечки, а що їх розкритикували (потім, після довгої перерви, з’явилася третя, яку теж «били»), то вирішив писати для себе і своєї доньки, котру виховував після смерті матері. Довкола імітовано гриміло бурхливе життя, всілякі індустріалізації й колективізації, а він тихо писав про те, що було справжнім — природу у різноманітних найтонших проявах, людину, дотичну до неї, якось так поєднував ну геть звичайнісінькі речі й почуття, що вони немов теж самі по собі осмислювали буття, повсякденність, робили геть усе на світі важливим — і квіти, і звичні природні явища, і те, що думає поет та його близькі й зовсім незнайомі люди. Поет вглядався у цей життєплин і часоплин, у невидимі порухи людської душі, похід вулицею, і це вдивляння у життя вулиці, у ріст тендітної стеблини, думки про своє, не надто радісне існування, роздуми про мовби ненароком побачене раптом стали важливіші за п’ятирічки й гучні лозунги. Інші здобували славу й ордени, а він просто писав. Щоправда, до нього на роботу часом заходив знаменитий визнаний поет, а потім став заходити й інший відомий письменник, давали йому читати свої вірші та прозу й дослухалися до його порад. Підсвідомо, потаємно вони розуміли, що не вони, а саме він творить літературу — теперішню і прийдешню.

Звичайно, ви вже зрозуміли, що йдеться про трьох великих поетів — американку Емілі Дікінсон, грека Константіноса Кавафіса й українця Володимира Свідзінського.

Усі троє були визнані, належно оцінені, слава знайшла їх, правда, після смерті. Дікінсон померла у п’ятдесят п’ять років від хвороби нирок, Свідзінський у такому ж віці (56) був спалений енкаведистами, Кавафіс прожив більше, відійшовши у сімдесят від раку горла, як Шекспір, у свій день народження.

Кожен з них прожив не видатне життя, мало наповнене подіями. Емілі Дікінсон лише раз їздила на навчання й до родичів у сусіднє містечко, раз у Бостон лікуватися, і раз батько, котрий був два роки депутатом палати представників американського Конгресу, забрав її із собою до столиці, Вашингтона. Кавафіс повчившись трохи в Англії та побувавши у Константинополі, решту часу безвиїзно прожив у єгипетській Александрії, де для нього все дихало античною Грецією. Свідзінський в молодості помандрував трохи Україною, пожив трохи у Житомирі, Києві, більше у Кам’янці-Подільському, а завершальні два десятки літ в Харкові, зрідка виїжджаючи в село і до моря, та перед смертю, в сорок першому, перед самісінькою війною показав доньці Москву.

Зате вони створили кожен свій Всесвіт, неповторний, теж безмежний, наповнений, наче зорями, роздумами й справжньою поезією, не стільки метафорикою, як пульсуванням думки й інтенсивним внутрішнім життям. Так відчувати його, як і життя зовнішнє, теж, виявляється, тонке й ніжне аж до трему, могли тільки справжні поети. Великі, які щедро подарували свій Всесвіт нащадкам. Так хочеться, згадуючи й перечитуючи їх, вірити, що вони десь спостерігають за теперішньою їхньою творчістю. Бо більше, ніж заслужили на це й талантом, і своєю самовідданістю, заглибленням у тонкощі цього світу, змогою і нам глянути на нього по-інакшому. І ще хочеться скласти щиру, велику вдячність тим, хто сприяв, аби про великих поетів дізналися читачі. Насамперед молодшій сестрі Емілі Дікінсон Лавінії. Потім були видавці, упорядники, численні дослідники творчості, але першою була Лавінія, яка, відкривши сестрині коробочки із зшитками, не викинула їх, не лишила чекати кращого часу, а відразу зорієнтувалася й запропонувала видати отому «наставнику» Хігінсону, а той уже видавцям. Далі був грек, ім’я якого я не знаю, але який завіз вірші Кавафіса з Александрії до власне Греції й уже по смерті поета сприяв виданню. І тим, котрі знайшли недруковані, відкинуті самим поетом, але теж гарні вірші. Ну, а в Україні й Юрію Яновському, який сприяв виданню поезій, хоч і в урізаному вигляді в сталінські часи, і тим, хто вивіз рукописну збірку «Медобір» за кордон (уклін Олексі Веретенченку), і Василю Стусу, який ще у 60-ті роки поставив маловідомого тоді Свідзінського поряд зі Стефаником, Гете і Рільке. А головне — Елеонорі Соловей, котра зробила так багато для дослідження й популяризації творчості Поета.

Вони не прагли створити собі імідж, ореол і що там ще за життя. Навіть такого слова, як піар, не знали. Просто писали, творячи свій Всесвіт і розширюючи Всесвіт, до якого всі ми належимо. Темний, доволі похмурий, він ставав від цього теплішим і світлішим, повірте мені, скептику.

Часом уявляю, як проходить у супроводі свого великого пса Карло, а потім сама, містечком, лугом, узліссям маленька жіночка. Як у великому місті, через яке проходили десятки завойовників, вдивляється у морський простір скромний клерк. Як читає після роботи у видавництві доньці написану ним чи перекладену з тієї давньогрецької мови (або африканську) казку худорлявий чоловік, якому тільки й лишилося, як неодіймані радості, самотність, труд, мовчання. Та й іншим з цієї великої трійці лишалися тільки цих три радості. Але як щедро вони поділилися народженим в самотині з нами.

Про Емілі Дікінсон пишуть, що вона нібито не помітила навіть громадянської війни у США. Неправда, помітила. Але які глибокі, хоч і не ура-патріотичні ті кілька віршів, зокрема про чоловіка, який шукав смерті на війні, а вона від нього наче втікала. Про тих загиблих, котрі охороняють наше життя. Кавафісу вже по його смерті дорікали, що він геть зав’яз в античності, але як проектуються його поезії про еллінів, Александрію першого століття до нової ери на сучасність. Наприклад, «В очікуванні варварів». Свідзінського били за те, що відстав від життя, не вловив його могутніх ритмів, за так звану патріархальність, а він писав так, що прийшла пора усвідомлення — тільки ритми, уловлені поетом, і рятували людину серед того псевдожиття, яке нав’язували. «Тай-зілля» називається поряд з «Медобором» його основною книжкою. Чується «тайне», «таємниця», вічна, як зело, як саме життя і Всесвіт. Яке щастя, що в цьому Всесвіті є слово і жили ці троє поетів, котрі не прагли слави (були ж такі!), а просто творили поезію. Для себе, а виявилося — для нас.

Може, не так і багато знають про них, але ті, хто знають, теж стають посланцями саме цього непізнаного й таємничого, яке вони несли у слові.

Можна приєднувати їх до напрямів у поезії, можна називати поетичні прийоми, якими, мовляв, користувалася Емілі Дікінсон, не знаючи про них. Можна називати Свідзінського «тихим модерністом». Можна знаходити аналоги історичного мислення Кавафіса. Але то вже опісля, то вже турбота дослідників творчості, критиків і літературознавців. Вони ж писали так, як відчували цей світ. І тут нашого поета відзначу особливо. Бо Дікінсон жила все ж у багатій родині, нікого не цікавило — аполітична чи ні ця самотня жінка, до якої партії належить і чи належить узагалі. Так само не цікавили нікого позиція й вірші дрібного чиновника Кавафіса. А от Свідзінський мав особливу мужність — не йти в ногу з будівниками «світлого майбутнього», не кричати лозунги й не писати те, що від нього вимагали, ризикуючи поплатитися життям. Просто жити в такому котлі й просто писати — це навіть більше, ніж лишатися самим собою…

Світ від Кестлера й Уіндема

Колись мене вельми обурили слова видатного англійського письменника і філософа Артура Кестлера, отого самого, що написав знаменитий роман «Тьма, що засліплює», один із найсильніших творів, які розкривають природу тоталітаризму. Слова про те, що він вважає людину глухим кутом еволюції. Кутом, у якому слідом за цією двоногою істотою опиниться і Земля в цілому, що й приведе до її загибелі.

«Ну як же так, — подумав я тоді, — а великі творіння людського розуму в усіх галузях діяльності?.. Як уявити Землю без архітектурних шедеврів, таких як величні собори, замки, палаци, пам’ятники, шедевральні будинки, навіть та ж Ейфелева вежа? Як уявити Землю без літературних і філософських творів, без осмислення життя на ній? Зрештою, без самої цивілізації…»

Я не раз повертався до цього твердження Кестлера, сперечався з ним. І поступово, як не дивно, перед моїми очима поставала наша блакитна, така прекрасна з Космосу планета, планета без людини. Без загазованих і загиджених міст і цілих територій, без вибухів, руйнувань, мільйонів безглуздих смертей на дорогах і поза ними. Без постійних руйнувань і трагедій, які пережило людство. Земля, вкрита могутніми лісами з величними деревами, з прекрасними луками і степами, з ріками, повними риби, з безліччю квітів та інших рослин, а на тих луках, в степах, в лісах пасуться великі й маленькі тварини, літають птахи і комахи. Частина з них є хижаками, отже, й мисливцями. Але що таке ці полювання й смерті порівняно з тим, що відбулося на Землі з людиною? І хіба не людина знищила тисячі й тисячі видів тварин і рослин?

Мені можуть заперечити, що в такому разі не можна було б нікому навіть помилуватися могутністю слонів, граціозним бігом тигрів чи гепардів, полюванням лисиць, ширянням орлів і лелек, стрімким летом ластівок, навіть тим же метеликом, котрий сів на прекрасну квітку, почути тужливе курликання журавлів, гудіння бджіл…

Але хіба це все призначене лише для того, щоб ним милувалася й слухала людина? Воно існує саме по собі, як вияв життя, яке намагаються знищити й масово знищують. Милуватися? Мисливець теж, буває, милується польотом качки чи більшої птахи, перш ніж вистрілити в неї… Чи бігом нещасного зайця, майбутнього компонента рагу, або гепарда, на якого полює заради шкури, що піде на шубу розманіженій дамі, моральність якої нерідко дорівнює нулю або близько того.

Осмислення людського життя все більше приводить до висновків про його абсурдність. Я вірю в Бога, але яка ж дика самовпевненість вважати, що слабка, люта, жорстока істота людина така ж безсмертна, як і Бог, її творець, що їй відведено не коротке життя, а безсмертя. Як не прикро, але людський мозок так само відключається зі смертю людини, як вимкнений зіпсований комп’ютер, що відслужив свій термін, з якого стирається вся записана інформація. Так само зітреться все людське життя, вся прочитана пам’ять про подорожі, побачені собори й картини. То яка різниця — бачили ми їх, все, що ввібрало тимчасове наше око, частина того ж мозку, чи ні…

Відчай у більшості релігій є одним із найважчих гріхів, але вищий прояв відчаю — страх перед конечністю нашого існування — це якраз і є мрія про людське безсмертя, існування й зустрічі в потойбічному світі й т. д.

Слова Кестлера жорстокі, можуть здаватися одним з проявів мізантропії, але вони справедливі. І, мабуть, треба таки визнати це. Від одного зі священиків довелося почути, що тварин не варто жаліти, оскільки в них немає душі. Якщо таку безжальність людини виправдовує священнослужитель, то щось справді негаразд в Данському королівстві.

Французи святкують як найбільше національне свято не День проголошення республіки чи іншу дату, а День взяття Бастилії, бо із взяттям і зруйнуванням отої нещасної в’язниці, у якій сиділи всього семеро в’язнів, кажуть, все почалося. Якщо йти за цією логікою, то в історії людини все почалося з того моменту, коли Адам і Єва з’їли яблуко з дерева пізнання Добра і Зла. От тільки, боюся, нікому буде його святкувати, цей день, якщо його б визначили.

Але тоді прийде історія за Кестлером, у якій не буде того, що було. Але її не буде кому описувати. Не буде й тьми, яка засліплює. Життя існуватиме само по собі. Без людини — глухого кута еволюції.

Щоправда, люди навчилися будувати бункери та інші пристосування, щоб уціліти. І тут раптом згадується оповідання «Колесо» іншого англійського письменника — Джона Уіндема. Дія в ньому відбувається в несвітлому майбутньому після вселенської катастрофи, що спіткала людство. Люди, які уціліли і живуть схожим на первісне буттям, категорично забороняють будь-які винаходи. За це чекає смерть. І ось один хлопчисько робить собі круглячок, тобто колесо, яке котить перед собою. Це бачать дорослі, хлопця, як першопризвідця майбутніх нещасть, хапають і мають стратити. І тут до суддів приходить дід малого й каже, що то він змайстрував те прокляте колесо й дав онукові погратися. І діда страчують, а внука, який насправді знову винайшов колесо, відпускають.

Дві помилки Йосифа Бродського

Як би там не було, Йосиф Бродський був таки великим російським поетом. Можливо, найбільшим у ХХ столітті. За поетичною майстерністю, шириною і глибиною тематики, інтелектом, оригінальністю мислення, спорідненістю зі світовою культурою поряд з ним можна поставити хіба що Осипа Мандельштама. Бо Ахматова, Пастернак і навіть найвище цінована улюблена Бродським Цвєтаєва явно тьмяніють порівняно з цими двома — Осипом і Йосифом. Трохи дивно, що два найбільших російських поети були євреями, не приховували цього, хоч і писали російською.

Бродський — яскравий приклад того, як людина може зробити себе сама. Формально маючи лише семирічну освіту, він самоосвітою добився того, що, вигнаний із СРСР, викладав в американських університетах, був визнаним блискучим інтелектуалом. А яку есеїстику писав самотужки вивченою англійською! Тож і свою Нобелівську премію отримав цілком заслужено. І його Нобелівська лекція — одна з найкращих, виголошених у Стокгольмі перед шведським королем і академіками за всю історію.

І тут постає законне питання: як міг цей інтелектуал, видатний поет, ворог тоталітаризму і всілякого насилля, захисник поляків і литовців, апологет свободи написати такий злостивий, навіть брутальний вірш «На независимость Украины»?.. А таки написав, уже доведено, що це не фальшивка. Може, тому, що, як і в більшості росіян, зачаїлася образа: ну як вони, ці «хохли», посміли відділитися! Не випадково ж Бродський якось назвав себе «похмурим послом неіснуючої держави»… Маючи на увазі не СРСР, а колишню Росію. І за півтора року до смерті великий поет оганьбився, заперечуючи право українців на незалежність і самостійне життя, більше того, принижуючи Шевченка і вивищуючи над ним Пушкіна. По суті, Бродський підтвердив слова Володимира Винниченка: «Російський демократ закінчується там, де починається українське питання».

Все ж від написання тої горезвісної римованої рептильки, яка так контрастує з рештою його творчості, Бродський не перестав бути великим поетом й есеїстом. Бо заперечувати це означає ставити себе на одну дошку з шолоховським комуністом Нагульновим, для якого куркульський півень не може добре співати тільки тому, що він куркульський. Тобто заперечувати власне суть творчості.

Написання того паскудного віршика було другою великою помилкою Бродського. А першої він, на мій погляд, припустився за десять років до того, у 1984-му, у загалом дуже цікавому й глибокому есеї «Катастрофи у повітрі». У ньому він аналізував становище російської прози ХХ століття, досліджував, чому вона скотилася від великої літератури століття дев’ятнадцятого до тієї, якою стала у примітивних текстах усіляких бубеннових, павленків і їм подібних, чому навіть у кращих своїх зразках їй далеко до великих романів Достоєвського і Толстого. Доводить, що причина не тільки в тискові тоталітарного режиму.

Міркування Бродського справді цікаві й небезпідставні. Але висновки якраз помилкові. Основна біда, він вважає, що письменники пішли шляхом Толстого, тобто описової, або, як він пише, міметичної літератури, а не шляхом Достоєвського, який був першим письменником, котрий довіряв інтуїції мови більше, ніж своїй власній, більше, ніж установкам своєї системи переконань або ж своїй особистій філософії. І саме тут починаються суперечності Бродського. З одного боку, він дорікає письменникам, що вони не пішли за Достоєвським, для якого «мистецтво, як і життя, — про те, навіщо існує людина», а за Толстим з його прагненням геть усе описати. А з другого — доводить, що Достоєвський настільки оригінальний, що в нього й не могло бути послідовників. Він, мовляв, так близько підібрався до розгадки таємниць Божого Провидіння, що Провидінню це не сподобалося й воно спрямувало російських письменників на фальшивий шлях.

Усе ж, пише Бродський, можливо, Провидіння не надто раділо своїй перемозі, бо воно подарувало Росії й світу Андрія Платонова. Майже половину свого есею Бродський присвячує розповіді про самого Платонова, його долю й аналізу його творчості, зокрема романів «Котлован» і «Чевенгур». Не буду переказувати написане покійним паном Йосифом, охочі можуть прочитати ту ж «Катастрофу у повітрі» або його післямову до виданого колись в Америці «Котлована». Скажу тільки, що Платонова він вважає найбільшим письменником ХХ століття взагалі, ставить його вище за Джойса, Музіля й Кафку, а про блискучого стиліста Владіміра Набокова, який на Заході часто стоїть в одному ряду з Достоєвським і Толстим, пише, що Набоков проти Платонова — як канатоходець проти альпініста, котрий підкорив Джомолунгму.

Ось так, не більше й не менше. Андрій Платонов, безумовно, великий і надзвичайно оригінальний письменник, хто б сумнівався. Ну, а зі смаками, як відомо, не сперечаються.

Вражає в есеї Бродського не це. І навіть не те, що він, по суті, так і не доводить, у чому ж Платонов підібрався так близько до розгадки таємниць Провидіння. Вражають і змушують замислитися висновки автора есею.

Ніхто не стане сперечатися з твердженням про велику автономність Платонова як письменника, навіть з тим, що «його автономія — це автономія самобутнього метафізика, по суті, матеріаліста, котрий намагається зрозуміти Всесвіт незалежно від інших, дивлячись на нього з брудного маленького містечка, загубленого, наче кома в безкінечній книзі континенту, який розкинувся так широко». Правда, тут досить пригадати Фолкнера з його Йокнапатофою, щоб виникло бажання посперечатися з дещо навіть дитячим твердженням про велич того чи іншого письменника. Суперечку викликає і головний висновок Бродського: «Великий письменник той, хто продовжує перспективу людського світовідчуття, хто показує вихід, пропонує шлях людині, в якої розум зайшов за розум — людині, яка опинилася в глухому куті».

У такому глухому куті в умовах нової дійсності опинялися якраз герої Платонова, і письменник добре це показує, по суті, вміло використовуючи штампи того часу. Але виходу він якраз і не показує. Хіба що, коли розуміти як вихід мовні експерименти, неповторні синтаксичні конструкції. Чи своє і своїх героїв підкорення мові того часу? Теж глухий кут. Формула Бродського, що таке великий письменник, правильна за змістом, але суть… Суть вислизає.

Отут і підходимо до першої великої помилки Бродського. На наш погляд, осягнення таємниць Провидіння полягає не в заглибленні в мову, використанні її можливостей (Бродський наголошує на російській, але немає мов великих і малих), а у заглибленні в психологію відчуттів людини, у таємниці, у космос людської душі. Це було особливо яскраво й глибоко виражено в Достоєвського, Гоголя, Флобера, Фолкнера, Пруста, Кафки, Грасса, Селіна, Стефаника, Підмогильного, Андріяшика, Кутзе — цей ряд можна продовжувати й продовжувати, але майже не було у Джойса і, на жаль, у Платонова і модного донедавна Павича. Експерименти з мовою, використання її можливостей, аж доведення до (за Бродським) «мовного скаженства» — так. Але космос душі — це якраз розширення людського світовідчуття, це зовсім інше, це розширення Всесвіту всередині тебе. Відкриття нової планети із зовсім іншим розумінням життя. Як тут не згадати Сковороду: «Брось Коперниковы сферы, глянь в сердечные пещеры». Справді, те, що відбувається з порухами людської душі, з борінням серця зі світом за цю ж душу, з прагненням пізнати себе і Всесвіт, — це розгадка таємниці таємниць, яка й показує, заради чого живе (чи існує) людина. Чи то академік, чи простий селянин. Мені здається, коли читаю гарного глибокого письменника, в якого є щось незримо більше, ніж інтелектуальні вправи, гра словами, ніж ота відома «гра в бісер», якою так захоплюються інтелектуали-письменники й псевдо-інтелектуали, тож коли читаю такого, очікую: от-от відкриється таємниця таємниць. Таємниці Провидіння. Ні. Не відкриваються. Але ж не в мене одного виникає відчуття, що вони десь поруч. А інакше навіщо людині дана душа, часто така глибока, і прагнення до розгадки таємниць Світу й буття в ньому?

До речі, до відома наших постмодерністів і словесновправників, які сплять і бачать себе нобелістами та іншими міжнародними лауреатами. Перегляньте списки лауреатів Нобелівської, Букерівської, Дублінської, Гонкурівської та інших престижних премій, навіть премії Кафки за останні десять-п’ятнадцять років і ви побачите, що присуджувалися вони за твори сюжетні, чи художні, чи документальні (як в Алексієвич), з неодмінною присутністю живих людей, а не тільки словесної еквілібристики; навіть з елементами детективу, як у Памука, Льоси, Модіано… Шведські, британські та інші академіки й письменники (ба, і мовознавці), котрі засідають у комітетах і журі, таки мають добрий смак і розуміння, що таке література. Є таке розуміння і в українських читачів, і вже в багатьох філологів. Дасть Біг, те, що відбулося в Європі, відбудеться й на хуторі, що зветься Україна.

Більше того, так хочеться вірити, що якийсь саме український письменник першим зазирне за ширму, де Провидіння зберігає свої таємниці. І тоді… А що буде тоді, я не знаю. Може, й дізнаємося, заради чого існує і страждає людина. І чому складає докупи слова, саме мовою (українською, російською, англійською і т. ін.) висловлюючи своє прагнення зазирнути в космос. Космос і космос душі.

Шоу і користь скоромного

Джордж Бернард Шоу, знаменитий англійський й ірландський драматург, залишив у літературі й історії вагомий слід не лише своїми п’єсами «Пігмаліон», «Дім, де розбиваються серця», «Цезар і Клеопатра» і блискучими рецензіями на музичні твори, а й низкою цікавих вчинків. Ну, наприклад, не зовсім відмовився від Нобелівської премії, як француз Жан-Поль Сартр, а лише від її грошового еквіваленту, звелівши віддати суму на переклад шведських авторів англійською мовою, зокрема великого Августа Стріндберга.

Шляхетний чоловік, га? А ще відомий тим, що прожив аж 94 роки, найдовше серед нобеліантів, і в дев’яносто з хвостиком написав п’єсу для лялькового театру «Шекс проти Шева», у якій персонажі Шекс (себто Шекспір) і Шев (сам Шоу) вирішували на боксерському рингу, хто з них ліпший драматург. Теж не слабо!

Ну й нарешті Шоу відомий тим, що майже все своє довге життя був вегетаріанцем, харчувався виключно рослинною їжею і наприкінці земного шляху не без гумору сказав, мовляв, у сімдесят літ його вперто переконували їсти м’ясо, інакше помре. Він не послухався. А от в дев’яносто нема кому переконувати, бо всі ровесники, котрі їли м’ясне, самі давно померли. Прочитавши це, я, грішним ділом, подумав, що ліпше б Шоу їв м’ясце, котлети, антрекоти і що там ще, то, може б, справді віддав Богові душу в сімдесят чи скільки там років, після того, як отримав свою Нобелівську премію. І лишився б у людській пам’яті як гарний драматург, чудовий критик і шляхетний чоловік, котрий сприяв популяризації в англомовному світі шведських та інших письменників.

І тоді він не здійснив би своєї сумнозвісної поїздки до сталінського СРСР, і не був би зачарованим «вождем всіх часів і народів», і не писав би паршивих брехливих статей та не було б виступів, де розповідав, як прекрасно живуть радянські трудящі, повні достатку і щастя, а голод в СРСР — то, мовляв, тільки буржуазна пропаганда.

Шоу дозволяв возити себе показовими «потьомкінськими дерьовнями», зустрічався з передовиками виробництва і заплющував очі на те, що, скажімо, побачив у «Країні Рад» майбутній Нобелівський лауреат Андре Жід — бідність, відсутність свобод і наявність репресій. А Шоу писав оди Сталіну. Назвав його «вчителем трудящих».

А може, те трапилося тому, що не їсти м’ясо людині, навіть такій видатній, таки шкідливо? До речі, найбільший людиноненависник і вбивця Адольф Гітлер теж був вегетаріанцем. Це я не проти вегетаріанства взагалі, а всього лиш про два конкретних випадки. І це моя «відповідь Чемберлену», себто на численні статті останнього часу, зокрема в Інтернеті, що доводять, які агресивні й бяки ті, хто їсть м’ясо, і які виключно лагідно-правдиві цяці ті, хто його не вживає. Що теж цікаво — одна з п’єс Шоу називалася «Учень диявола».

І Лєнін, і Санов…

Цей чоловік називає себе справжнім українським патріотом і справжнім націоналістом. Ходить на мітинги, маніфестації й збори та зустрічі з демократичними депутатами. І, на відміну від багатьох патріотів, читає не лише праві українські газети й політичну літературу, а й літературу художню. І ось яка розмова якось відбулася між нами (передаю дослівно). Заговорили про Володимира Винниченка.

Мій знайомий розмірковує, що Винниченко був поганим політиком, але гарним письменником. Я погоджуюся і кажу, що пора б у незалежній Україні, де вже перевидали «Сонячну машину», «Записки кирпатого Мефістофеля», «Слово за тобою, Сталіне», оповідання й п’єси Винниченка, перевидати нарешті й «Чесність з собою».

— Навіщо? — знайомий-патріот питає трохи здивовано.

— Я вважаю цей роман, мабуть, найпсихологічнішим у творчості Винниченка.

Знайомий, справжній український патріот, задумується, а тоді каже:

— Але ж його критикував Лєнін.

— То й що? Лєнін назвав у приватному листі «Чесність з собою» «архіпоганим наслідуванням архіпоганого Достоєвського». Я люблю творчість і Достоєвського, і Винниченка. Як і багато хто.

— Але раптом Лєнін критикував справедливо? Він же розбирався в літературі. Он про Толстого скільки понаписував.

— То ж бо й воно, — кажу, — що понаписував. Як і про багато що… І кого.

— Але якось воно не те… Може, обійдемося без цього роману… У Винниченка є багато іншого.

Тут я остаточно зрозумів, що й над нашими видавцями досі тяжіє ленінська оцінка цього роману Винниченка. Патріоти то патріоти, але ж «Лєнін сказав». Можна, виявляється, скидати пам’ятники колишньому вождю, але досі сприймати його оцінку твору українського письменника.

Ця розмова схожа на іншу, з київською пані, причетною до літератури. Я висловив їй жаль, що до книги творів Євгена Гуцала, виданої не так давно, вже в незалежній Україні, не ввійшла його повість «Двоє на святі кохання», яку вважаю поряд з оповіданнями і повістю «Родинне вогнище» кращими у Гуцала.

— Але ж її критикували, — сказала ця пані.

— Так, критикували. І пам’ятаєте — хто?

— Я ще тоді була надто юною.

Я розповів, що добре пам’ятаю той 1972 рік, коли у журналі «Вітчизна» з’явилася повість Гуцала, а слідом за нею в газеті «Літературна Україна» розгромна рецензія сумнозвісного громителя живого слова в українській літературі Лазаря Санова (справжнє прізвище Смульсон). Як ми тоді зачитувалися повістю Гуцала й обурювалися вульгарним смульсонівським погромом!

— Зачекайте, але ж мені казали, що Євген Пилипович сам визнав критику справедливою. Ось чому, напевне, ті, хто вкладав його вибране, не внесли до нього цю повість.

— А який то був час — пригадуєте? Стартувала маланчуківщина. І Гуцало, щоб далі видаватися, був змушений посипати голову попелом. А я, пригадую, радів тому, що повість не лише була дуже психологічною і відвертою, а й тому, що у «Двох на святі кохання» рефлексії героїв повісті, за надмір яких і нападав Санов-Смульсон, поставали філософією. Самі рефлексії. І почуттів героїв, і життя в цілому. Рефлексії-філософія — це ставило Гуцала нарівні з кращими зразками європейської літератури. Такого в тогочасному Укррадліті ні в кого не було. То чого ж досі зважати на критику Санова?

Пані знизала плечима — не відаю, мовляв.

Я ж подумав про комплекси, що мучать нас досі. Написав Лєнін, написав Санов. Значить, щось було не те. Ліпше перестрахуватися. Досі. Захотілося заспівати в бадьорому ритмі сумну пісеньку, переінакшивши трохи слова: «І Лєнін такой молодой, а Санов опять впереді».

Серпик «правильного» Місяця

— Найнещасніші люди — українські письменники, — сказав якось Михайло Слабошпицький, сам знаний письменник.

А найнещасніші письменники — сучасні українські супермодерністи (не плутати зі справжніми модерністами) й «найпостмодерністичніші» постмодерністи. Ті, яким не потрібні читачі, бо вони пишуть самі для себе й для критиків у надії потішитися черговою, найчастіше замовленою або й самими написаною позитивною рецензією. Вони ж тішаться вигаданими їм подібними численними преміями, за якими ніщо не стоїть — ні грошові еквіваленти, ні ліпші наклади, як, наприклад, після присудження майже безгрошової Гонкурівської премії, лише шматок паперу з високими словами про видатні заслуги перед літературою ім’ярек. Хіба можна похвалитися лауреатством. І робити вигляд, що та премія чогось варта.

Молода просунута поетеса сказала, що зневажає всі збірки, видані накладами понад 500 примірників — вони, мовляв, нічого не варті, вона цінує лише «справжні» книжки, наклади яких 100–300 штук. Ще відоміший поет і прозаїк, лауреат і один із творців отих численних псевдопремій, у вузькому колі відверто заявив, що його зовсім не цікавить те, що кажуть якісь там так звані читачі, важить лише думка 15–20 колег по перу й критиків. А чи купують його книжки — (цитую) «по барабану».

Як то кажуть, приїхали. Даремно нагадувати про мільйонні наклади Маркеса, Павича, Еко, Борхеса, Кундери, Ле Клезіо, Кортасара, Ондатже та ін., яких вони нібито шанують. Названими письменниками читачі захоплюються, бо є і про що читати. Наявність інтелекту, як то кажуть, видно неозброєним оком. Письменник, який твердить, що література — це лише гра і ніщо інше, недавно висловився, що він пише, що хоче і як хоче, а от ті, хто працює з комерційними видавництвами, мусять пристосовуватися до вимог їхніх власників. Як автор, чиї твори публікують у видавництві, яке має статус комерційного, заявляю, що це відверта брехня. Жодних вимог щодо змісту не було. Пишу, як мені подобається. Лише раз попросили змінити назву роману. Але це бувало й у інших видавництвах, і справа автора — погоджуватися чи ні. До речі, в тому ж видавництві виходили книжки Забужко, Іздрика, Андруховича, Жадана й інших таких авторів чималими накладами, а їх попсовиками аж ніяк не назвеш. Чи й вони вже «попсовики»?

Справа, швидше за все, в іншому. Апологетам малих накладів нема чого сказати (хіба що для отих 15–20 приятелів), то їх і не читають. А почули б вони, які цікаві, образні й, пардон, інтелектуальні думки висловлюють на зустрічах і презентаціях ті, хто читає — прості педагоги, студенти, інженери, навіть пенсіонери й домогосподарки, яких цей письменник-гравець в одному з інтерв’ю назвав віслюками за любов до нібито «паралітератури». Ті, хто все-таки купує книжки в наш непростий час. Люди все ж уміють читати, сприймати порухи людської душі в часи і теперішні, й минулі, бо вони були завжди, ці порухи. Вміють співпереживати. Довіряти письменникам. Їх цікавить народна доля і конкретні людські долі, людина, яка шукає себе в цьому світі. Поки є такі читачі, варто писати не лише для авторів інтернетівських рецензій. Апологетам мізерних накладів як свідчення високого інтелекту лишається хіба втішатися марнославством. Хоча в їхніх текстах переважно вторинні думки й образи, пережовування давно відомого, яке видається за оригінальне. Або ж нескінченні цитати. Цитати і посилання. Відверті й приховані. Тобто намагання обдурити тих, хто книжку все ж придбає.

Недавно справді знаний і уважний до слова Петро Сорока у своїх щоденниках «Жбан, повернутий назад» бідкався, що низка гарних письменників (не постмодерністів) теж видаються манюніми накладами по 100–200 примірників. Ось який парадокс. Чи, може, постмодерністи зарахують цих традиційних, добротних авторів-неореалістів до «справжніх» письменників через маленькі наклади?.. Навряд…

В опитуванні, яке провела авторитетна й інтелектуальна газета «День», очолювана волинянкою Ларисою Івшиною, більшість і авторів, і читачів говорять про потребу в нашій літературі звичайних людських історій, не «мильних», а таких, що промовляли б до душі і серця. Отже, є потреба в читанні. Якісному читанні. Як і потреба в справжній якісній літературі. І не має значення — модерністська вона чи традиційна.

Наостанок пригадується східна притча. Одному правителю сподобався серпик молодого Місяця — такий витончений, естетичний, кажучи по-теперішньому. І він видав указ, щоб Місяць не смів збільшуватися. А Місяць ріс і ріс, поки не став великим, аж ніби гарячим. Правитель дав наказ стріляти по такому неправильному, негарному з його погляду, Місяцю з луків і пращ, щоб відбити зайві шматки. Через кілька днів Місяць справді став меншати. Правитель вельми зрадів і велів усім оголосити про великий успіх і утвердження справжнього маленького Місяця. А той, як на те, через кілька днів знову почав рости. Правитель звелів видати новий указ, у якому великий Місяць називався і неправильним, і таким, що на нього не варто дивитися. Той, хто це робитиме, вважатиметься людиною без доброго смаку і буде позбавлений милостей правителя.

Сучасні нагульновці

Не знаю, чи Михаїл Шолохов написав «Тихий Дон», удостоєний Нобелівки, чи хтось інший, а втім, хто здатен розгадати велику загадку справжнього таланту, більша за яку, мабуть, тільки справді вічна загадка любові (тут доводиться погодитися з Григором Тютюнником, змінивши тільки трохи його знамениту формулу: «Не має загадки таланту, є тільки вічна загадка Любові»)? Якщо Шолохов у двадцять два роки не міг написати першу книгу свого роману, то чому Микола Гоголь у такому ж віці міг створити шедевральні «Вечори на хуторі поблизу Диканьки», Артюр Рембо у 17–18 років — свої геніальні поезії, а Леонід Кисельов до відведених йому двадцяти двох стати одним із найоригінальніших українських поетів?

На щастя, ніхто не оскаржує у Шолохова його авторства «Піднятої цілини». Роман благополучно майже забули на просторах колишнього Союзу, тим більше, що написав його Шолохов нібито на замовлення Сталіна. І розповідає він, як проходила колективізація на Дону і які блага вона приносила донським козакам, а заодно всім селянам шостої частини світу. А проте, доводилося читати, що роман досі вивчають у західних університетах і трактують його як високохудожнє зображення трагедії російського селянина, якого позбавляють землі, а отже, власності, забирають (чи намагаються забрати) в нього його суть, сиріч душу. Отак-то.

У «Піднятій цілині» є епізоди, де сільський активіст Нагульнов разом із іншим активістом Размьотновим, а потім дідом Щукарем слухають ранкові співи півнів, після розмов про життя-буття, майбутню перемогу соціалізму, а за ним і комунізму. Дід захоплено каже, що гарно виводять півні рулади, зараза. Але Нагульнов безпомилково визначає, що то співає куркульський півень.

І промовляє оту свою фразу, у якій заявляє, що «думаешь, если кулацкий когут хорошо поет, то я признаю, что он поет хорошо? Никогда». І дає зрозуміти, що завжди буде краще співати бідняцький півень.

Тобто в основу оцінки співу Нагульнов ставить отой горезвісний класовий підхід. Для нього важливо не те, як співає. Не якість співу, не голос, а те, чий півень співає. Беручи ширше — про що, а не як. Справа Нагульнова, його методика оцінки співу, перенесена в цілому на літературу і мистецтво, жила і працювала в колишньому СРСР, породжуючи масову кон’юнктурщину, написання творів (романів, віршів, поем, пісень, ораторій і т. ін.) на замовлення. Або за покликом горезвісного «внутрішнього цензора».

Хто б міг подумати, що кон’юнктурщина, нагульновщина в різних її проявах відродяться, більше того, стануть процвітати саме після Євромайдану і Революції гідності. Не десятки, навіть не сотні, а вже за тисячі жвавих, нав’язливих авторів взялися «оспівувати» Майдан, героїв Небесної сотні, а далі й так звану АТО і героїв АТО. Свідомо беру слово «оспівувати» в лапки, бо нічого доброго в тому «оспівуванні» майже нема. Народилися справді гарні, пронизливі, такі, що беруть за душу, як і пісня «Пливе кача по Тисині», вірші й пісні. Але їх мало, більшість же — це набір загальних фраз, де любов до України декларується штампованими словами, без почуттів і виявів власне любові. Скільки один автор може написати віршів про Майдан, про Небесну сотню? Один, ну два, ну п’ять… Але таких, щоб дихали справжнім болем і патріотизмом. Та ось довелося стати свідком суперечки самодіяльних поетес в присутності працівників влади й громадськості.

— Я написала 130 віршів про Майдан, — заявляла одна.

— А я більше — 153, — сказала друга. — Я маю більше права, щоб мене видали.

І обох таки видали. Одній з них виділили солідну суму в кілька десятків тисяч гривень.

— Ця книжка має бути в кожній бібліотеці, у кожній школі, — заявив уже колишній голова обласної ради.

Краще б він цього не казав. Збірка ця наповнена високопарними кульгавими словами, без справжніх поетичних образів, почуттів, відверто графоманська, до того ж авторка не була на Майдані. Книжка, вірші в ній викликали знизування плечима в педагогів, а діти… Діти, яких змушують учити ці недолугі віршики, боюся, ніколи не переймуться ідеями Майдану і не полюблять поезії взагалі. Я запитав одного з найактивніших майданівців з Луцька, а згодом учасника АТО, чи він читав цю книжку і як до неї ставиться, і почув відповідь:

— Такі твори тільки принижують тих, хто боровся на Майдані або воює на сході.

Масова підтримка таких творів, я теж переконаний, завдає тільки шкоди. Та, судячи з усього, теперішня влада не розуміє, що високопатріотичною за своєю суттю може бути просто добротна поезія, гарна проза, пісня. Або рядки, хай і болючі, прості, кострубаті, але щирі за своєю суттю. Поезія, проза про природу, людські почуття, про любов до України, що виростає з тих же почуттів, але висловлена не крикливими високопарними загальними фразами, а образами, з яких і постає — не обов’язково голосно, але по-людськи, щиро — та сама любов. Такі твори є, але не вони звучать скрізь.

Не їх підтримують. Гранично відверто висловив думку молодий народний депутат: «Нам потрібні не ваші віршики, а лозунги». Боюся, що це означає відмову від високоякісної літератури як такої. І від «високочолої», і від масової. А отже, від інтелектуального розвитку суспільства й української нації. По суті, усувається багатогранність суспільного розвитку, насаджується однобокість, тільки вже не червоного, а національних кольорів.

Можна було б написати багато про різні аспекти «нагульновщини» по-українськи. Наприклад, про масову підтримку патріотичних не поетів, а чомусь віршоробів родом із Донбасу, яких підтримують тільки тому, що вони пишуть українською, а що і як, то вже неважливо. Про вибіркову критику одних українських співаків, які виступають в Росії, і замовчування негідних вчинків (ба, обігрівання) інших. Тут уже свої закони кон’юнктури. Таке враження, що декому зі співаків просто усувають конкурентів.

Одним словом, сумно, панове. Якщо б ми справді йшли в Європу, то потрібні були б і державі високоякісні проза, поезія, музика, живопис, а не тільки лозунги, втілені в прозових, римованих і неримованих рядках, піснях і картинах. Осмислення життя в усіх його складностях. Глибокі його дослідження. Розвиток думки. Все, що потрібне, щоб Україну за її слово поважали в Європі, у світі. Лозунги теж потрібні, але тільки як лозунги. До чого довели нагульнови, ми вже побачили.

Звісно, справжня література і в Україні твориться і творитиметься. Але хотілося б, щоб її читали, розуміли й підтримували політики не тільки тоді, коли їх посадять до в’язниці. Або принаймні не заважали розвиватися.

А ті, хто напише справжні, великі, високохудожні твори, а не ледь-ледь ритмізовану прозу, замасковану під поезію, не кульгаві вірші-лозунги, не плакати-оповідання про цю гібридну, дивну, але не менш страшну війну, мабуть, як сказав один письменник, бігають з автоматами на тій псевдо-АТО. Ні, не бігають, а сидять в окопах, бліндажах, відстрілюються й захищають Україну. Господи, хоч би їх минули ворожі кулі й міни!

Слава справжнім «графоманам»!

Про поганого письменника, котрий пише твори, художня якість і вартість яких залишає бажати кращого або й взагалі дорівнює нулю, прийнято казати, що такий-то — графоман. Останнім часом дедалі частіше можна почути осудливе: «Наприймали в Спілку письменників графоманів». Справді, наша НСПУ неймовірно розрослася. Як і її обласні організації. Коли їх створювали, спочатку треба було, щоб набралося сім членів СПУ, а потім збільшили кількість до десяти.

Нині в областях щонайменше по 30, а то й сорок, п’ятдесят і шістдесят тих, кого раніше називали професійними письменниками. Не кажучи вже про Київ, Харків і Львів. І що цікаво, навіть у наш, здавалось би, прагматичний час, кількість заяв не зменшується. Недавно один наш письмак сказав з досадою, що він би половину виключив, бо є графомани. Я йому заперечив і відповів майже так, як колись секретар ЦК КПРС Лігачов Єльцину: «Борис, ти не прав». Ім’я, звісно, було інше.

Бо, якщо йти за тим, що первісно означає оте слово, яке стало майже лайкою, то воно ж складається з двох: «графо», себто писати, і «манія», себто нестримне прагнення. Як у наркомана приймати наркотики, без яких у нього починається ломка, так у графомана є потреба писати. Спинити її може також смерть, ну, в наркомана ще нібито кодування, але яке кодування може спинити прагнення мережити папір чи то ручкою, чи на комп’ютері? Хіба що відрубати руку. Але ще є язик, щоб диктувати.

Отож, виходячи з цього визначення, не треба даремно обзивати й ображати наших письменників, чи то з НСПУ, чи з АУП, а то й взагалі «безпашпортних», як тепер стало модно. Бо яка ж графоманка страшенно слабенька письменниця, яка любить розповідати, як вона багато працює за себе й за інших, а за десять років спромоглася видати лише тоненьку збірочку для дітей з одним-єдиним віршиком. Підозрюю, що й написала не набагато більше. Або інша поетеса, в якої друга збірка складалася на дев’яносто відсотків з віршів першої, так само, як і третя. З четвертою, переконаний, якщо вийде, буде так само. Але видавати хоче четверту, себто знову першу. Відносно молодий поет, видавши дві поетичні книжки й отримавши омріяний членський квиток, зарікся далі писати, про що привселюдно заявив. У інших виходять по збірці на десяток років, а в прозаїка — один роман мало не за півтора десятка, хоч зміст і якість усіх їхніх творів, як мовиться, лишає бажати кращого і не можна сказати, що вони беруть не кількістю, а якістю. То які ж вони графомани? Є бажання вважатися письменником, хоч тепер це не дає жодних привілеїв, марнославна жадоба, щоб звучало ім’я, але аж ніяк не бажання писати.

Не назвеш графоманом і набагато кращого письмака, знаного багатьма, котрий, якби не підступні обставини, що все зруйнували, зважаючи на свій потужний інтелект і вміння використовувати людей, був би видатним організатором, адміністратором чи одним із найбагатших в Україні бізнесменів, або й народним депутатом, мо’, й міністром, чи й тим, і другим, і третім, але аж ніяк не письменником, бо за перо, як сам признався, змусило взятися питання: «Що ж тепер робити?» І зробив, і досяг. Завдяки волі й інтелекту, але не потребі писати.

Не графомани і завзяте подружжя, з іншого міста, що декларує: їхні вірші вже перекладені енною кількістю мов. От один п’ятдесятьма, другий — ще більше. А хто перекладав і скільки тих віршів написано… Або багатенькі поетеси, що за чималі гроші наймають гарних поетів (часом, як то кажуть, бідних, аж синіх), котрі таким чином прагнуть хоч щось заробити. І слабенькі віршики перетворюються у більш-менш пристойні. Так само й багаті прозаїки, на яких працюють цілі компанії сучасних літературних «негрів». Марнославство змушує їх, скупеньких, витрачати свої грошики, але аж ніяк не бажання писати, не бажання висловитися, відкрити світові свою душу. Прагнення в черговий раз обдурити цей світ, як вони звикли — так. Але те, що змусити читати їхні (чи створені тими ж «неграми») опуси ніхто не може, — вже добра прикмета. Можна заплатити бідному романісту, критику чи видавцеві, але спробуй заплатити тим, хто б просто прочитав… Подаровані ж книжки далі полиць не підуть.

І тут доводиться констатувати, що справжніми графоманами є більшість справжніх письменників, котрі пишуть багато і водночас якісно. Котрі не можуть не писати. Котрі видають як не книжку щороку, то хоча б одну на два-три, але об’ємні. Або й не видають, а просто пишуть. Такі, як Мігель Сервантес, котрий писав свої романи навіть у в’язниці й підкуповував наглядачів, аби ті приносили йому папір. Такі, як Свіфт, Дефо, Вольтер, Філдінг, Джейн Остін, Бальзак (97 романів за двадцять п’ять років творчої праці), Лермонтов (у 27 літ був автором роману, п’яти повістей, двох п’єс, десятка поем і кількох сотень віршів), Флобер (вічно закиданий рукописами, які писав і правив, правив і писав), Діккенс, Достоєвський, Жюль Верн, Конан-Дойль, Фолкнер, Драйзер, Хемінгуей, Голдінг, Умберто Еко, Сарамаго і… несть їм числа.

А Кафка, який за життя видав кілька тоненьких книжок новел, а писав романи, не прагнучи їх видати, мовби свідомо не закінчуючи! А найбільший поет Америки Емілі Дікінсон, котра за життя надрукувала сім поезій, а написала, як виявилося, аж 1775 — хіба не графоманка за своєю суттю?! А в Україні були вічно пишучі Франко, Винниченко, Леся Українка, Рильський, Загребельний, Іваничук, Федорів, Дімаров і т. ін. Чи не такі ж тепер писучі… Після цих слів мали бути прізвища принаймні десятків сучасних українських письменників. Я їх назвав було, та коли розповів про цей есей дуже шанованому мною професору, він спершу засміявся, а потім цілком серйозно, хоч і з веселим блиском в очах, порадив: «Ради Бога, тільки не називай ще живих. Невідомо, як у них із…» Не вживаю вимовлене слово, бо вважаю, що писав цю есеюку геть без нього, хіба з якоюсь краплинкою іронії. Тому скажу тільки, що зі здивуванням відчув, що оті названі було — теж графомани, бо кожен із них видає щороку по книжці, а то й дві, і ще друкує уйму есеїв, статей, рецензій і т. д., а ще нерідко щоденники. Тому після закреслених прізвищ лишаю тільки слова, які були далі: «та ін., по суті, всі наші найкращі, хоч і такі різні письменники».

Я до чого це? Переконаний — названі мною «письмаки» не могли не писати. Це було (а в живучих нині є) суттю, сенсом їхнього життя. Якщо хочете — усвідомленою манією. І цей сенс ставав сенсом читачів. Об’єднував і об’єднує у щось, схоже на могутню масонську ложу чи секту.

Скажете: але ж є графомани, котрі тільки й мають цю манію. І більш нічого. Крім вторинного письма і банальних думок. І тепер вони можуть сказати — бачите, і ми письменники, яких оцінити зможуть нащадки.

Відповім: і хай кажуть. Це все ж несе меншу загрозу для самого слова, ніж грандіозний піар тих, хто спромігся, як у народі мовлять, навіяти з двох зерен решето полови. Себто полови про свою малесеньку, але дорогоцінну «творчість». Одним чи й двома зернами поля не засієш, а от виросле добрий господар завжди відрізнить від бур’яну.

Тут можна було б і поставити крапку. Але ж я не згадав про ще одного поета: Володимира Свідзінського, значення й велич якого ростуть на очах. Свого часу розкритикований за неактуальність і відставання від сучасності, він вирішив писати, як сам казав, тільки для себе й своєї доньки. І невтомно писав, бо не міг не писати. Світ з його поєднанням всього живого, од людини до маленької стеблини, приходив, заповзав до його скромної оселі, котру, по суті бездомний, поет винаймав. Світ наполегливо стукав у двері — ось я такий, ще ніким отак, як тобою, не пізнаний.

І поет писав. Писав, хоч ніхто у псевдосвіті, наскрізь просякнутому фальшивими лозунгами, того не друкував. І не міг друкувати. Поет писав, і справжній світ відтепер міг жити спокійно. Робити свою справу — від виховання дітей до вирощування хліба, від милування тою ж стеблинкою до споглядання неба. А поет просто писав. Зокрема, й абсолютно геніальний вірш, у якому його донька запитувала (чи стверджувала), правда ж, що скромні квіти наголоватки, на відміну від людей, не бувають божевільними.

«Правда ж, тату?» — казала.

Тепер справді все.

Так хотів би прочитати

Відома жартівлива приказка-анекдот «Чукча — нє чітатель, чукча — пісатель». Так от, я такий «чукча», що і письменник, чи, як тепер кажуть — «письмак», і читач. Читати любив завжди — і в шкільні роки, і по закінченні школи, аж до старості, навіть в армії ухитрявся читати, ще й в караулі. І тепер люблю. Школярем ковтав усілякі партизанські повісті й мемуари, шпигунські романи, потім захопився Гончарем і Стельмахом, аж доки у дев’ятому класі не прочитав у журналі «Дніпро» повість «Родинне вогнище» Євгена Гуцала. Розповідь про просту сільську жінку, її повсякденні клопоти так вразила (здавалось-бо, хоч була з подільського села, схожою і на бабусю, і на маму, і на сусідок), що я аж хотів писати в журнал — не можна оповідати так просто і разюче про очевидне, дайош пригоди, романтику, красиву мову і що там ще…

На щастя, не написав. Але з того часу й почалося моє навернення до літератури справжньої. За життя прочитав кілька тисяч книжок — і прози, і поезії, і критики, і драматургії. Є письменники, в яких вичитав геть усе, ними написане, чи принаймні перекладене українською або російською. Є письменники улюблені, є забуті мною. Одним словом, прочитано чимало.

І ще читатиму, доки зможу. Така вже натура. Але з часом дедалі більше розумію, що всього не перечитаєш. До речі, тепер уже хочеться більше не читати щось новеньке, а перечитувати улюблені твори. Вік, скептичний досвід. І все ж є три книжки, які я, перш ніж назавжди заплющу очі, хотів би обов’язково прочитати. Причому хочу дедалі сильніше. Нестримно.

Перша — це роман англійського письменника Джеральда Едвардса «Щоденник Ебенезера Ле Пажа». Нічого не читав цього автора. А хочу тому, що свого часу натрапив на (і кілька разів перечитав) есей іншого англійця, знаменитого Джона Фаулза, який так і називається «Ебенезер Ле Паж». Написаний він так цікаво, так створює оригінальний портрет цього письменника, аскета й інтелектуала і розповідає про його твір, що оточив для мене образ Едвардса, як і його роману, своєрідним притягальним магнетизмом. Перефразовуючи героя Булгакова, можна сказати: «Ось що животворче письменницьке слово робить».

Джеральд Едвардс народився наприкінці XIX століття, у 1899 році, а помер 1976 року. Мав університетську освіту, створив сім’ю, яка швидко розпалася, у 20—30-ті роки XX століття досить активно друкувався в газетах і журналах — вірші, оповідання, літературні й театральні рецензії — не тільки у Великобританії, а навіть Нідерландах і Швейцарії. Було поставлено його п’ять чи шість п’єс. В анкетах й інтерв’ю позначав, що його рід занять — автор. Але на початку 40-х несподівано перестав писати, працював дрібним чиновником на біржі праці та в інших установах.

Лише після виходу на пенсію, поселившись у маленькому містечку на півдні Англії, повернувся до літератури. Задумав трилогію у формі романів-щоденників трьох різних людей. Завершив (і потім переробив) лише один — «Щоденник Ебенезера Ле Пажа». Інший, написаний наполовину, перед смертю по-гоголівськи спалив, третій був лише у начерках. «Щоденник…» вийшов уже після смерті автора і став, за свідченням Фаулза, класикою англійської літератури. Роман подано як «нелінійні записи» людини, яка живе на маленькому острові Гернсі (звідти родом автор), що належить до Нормандських островів у протоці Ла-Манш. Людини, яка прожила від часу диліжансів до епохи телебачення й реактивних літаків, на очах якої маленький забутий острівець перетворювався у фешенебельний, багатий і дорогий курорт. Яка не сприймає цієї новизни, бачить, як міняється, і далеко не в кращий бік, людська психологія на фоні грандіозних суспільних змін, і через долю якої прокочується ціле століття. Одним словом, дуже хотів би прочитати цей твір про людину у світі, який так міняється.

Другий — це роман знаменитого боснійця Меши Селімовича «Острів». Меша Селімович народився 1910 року, під час Другої світової війни брав активну участь в югославському Русі опору, у повоєнний час вийшли збірки оповідань і повістей, романи «Чужа земля», «Тиша», «Туман і місячне сяйво», вважався просто добротним прозаїком, аж доки 1966 року не видав роман «Дервіш і смерть». Цей твір у Югославії був визнаний романом року, потім романом десятиліття, а далі пішов шквал перекладів європейськими мовами, згодом прийшла і світова слава. Після «Дервіша…» Селімович ще видав романи «Фортеця», «Острів», чималий том спогадів. Кілька разів висувався на Нобелівську премію. Та шведські академіки, котрі незадовго перед тим присудили Нобелівку Іво Андричу з тієї ж невеликої Югославії, більше того, з тієї самої, ще меншої Боснії, що й Селімович, вирішили, що два лауреати з такої країни буде занадто, треба почекати. Доки чекали, Меша Селімович 1982 року помер.

Я читав «Дервіш і смерть» в перекладі російською, а «Фортецю» — українською, видану, як не дивно, ще 1984 року «Дніпром» і добротно перекладену Іваном Ющуком. «Дервіш…» приголомшив. Перечитав три чи й чотири рази. Метання мусульманського монаха-дервіша, шейха Ахмеда Нуруддіна в умовах XVII століття й османської окупації, спроби його відстояти власну гідність, а потім, розчарувавшись, втекти від світу, намагання зробити вибір між вірністю своїм ідеалам і зрадою, і своєрідне заціпеніння від неможливості вибору, в’язкі філософські роздуми не тільки приголомшили, а й зачарували.

Роман став одним з моїх улюблених. Сподобалася і «Фортеця», теж філософський і спроектований на сучасність твір. Що ж до «Острова», то, дізнавшись, як аргументують свою високу оцінку дуже відомі авторитети — серб Мілівоє Маркович і росіянин Лев Анненський, — мені захотілося прочитати і цей останній роман Селімовича. Тим більше, що в ньому історія двох немолодих вже людей Івана і Катаріни, які мали в довгому житті радощі, а ще більше гіркоти і поразок, виховали дітей і внуків, а на старість поселилися на маленькому острові, де й згадують прожите. Наведу слова Мілівоє Марковича про «Острів»: «Це книга драматична, різка, гірка, психологічно перенапружена… вона зосереджена на екзистенційних проблемах, на людському самопереслідуванні, самозасланні, на відчуттях людини, яка хоч і безсила чинити опір, але не згодна бути розчавленою…» Я подумав, що на тлі останніх світових подій звучить більш ніж актуально. То як після таких слів і слів про двох, які «були добрими й порядними людьми, а лишилися трагічними мрійниками, та не здалися» — як не прочитати таку книжку?

Третя ж книга — листи Емілі Дікінсон. Жінка, що обрала шлях добровільного домашнього затворництва і за життя надрукувала усього сім віршів (а написала 1775), після смерті не лише здобула визнання, але дедалі більшою кількістю критиків і читачів у США і Європі була визнана найвидатнішим американським поетом всіх часів, випереджаючи навіть Волта Вітмена і Роберта Фроста. Написане про неї у світі (в Україні чудові есеї й критичні дослідження Соломії Павличко) перевищило в багато разів те, що написала вона сама. Українською видана в серії «Перлини світової лірики», російською — у серії «Библиотека всемирной литературы», є й окремі видання.

Але, крім глибоких філософських поезій, анахоретка Емілі Дікінсон, як виявилося, писала ще й листи. Багато листів. До родичів, тих, кого називала своїми духовними вчителями, тих, з якими нібито мала платонічну і лесбійську любов (Америка не відстала від України), до тодішніх кількох американських поетів і філософів. І всі вони ті листи зберегли, мабуть, усвідомивши їхню вагу й значення. І в Америці, ще в 50-ті роки минулого століття, вийшов тритомник (!) листів Емілі Дікінсон.

Я читав кілька десятків їх у російських перекладах. Це справді поезії в прозі, водночас глибокі філософські роздуми про життя, його сенс, людину серед природи і Всесвіту, послання Богу і людям. І я подумав: от би вийшов українською хоча б один томик. Ото була б радість.

Треба сказати, що я звертався до кількох видавців, до головного редактора «Всесвіту» Дмитра Дроздовського, перекладачів, намагаючись зацікавити. Видавці нібито щось обіцяли, мовляв, хай-но більше узнають про Едвардса, про епістолярну спадщину Дікінсон, про останній роман Селімовича, та віз і нині там. Кілька гарних перекладачів не проти, вони обома руками за, та от біда — видавництва платять лише за замовлені ними переклади. Хай замовляють — і готові взятися.

І от я думаю — а раптом хтось з інших видавців прочитає цей есей? І діло зрушиться, і я ще триматиму в руках (як і тисячі вдячних читачів, і «чукчів», і просто читачів) «Щоденник Ебенезера Ле Пажа», «Острів» і листи Дікінсон. Вірю, що вони того варті, щоб бути виданими українською мовою. Утім, як і надзвичайно цікаві есеї того ж Дж. Фаулза, такі як «Дерево», «Острови», «Земля», «Природа природи».

Компанія

Видатний грузинський філософ Мераб Мамардашвілі в одному зі своїх роздумів навів такий анекдот. Один чоловік питає іншого: «Слухай, а ти взагалі-то Маркса читав?» — «Ні». — «А Енгельса?» — «Ні». — «А Лєніна?» — «Ні». — «А Сталіна?» Його співрозмовник зрештою не витримує: «Слухай, дай мені спокій. У тебе своя компанія, у мене своя».

Так от, якось я теж подумав: «А яка ж моя компанія?» Тобто ті автори, яких я читаю й перечитую, які подобаються, раз прочитані, і ти береш їх до «своєї компанії». Ні, не втираючись до неї, Боже борони, а вважаючи цих людей своїми, тому, що лягають на душу, припадають до душі, вносять у неї спокій чи, навпаки, тривогу, яка теж у той момент потрібна тобі для подальшого життя й руху. Які додають щось несподіване до твого розуміння світу. У яких є оті безцінні, незнані досі порухи людської душі, боріння серця, осмислення життя так, що тебе дивує. Іноді не власне осмисленням, а тим, що так можна думати, бо думка хоч і спантеличує часом, але начеб розсуває обрій. Автор не обов’язково має бути знаменитим, іноді й зовсім невідомим, але ти раптом відчуваєш: він — твій. Вже твій, і ти надалі чекатимеш, що він ще написав. Люди з «моєї компанії» добираються до чогось такого, до чого й мені хотілось би, але не завше вдається, швидше більше не вдається. Водночас їхня глибочінь заворожує, як зображена у вірші Євгенія Євтушенка (хоч він і не мій автор), якого колись вивчали в школі і який так і називається: «Глибина». Його ліричний герой стоїть на палубі пароплава, який пливе сибірською річкою Ангарою, вода чиста-чиста, навіть видно дно з камінцями під товщею прозорої води, тож здається, тільки простягни руку — дістанеш, а насправді — далеко. Автор чи його герой мріє про написання таких творів. Але мені подобаються й інші твори — художні, наукові, філософські, у яких доводиться продиратися через зміст, мов через хащу, але чогось-таки хочеться пробиратися, а от в інших — ні. Можливо, тому, що знаєш: за хащею побачиш сонячну галявину. Або є сенс продиратися заради порятунку власного життя й вибратися з хащі, у якій опинився.

Цей порятунок в дотику до слова часто відчуваєш неусвідомлено. Потрібних слів ще немає, ти й не знаєш, які вони, але є потреба їх шукати. Або як бажання побачити, що ж то за пташка, яку не бачиш і не знаєш, як вона називається, а співає там, у гущавині.

Іноді в таких творах дивно поєднуються прозора глибина і подібна до хащі складність, хоча б, здавалось би, це речі непоєднувані. Зрештою, таке поєднання починається у давніх філософів-антиків. Це ще дивніше, коли запитаєш себе, на кого було посилатися у своїх міркуваннях першим давньогрецьким філософам? Хіба на Бога чи, за тодішніми уявленнями, на богів. Але вони рідко до своїх богів зверталися.

Тут найперша і найбільша любов — Сократ. Не знаю, чи Платон справді тільки записав і передав те, що казав у своїх бесідах Сократ, чи приписав йому частину своїх думок, але відчуття пульсування отієї думки, те, як у ній відбивається життя, його осмислення — дивовижне. І це в V столітті до нової ери! Коли видавництво «Грані-Т» запропонувало мені підключитися до їхньої серії «Життя видатних дітей» і написати короткі повістини чи великі оповідання про дитинство п’яти видатних особистостей, які вплинули на розвиток людства, я, ні хвилини не вагаючись, першим назвав Сократа. Платон писав, що Сократ усе життя любив дискутувати й ставити іншим запитання, які стосувалися плину й сенсу життя, людського вибору в тих чи інших ситуаціях. Мені захотілося уявити, які запитання міг поставити хлопчик Сократ, Сократик по-українськи, у дитинстві своїм ровесникам і дорослим, над якими питаннями життєплину вже тоді думав. Так народилася повість «Запитання афінського хлопчика», яка ввійшла до збірки «Володимир Лис про Сократа, Данила Галицького, Фернандо Магеллана, Ісаака Ньютона, Шарлотту, Емілі і Енн Бронте».

Взагалі ж мені іноді здається, що справжня, як кажуть, питома за своєю суттю філософія на грецьких філософах-антиках і закінчується. На Сократі, Платоні, Аристотелі, Алківіаді, Зеноні, Парменіді і їхній «компанії». Бо римські із Сенекою включно були вже певною мірою вторинні, їхні праці або спиралися на мислення древніх еллінів, або полемізували (відкрито чи приховано) з ними. А філософія середньовіччя від Августина до Томи Аквінського і навіть далі спирається на теологію, християнські догми й постулати, які слугують для неї своєрідним «інкубатором». Навіть вільнодумці Спіноза й Декарт у своєму протесті й прагненні мислити вільно все одно огорнуті майже невидимим павутинням. Його не бачимо, особливо на відстані, але воно є, і в якийсь момент це відчуваємо.

Справжня принципово нова філософія для мене постає в працях Іммануїла Канта. Проблеми людської свободи та моральності, які постають у Канта, — це думки, судження Канта і нікого більше. Це прагнення думати над тим, що становить сенс буття, що, зрештою, змушує думати. І вершини — знамениті чотири кантівські тези-антитези. Вони захоплюють і болять. І апелюють, як ніщо інше.

Вже за одну думку про те, що мистецтво не можна творити поза формами нашого чуттєвого споглядання, Кант близький мені. Він допомагає не сприймати сучасні суто умоглядні фокуси, добування так званого інтелектуального й оригінального слова, від якого відгонить чимось нелюдським, холодним, механічним, таким, що заперечує саме життя… І тут я погоджуюся з Олегом Лишегою, що «гра в бісер», по суті, це відчай перед реальним життям, додам: і страх через неможливість його сприйняти. І тут приходить полегшення, те, що дозволяє усміхнутися: тож ще у XVIII столітті саме про те, що мистецтво, творчість повинна йти від почуттів, від почування світу, по суті, і писав Кант.

Далі були, звісно, К’єркеґор, Ясперс, Фромм, Фрейд (як філософ), Камю, Берґсон, Розанов, українці (таки українці!) Памфіл Юркевич, Микола Шлемкевич, Сергій Кримський, яких іноді теж перечитую. Про глибу Сковороди окрема розмова, вистачить сил і часу — напишу. Скажу тільки, що звинувачення Сковороди в життєвій нещирості, які з’явилися в деяких наших есеїстів, рішуче відкидаю.

Один із моїх улюблених філософів — Мераб Мамардашвілі. Його називають часом неокантіанцем, але, гадаю, це не зовсім так. Він філософ, що повернув філософії здатність думки, просто думки, вільної від цитат, показав процес думання і водночас ввів літературу як повноправну частину філософії — філософію слова і художнього зображення, що виростає з мислення (не письменників, а філософа) — на прикладах аналізу творчості Пруста, Кафки, Мандельштама… Серед філософів, якими захоплююся, Хосе Ортеґа-і-Ґассет і Еміль Чоран (Сьоран). Останнього звинувачують в депресивності й насаджуванні ідей суїциду, але для мене насамперед він — зразок вільної глибокої думки. Ну, а вислів Мамардашвілі «Про що б ще помислити» став і моїм життєвим кредо. Як то кажуть, у міру можливостей, а не з бажанням думати.

…Далі я хотів так само, або й більше, зупинитися на творчості улюблених письменників за принципом «чому та за що». Та просто назву тих, кого тягне перечитувати, що я й роблю. Чому, я написав вище. Насамперед повинен сказати про свою велику вину перед Чарльзом Діккенсом. Колись, у молодості, беручись перечитувати те, що читав у дитинстві, я після кількох сторінок погордливо відкладав книжку — занадто сентиментально, просто, мелодраматично, не сучасно, себто не модерново! Тепер же розумію, яку велику космічну людяність, у якій людська душа така ж, як неозорий космос або й більше, я відштовхував. Ні, просто людяність, суть людського існування — простого, як сантимент, коли когось пожалів, і глибокого, як весна, літо, осінь, зима, у яких мешкає світ, яким належить людина, котра мусить жити й виживати. Просто живе, маленька чи вже доросла. У «Пригодах Олівера Твіста», «Посмертних записках Піквікського клубу», «Домбі й синові», «Холодному домі», «Девіді Копперфілді» — зрештою у всьому Діккенсі, підозрюю, і тому ще мною не прочитаному. Те, що перечитую, — «Ідіот», «Брати Карамазови», «Двійник», «Бідні люди», «Гравець», «Неточка Незванова» — гадаю, автора називати не треба. Достоєвський, як і Гоголь (в усій своїй повноті й суперечностях) — вічна любов. Як і Кафка, особливо його «Процес», «Замок», «Щоденники», «Вирок» (на мій погляд, найкраще, найглибше оповідання взагалі будь-коли і будь-ким написане). Далі Фолкнер, головні твори якого для мене — «Світло у серпні», «Як я помирала», «Сарторіс», «Ведмідь», «Запах вербени», «Сільце». Страшенно зрадів, коли здійснилася моя мрія — прочитати «Світло у серпні» українською. Та й переклад Олега Короля, на мій погляд, вдалий. Як то кажуть, окрема подяка пану Олегу Жупанському, видавцеві.

Не можу сказати, що присвята Олександра Вільчинського в його романі «Дерева на дахах» — «Українським інтелектуалам, котрі не змогли дочитати “Улісса” — про мене, бо двічі дочитував десь до середини, а далі «пробігав» цілі розділи. Хоча дещо й перечитував, себто окремі розділи. Джойс, саме Джойс, перший постмодерніст. Це ж треба — стільки перелопатити: літератури, історії, філософії і все це пристосувати (шукайте алюзії й ілюзії) до свого твору! До одного дня в житті своїх героїв. А без цих прямих чи прихованих цитат — де ж сам Джойс? Невже у цій грандіозно виконаній роботі? Чи не у з’єднаних цитатах «потоку свідомості», які треба було якось зліпити? Робота ж то, робота яка виконана! Грандіозна. Захоплююся. На жаль, виконаним, а не Джойсом, себто його «Уліссом». Хто хоче, киньте в мене каменем.

І мої флоберівські «Пані Боварі», «Саламбо», «Проста душа». Як і «Фієста», і «Старий і море», і майже всі оповідання Хемінгуея. Взагалі ж міг би повторити слова Маркеса: «З мене поганий читач. Я перестаю читати, коли мені не цікаво». А надзвичайно цікаво було читати геть усі доступні романи Дж. Кутзее, «Шошу» Ісаака Зінґера, «Бляшаний барабан» Ґрасса…

Тут я ще раз спинюся й далі, щоб не «розтікатися мислію по дереву», просто назву ті книжки й окремі твори, котрі не просто сподобалися, а вразили мене, до яких я час від часу повертаюся і з чистою совістю нахабно-наївно рекомендую прочитати тим, хто, можливо, ще їх не читав. Почну з рідної української. «Скарб» Олекси Стороженка (гадаю, з цього оповідання починається модернова українська література, а може, й світова абсурдистська), «Страчене життя» і оповідання Архипа Тесленка (за підтекстом і модерновістю ні з ким зрівняти), «Чесність із собою», «Записки кирпатого Мефістофеля», «Федько-халамидник» Володимира Винниченка, «Я (Романтика)» Миколи Хвильового, новели Василя Стефаника, Григорія Косинки, «Місто», «Невеличка драма», «Повість без назви» Валер’яна Підмогильного, «Вершники», «Чотири шаблі» Юрія Яновського (переконаний — новаторство Яновського ще належить оцінити), «Доктор Серафікус» Віктора Петрова-Домонтовича, «Марія», «На білому коні», «На коні вороному» Уласа Самчука, «Диво» Павла Загребельного, «Сестри Річинські» Ірини Вільде, «Люди зі страху», «Додому нема вороття», «Полтва», «Сад без листопаду» Романа Андріяшика, «Родинне вогнище», «Двоє на святі кохання» Євгена Гуцала, «Три зозулі з поклоном», «Сліпий дощ на спілі яблука» Григора Тютюнника, проза Анатолія Дімарова… З нині живущих не називаю нікого, щоб нікого не образити, хоч є з десяток чи й два творів, які по-доброму здивували і таки вразили.

Правда, постає питання, чого навчили ці книжки? Чого навчила філософія улюбленого Сократа? Боюся, що нічого. Принаймні як жити. А може, вони й не вчили? Може, їхні слова, думки самі напросилися до моєї доволі безалаберної голови? А там осіли тихенько на дні. Із паростка, який проклюнувся, виросла думка про те, що найголовніший філософський постулат, ні, не постулат, а вчинок, а може, й постулат-учинок Сократа — це його відмова втекти з в’язниці, куди його посадили за нібито зневагу до релігії і звичаїв, а насправді несправедливо — то була помста за його волелюбні думки, які спонукали до думання взагалі. Сократ розуміє, що вирок йому несправедливий, але цей вільнолюбець закликає поважати закони, які вимагають шанувати, обов’язково виконувати судові вироки. Він не хоче порушити закон, зрушити цеглину в основі, хай недосконалого, але права. І дає останні розпорядження перед тим, як випити цикуту, просить неодмінно повернути сусідові півня, котрого позичав…

Назву ще кілька книжок із зарубіжної літератури, ближчої за часом появи, з яких ще не було вигнано людину з її характером, долею, болями, порухами тієї ж душі. Першим чомусь приходить англійський письменник японського походження Кадзуо Ісігуро з його романом «Залишок дня» — там події до Другої світової, під час її і після подані з точки зору дворецького відомого політичного діяча — надзвичайно цікаво. У німця Патріка Зюскінда, окрім його знаменитого «Парфумера», надзвичайно подобаються «Голубка» і особливо «Повість про пана Зоммера», де той пан Зоммер, дивак, якого всі намагаються вчити жити, за всю повість вимовляє одну-єдину фразу: «Та залиште ви мене нарешті в спокої». Хоч деякі сучасні інтелектуали кривляться, щойно почують ім’я француза Еріка-Еммануеля Шмітта, називаючи його прозу «псевдоінтелектуальною», мені його творчість страшенно подобається. «Хто хоче пролити сентиментальні сльози, тим Володимир Лис рекомендує «Оскар і рожева пані», — написала одна пані в інтернет-виданні, коли я назвав десяток книг, які рекомендую прочитати. Ні, не тому рекомендував. Мене, «динозавра», справді взяли за душу чотирнадцять листів до Бога хлопчика Оскара, хворого на рак, в останні дні його життя. Відтак я перечитав усе, що перекладено зі Шмітта. Останнє — «Інша доля» про два варіанти життя Гітлера — того, якого ми знаємо, і того, який все-таки став художником.

Ще один француз не відпускає — Паскаль Кіньяр. Особливо його роман «Записки на табличках Апроненії Авіції». Повертаюсь і повертаюсь, бо для мене це магія. Це роман з двох частин. У першій описано історичні події кінця ІV — початку V століття, коли гинула Римська імперія. У другій — записки цієї самої Апроненії, римської матрони, де жодного слова про ті ж події, потрясіння, а лише розповіді про те, що купила, які розпорядження давала, про сім’ю й коханців. Дуже незвичайний ефект. Але за цей роман мені вже дісталося, як і за мого улюбленого англійця Джона Фаулза. Просунутий письмак сказав — так, він інтелектуал, але надто сюжетний, майже детективний, а відтак старомодний… А мені подобається все, а особливо «Колекціонер», «Жінка французького лейтенанта», а найбільше есеїстика, дивовижні есеї про природу й людину серед неї, як у тих же «Островах», «Землі», «Природі природи» та й усіх інших.

Найліпше, що написано про біблійні часи, на мій погляд, ліпше навіть за Сарамаго і Казандзакіса, — це повісті шведа Пера Лаґерквіста «Варавва» і «Маріамна», а ще є дивовижний його твір про Середньовіччя, владу й людину — роман «Карлик». Я пожартував якось, що один із творів, які кілька разів перечитував, написаний про мене. Це роман латиського прозаїка Алберта Белса «Клітка». Бо він узагалі про людину, архітектора за професією, таку собі безалаберну, неорганізовану, тюхтія, майже байдужого до побуту, який, коли настає небезпечний для життя час і дилема вибору, вміє боротися не тільки за власне життя, а й за щось більше, що сконцентроване в одній людині й мовби символізує людину взагалі. З Белса ще рекомендую «Сховище», хоч усі його романи чудові.

Киньте в мене ще раз каменем, але в «моїй компанії», окрім Кнута Гамсуна, ще й також норвежець Юхан Борґен, швед Торґні Ліндґрен з його потрясним романом «Джмелиний мед» про ворожнечу двох братів-селюків, до долі яких дотикається сучасна інтелектуалка. Двічі перечитував «Виючого мірошника» фінна Арто Паасілінни, як і його «Рік зайця».

Страшенно радів, коли несподівано дали Нобелівку австрійській письменниці Ельфріді Елінек, бо оцінили нарешті творчість справді психологічну (скандальність — це вже другий план), і був би радий, якби так оцінили Крістофа Рансмайра, його складні романи «Останній світ», «Жахи льоду і холоду», «Хвороба Кітахари». Я теж перечитав «Останній світ» тричі, подумки допитуючись, чим бере цей таки правдешній модерніст чи й постмодерніст, один з небагатьох їх, у яких є художність і відчуття світу як такого, окрім майстерного складання слів.

Страшенно люблю японців, перечитав і Кобо Абе, і Кавабату, і Кендзабуро Ое, і Едогаву Рампо, і Харукі Муракамі, і ще з десяток перекладених — ну подобаються японці і все. Але я кілька разів перечитував оповідання Дзюнтііро Танідзакі «Татуювання», «Цзілінь», «Історія Сюнкін». Перше — за виняткове зображення пристрасті мистецтва та усвідомлення жінкою своєї величезної сили впливу на чоловіків, друге — за витончене зображення словесного психологічного поєдинку Конфуція і жорстокої дружини китайського правителя. Третє — за трагічне й ліричне зображення поєднання сваволі і таланту. Що я ще перечитую — це коротку прозу нідерландського письменника Сімона Карміггелта. Скільки в ній підтексту й добродушної іронії! Прозу росіян Євгенія Замятіна і Юрія Олеші. І ще (так-так) вічні «Темні алеї» Івана Буніна. Мушу згадати Володимира Солоухіна, справжнього російського націоналіста, але диво дивне — не шовініста, який любив Україну і поважав українців, — перечитую його «Траву», «Час збирати каміння», «Тихе полювання».

І востаннє киньте каменем і посміхніться — прозу Ганса Еверса, зокрема його сповненого елегантної містики «Павука» і «Щоденник помаранчевого дерева». Ну і передостаннє — я лише раз прочитав «Сто літ самотності» Маркеса і разів п’ять «Полковнику ніхто не пише», для мене цей твір сповнений також незрозумілої, особливої магії. І так само оповідання Хуліо Кортасара, але не його штучно склеєні романи. Про Борхеса і Селу не кажу, хвалитися їх читанням майже моветон. Мій Мілан Кундера, якому, певно, вже не дадуть Нобелівки. Але найвища насолода — звісно ж, перечитувати поезії. Насамперед мою українську найчудовішу п’ятірку — Тичину, Свідзінського, Антонича, Рильського, Бажана. Звісно, поза конкуренцією, Шевченка. Далі — Чубая, Вінграновського і… дуже багатьох. Ну і в пристойних перекладах, на жаль, більшості російських, Роберта Фроста, Емілі Дікінсон, чеха Ярослава Сейферта, греків Ріцоса і Кавафіса, у гарних українських — Лорку, сербку Десанку Максимович, поляків Віславу Шимборську, Збіґнєва Герберта (на жаль, для мене поезія Мілоша — це лише поезія холодного розуму, втім, як і частково в Бродського), японців Мацуо Басьо, Іссу, Ісікаву Такубоку… китайців брата Лі Бо і друга Ду Фу, як назвав їх той же Лишега, чілійку Габріелу Містраль, француза Анрі Мішо… Ну і росіян, звісно, в оригіналі, які, я певен, Путіна б не підтримали — Осипа Мандельштама, Анну Ахматову, Ніколая Заболоцького, Арсенія Тарковського, Ніколая Рубцова, Марію Петрових…

Написав, і на душі полегшало. Моя компанія (назвав, зрозуміло, тільки частину імен) — це ті, в обійсті слова котрих можна прихилити голову. Але не тільки захоплюватися новизною тексту, тим, що ось цей написав так, як ще не писав, не казав ніхто. Відчути поряд з новизною пульс тої людяності, яка в сучасній літературі ще існує, у якій ще є надія. Щось невловиме, що цю надію зберігає. Де можна залишити мовби на сховок і свої думки. І бути певним, що в цих людей є те, що неодмінно покличе повернутися. І ще, знаєте, так бува, кличе вогник у домі того, кого ти знаєш, чи вогонь, що на узбіччі дороги, де ти колись сидів у добрій компанії.

ІV. Нява й Інтеграл

Повість-есей

1

Це мав бути роман, твір про одну із загадок людського буття, які мене найбільше цікавлять. Точніше, загадок такого феномену, як людина взагалі. Але я вирішив написати про конкретну людську долю, чоловіка, котрий жив (чи й досі живе) насправді, а заодно поміркувати про людину, більше про тих, кого багато хто і людьми не вважає.

А підштовхнуло мене до цього інтерв’ю в одній із найкращих українських газет з однією доволі знаною письменницею з відомого західноукраїнського міста, де письменників (членів, членкинь і не членів спілок, асоціацій) найбільше в нашій країні на квадратний метр. Пані казала про те, як їй набридло зображання у творах українських колег, а найбільше в романах, всіляких невдах, ізгоїв, лузерів і т. д. І як їй нарешті хотілося б прочитати український роман про сучасного позитивного героя, людину ділову і діяльну, багату, яка б показувала, як чесно досягти успіху. При цьому пані не приховувала зневаги до всіляких хлюпиків і невдах.

«А як же вся світова література? — подумалось мені. — Вона ж переповнена такими хлюпиками, нездарами, зайвими людьми. А успішні досягають успіху лише йдучи по головах, а часто й трупах. Геть як у житті реальному. А письменники, якщо й співчувають, то тільки цим нещасним».

Отож, мій роман був би свого роду полемікою з цією пані, але навряд чи її переконав би, якщо вже не переконали доти написані твори далеко ліпшими й відомішими майстрами, ніж я, насамперед класиками.

Та чи й варто було її переконувати?

Може, справді варто?

Раптом мені пригадалися, стали наповнювати простір, оживати, ледь не простягати руки персонажі, котрих слід було, за велінням пані письмачки, викинути геть. Насамперед примчався на своєму Росінанті худорлявий, напівбожевільний з точки зору «правильних читачів» гідальго Дон Кіхот, а далі герої Стерна, Гофмана, Гоголя, Бальзака, Флобера, Достоєвського, Кафки, Пруста (хоч і витончені аристократи, але замість того, щоб гребти грошики, терзаються бозна чим), Фолкнера, Стефаника, Підмогильного, Андріяшика, Ульяненка… і… їх так більшало, що довелося виходити на вулицю, а там сусід зі своїми скаргами, а далі зграя бомжів-безхатьків. Я став подумки шукати, кого б їм протиставити — багатого, успішного, до того ж позитивного, морально досконалого. У житті такого не було. У літературі знайшов хіба що Робінзона Крузо, тільки він жив і діяв самочинно на безлюдному острові, доки не з’явився П’ятниця, до того ж не був надто багатим. Ще й самотнім. Поруч стали хіба що герої соцреалістичних творів, та з романів деяких сучасних українських письменників, котрі на письмі чесно заробляють цілі маєтки, а не крадуть і не беруть хабарі, не обдурюють, як то насправді. Але ж пані вимагала ще й переконливих героїв, а таких у соцреалістів, нацреалістів і постморденістів не водилося. Хоч сядь та плач, а заодно переписуй усю літературу. Правда, є герої, які борються, та й вони зазнають поразки, як от старий рибалка Сантьяго у Хемінгуея. Назвати успішним його ніяк не можна — акули з’їдають спійману ним рибину.

Жарти жартами, але проблема існує. Не проблема, а проблемище. І тут письменникам набагато легше, ніж Творцеві чи пані Природі. Бо письменникам, теперішнім чи колишнім, що — взяв і нафантазував (хоча щось не фантазують у правильному напрямку), а реальний світ ось він, як і література — аж кишить невдахами, каліками, тими, хто простягає руку в надії на копієчку (негідників, котрі на цьому роблять свій бізнес, не рахуємо), хто взагалі напівбожевільний або й зовсім несповна розуму. Де вони взялися, чому вони такі, яке мають право взагалі існувати на цьому світі… А таки ж існують, і добропорядні люди сахаються від них, мов дідько від ладану. Інші співчувають, але теж на вулиці поспішають бридливо пройти повз. І питають (себе, подібних): «Хто заважає цим (безліч негативних епітетів) жити, як належить?» У тому-то й річ, що ніби й ніхто, а вони живуть. Не так, як треба, а як уміють. А поруч ті, у кого свої принципи: «Краще їх не помічати». А вже помітиш, то висловити своє «фе».

Не раз доводилося чути про всіляких нещасних й інше: «Чому ж він не бореться, чому опустив руки?» Неправда, бореться, чіпляється за життя, як може. Ті безхатьки, котрі збирають порожні пляшки, щоб здати їх за копійки, макулатуру, металобрухт і т. ін., часто гарні колись чоловіки й жінки, ще й як чіпляються за життя. Інакше не вміють.

А ще існують аутисти, дауни, люди з психічними й рідкісними хворобами, кількість яких збільшується. Проте щось мені заважає визнати вчення Дарвіна про еволюцію видів. Про те, що в цьому світі просто-напросто виживає сильніший (і повинен вижити), а доля лузерів гідна хіба зневаги. Що це такі собі живі «відходи виробництва».

І як виконати побажання чи заповіт класика, котрий повчав, що в людині повинно бути все прекрасним — і тіло, і те, що в помислах… Думка. Правда, кардинальний спосіб, як досягти цього, зокрема щодо тіла, бо само собою розумілося, що в людини, досконалої фізично, буде й гарна мораль, винайшли у давньогрецькому місті Спарта. Тут усі громадяни були зобов’язані приносити новонароджених малюків до ради старійшин, і сивобороді мужі ретельно оглядали тих пуцьверіньків і визначали їхню подальшу долю. Гарно виглядаєш, міцненький, очі світяться розумом — живи, примножуй у майбутньому славу і справу спартанської держави. Хирляк, якось не так тіпаєшся, оченята каламутні — таких викинути у провалля. І викидали, і батьки, звиклі до бездушного, але правильного закону, не протестували або майже не протестували (бо були й такі, хто пускав сльозу за своїми чадами або гірше того — вдавався до істерик) і тремтіли, щоб вродилося дитятко гоже, таке, як належить. Тих, котрі були визначені до життя, гартували (особливо хлопчиків), і виростали вони нівроку.

Тільки от біда… Спарта славилася своїми воїнами, але не дала світу жодного мислителя, мудреця, філософа, письменника, винахідника, та й видатних правителів, полководців — раз, два й на цьому кінець. Ну відомий Фермопілами цар Леонід, ще цар Агіс, ще хай два-три за всю історію вояки. А у вічного суперника Спарти Афін звички викидати у провалля недосконалих дітей не було, і там світ збагатило ціле сонмище імен. Від Сократа до Перікла, від Есхіла до Фемістокла, ну й так далі. Серед них не бракувало і кульгавих, і потворних на обличчях. Таких як Езоп. І хирлявих.

Звісно, не всі серед них були геніями й видатними. Але надія на них була. І чомусь мені здається, коли старійшини вирішували долю новонароджених дітей у Спарті, з-за колон, кущів і чогось ще визирали лукаві пики Гітлера, Гіммлера, Гебельса і їм подібних. І огидно нишком хихотіли. Через багато століть вони висунуть на світ Божий теорію про чистоту раси і стерилізацію тих, хто може дати не таке, негідне потомство.

Але мова не про цих покидьків. Мова про одвічні питання: «Чому?» й «Навіщо?» Чому і навіщо з’являються на світ люди, які ні собі, ні родині, ні суспільству користі не приносять? Можна пояснити це всілякими мутаціями, збоєм, генетикою взагалі, наявністю зайвої хромосоми. Тоді прямий шлях в обійми розумного дядька Дарвіна. Чогось не хочеться.

Але є й люди, котрі приносять певну користь, але не такі за своєю суттю. Взагалі-то не такі, але… Інші згодні навіть за певних обставин визнати їхню корисність, потрібність їхніх дій. Коли вони роблять те, що може вписатися в нормальний, визнаний іншими плин життя. А таке буває.

Але настала пора розповісти про чоловіка, котрий не став героєм мого роману, який мав називатися так, як і цей мій есей. Уперше звернув на нього увагу в котрийсь з років на початку нинішнього століття. Ще в столітті минулому в нашому Луцьку, як і скрізь, з’явилися, стали заполонювати вулиці й двори, і їх дедалі більшало, люди в обірваному, засмальцьованому одязі, явно опущені (самі собою), переважно чоловіки, хоча траплялися й жінки. Не всі вони були неохайні, деякі зберігали ще сліди колишнього, іншого життя. Але вже відчувалося, що викинуті за його борт. Порпалися в контейнерах зі сміттям, баках, збирали порожні пляшки, старі газети й книжки, залізяки й шматки деревини. Їх можна було побачити там, де приймали метал, склотару й макулатуру. А потім за розпиттям і магазинної горілки, й всілякого саморобного шмурдяку на лавочках і просто на землі. Одним словом, бомжі чи по-іншому — безхатьки.

Серед них мою увагу привернув один чоловік, на вигляд років під п’ятдесят чи ледь за п’ятдесят, який ходив по центру міста і бокових вулицях з кількома торбами на плечах і в руках. Він часом підходив до урн і контейнерів, щось діставав, ховав у торби. Невисокий, худорлявий, але не надто худий, не здохляк і не хирляк. Йшов, часом спинявся не лише біля урн і баків. Постоявши, наче щось видивившись в одному йому відомій точці, простував далі. Відрізнявся від інших бомжів-безхатьків тим, що часто ходив або з невеликою люлькою, або мундштуком в зубах. Часом в мундштуку була цигарка, чи з люльки йшов дим, отже, палив. Іноді люлька просто стриміла в роті.

Але не це привертало головну увагу. У нього було доволі інтелігентне обличчя й вираз вельми розумної людини. Хто він, подумав я, чому так опустився? Як виявилося, так думав не тільки я, а й інші, котрі до нього придивлялися.

Якось я зіткнувся з ним майже ніс в ніс на центральному проспекті міста. І мене ще більше, ніж обличчя, вразили його розумні очі. Я тоді ледь не заговорив до нього, як і ще кілька разів. Але щось стримувало, та й не знав з чого почати. Ще один раз бачив, як він пив з пляшки кока-колу. І таке блаженство було на його обличчі… Стояв біля урни зі сміттям, отже, щойно звідти ту недопиту пляшку дістав.

А потім був той вирішальний випадок. Я тоді ще працював у редакції, вертався з обіду і якраз вийшов на так звану Алею троянд, яка розташована між центральним проспектом Волі й вулицею Коперника. Колись, у прокляті тепер совєтські часи, тут росли червоні й білі троянди, згодом їх почали безбожно виривати, і троянди перестали висаджувати. На зміну їм прийшли квіти скромніші, але й ті виривали, як то кажуть, з корінням, тож клумби посередині алеї почали просто засівати травою. Хоч назва «Алея троянд» в головах старожилів довколишніх будинків лишилася. Минулої осені одна організація дістала в Євросоюзі чи де там грант, на Алеї троянд поставили арки, а під ними посадили саджанці майбутніх красунь-троянд, які мали повернути алеї її попередню назву й славу. Менш ніж через тиждень вночі ті зародки майбутніх кущів повикопували (замість слів, які просяться на папір, напишу «хтось»), так що й надалі тут, правда, вже під ажурними арками, ростиме трава — добре, що хоч її поки що не крадуть.

До Алеї троянд я ще повернуся, бо саме тут якось відбулося те, що довколишній люд назвав «бомжацьке весілля». А того дня, про який мова, я перетинав Алею троянд (хай йому грець, і сумно, і все ж приємно писати це назвисько) і раптом побачив, як напереріз мені проспектом Волі йде зі звичними торбами на плечах той незвичний безхатько. Але цього разу не сам. Поруч ішла дівчина чи жінка років двадцяти — двадцяти п’яти, теж невисока, миловида, одягнута в легку рожеву курточку і моднячі гарні джинси. Здивований, я пішов за ними. Вони про щось розмовляли. Зупинилися біля кіоску з пресою, розташованого неподалік. І дівчина чи жінка купила своєму супутнику з десяток газет. Причому солідної преси, газет і київських, і львівських, і московських (тоді ще їх у нас продавали). Чоловік узяв ці газети і ще, здається, два журнали, тримав їх у руках з явно задоволеним виглядом. Я минув їх, та мені дуже захотілося спитати, чому вона купила ці газети й журнали, і хто їй цей чоловік, і хто вона йому — знайома, коханка (?!), дочка? Але подумав, що питати незручно, тож обминув їх, тільки потім озирнувся. Вони вже також ішли далі, і чоловік ніс у руках щойно куплену пресу.

Після того випадку дивний безхатько десь зник, потім знову з’явився, а далі… Далі я йшов на обід й на цьому ж проспекті обминув молоду жінку, обличчя котрої здалося знайомим. Став пригадувати, де я міг її бачити, бо точно десь зустрічав, притому недавно. І тут як блискавка майнуло: та це ж та дівчина, що купувала безхатькові газети. Я озирнувся, точно, та сама дівчина, тільки тепер вбрана по-іншому… Точно вона…

Цього разу я таки відважився заговорити. Відрекомендувався і пояснив ситуацію. І спитав, хай уже пробачить, ким доводиться їй цей дивний чоловік і, якщо можна, хай скаже, хто він такий.

Вона подивилася трохи сумовито, але чисто і світло, ледь-ледь усміхнулася і промовила просто-просто, якось так, мовби зовсім не соромилася, а раділа сказаному:

— Це мій тато.

2

Того дня місто жило своїм життям. Як вчора, позавчора, тиждень, місяць тому. Як житиме завтра і в наступні дні. Люди кудись поспішали, знайомі про щось розмовляли і сперечалися, на зупинці біля міського скверику із тролейбусів і маршруток сходили пасажири, а інші заходили, щоб їхати далі. Усе йшло, як зазвичай. Нікому не було діла до молодої жінки, яка розповідала свою і батькову історію, і майже літнього чоловіка, який її слухав.

Я потім не раз міркував, чому вона доволі відверто розповіла незнайомому. Тим більше, що дізналася — я є журналістом і письменником. Правда, одразу попередила: ні про що не писати. Я дав слово.

Вона почала говорити й говорила тихо, на диво, і спокійно, але було помітно, як їй боляче, і чим далі, тим більше, я це розумів. У цьому місті цей біль вперше виплеснувся, вирвався назовні, вперше вона з кимось ним ділилася. Вона не знала, що з ним робити, але щось чинити, кудись цей біль виштовхнути з себе мусила. Так їй ставало легше.

З її розповіді поставало ось таке. Її батько (до речі, коли я запитав, як його звати, вона сказала: «А навіщо це вам? Хай він залишиться просто моїм татом») був науковцем, математиком, працював у так званому «ящику», тобто науково-дослідній лабораторії при військовому заводі на Східній Україні. Потім вона сказала: «Ну, таких тоді не бракувало». Вони й жили у закритому містечку при тому підприємстві. Там же неподалік розташовувалася і військова частина. Батько був дуже вузьким спеціалістом, знався на інтегральних рівняннях, інтегральних обчисленнях, котрі використовували, приносили велику користь на виробництві й під час випробувань артилерійської й ракетної зброї. Його обчисленнями, формулами користувалися під час розробляння нових видів снарядів, на стрільбах, вони сприяли точності зброї.

— Для нього, по суті, нічого не існувало, крім тих рівнянь і обчислень, — із сумною посмішкою мовила ця жінка, потім вона таки сказала, що звати її Вікою. — Він мав навіть таке прізвисько — Інтеграл.

Інтеграл працював на тому заводі, у лабораторії, майже два десятиліття, до початку дев’яностих років минулого століття, коли почалася горезвісна перекваліфікація, так звана конвергенція, коли завод замість снарядів і артилерійських установок перейшов на виробництво посуду, каструль, друшляків та інших подібних речей. Був такий час і така тенденція, коли різко й армію скорочували, і військово-промисловий комплекс, який її обслуговував. Зрозуміло, що спеціаліст з інтегральних обчислень на заводі, який перейшов на так зване «мирне виробництво», був непотрібний. Інтеграла скоротили одним із перших. Він і не опирався. Не вмів опиратися, захищати себе. Хоча й був досі потрібним, нерядовим спеціалістом, навіть кандидатом технічних наук.

— Його звання — то особливий випадок, — сказала Віка. — Татові було байдуже, має чи не має він якесь звання. Захист організувала мама й ще один її друг, який мав зв’язки в закритих наукових колах.

Як виявилося, мама Віки, дружина Інтеграла, працювала колись на цьому самому заводі в приймальні директора й головного інженера секретаркою. Була вона дуже вродливою, спокусливою, мала чимало прихильників. Інтеграл побачив її вперше, коли його якось викликали до директора. Побачив й відразу закохався. Не раз під будь-якими приводами приходив до приймальні. Не наважуючись заговорити, стояв і просто дивився. Або ставав біля виходу із заводоуправління, щоб також просто дивитися, милуватися, як виходить з роботи його богиня. Вона, звичайно, помітила це мовчазне обожнювання, підсміювалася й позаочі, й у вічі. А потім й вийшла заміж, по суті, сама запропонувала це обожнювачу.

— Знаєте, це була досить банальна історія, — сказала Віка. — Вже коли вони розлучилися, мама зізналася мені, що тато не мій біологічний батько. Але він був і назавжди лишиться моїм татом.

Інтеграл сам назавжди лишився дитиною за своєю суттю, значною мірою аутистом, котрий оживав тільки тоді, коли треба було зробити чергове інтегральне обчислення. Він абсолютно не розумівся на веденні господарства, міг накупити, одержавши зарплату, кілограми цукерок й купу іграшок, тому гроші відразу забирала дружина, а то й отримувала їх у касі замість чоловіка. Гроші траплялися чималі, особливо коли виписували премію за черговий винахід, успіх у випробуванні зброї, до яких був причетний й Інтеграл. Тому його й терпіла дружина, по суті, провадячи своє життя. До певного часу.

Той час настав після скорочення Інтеграла. Мати Віки тоді вже не працювала секретаркою, вона перейшла в кооператив, який наприкінці вісімдесятих організував ще один її знайомий. Тож, коли Інтеграла скоротили, їй було це байдуже, по суті, вона мала вже давненько іншу сім’ю, приходячи додому тільки ночувати, та й то не завжди. Віка, вже підліток, тепер більше часу проводила з батьком. Ще з дитинства в них склалися особливі стосунки. Батько, окрім своїх обчислень, багато й без розбору читав — книжки, газети, журнали. А ще дуже любив казки та всілякі пригодницькі історії й постійно розповідав їх доньці. Матері це було навіть зручно, бо опікуватися дитиною вона ніколи не мала особливого бажання. Не вмів доглядати дітей і батько, але казки розповідати вмів, і дивний таємничий світ з дитинства оточував дівчинку Віку.

Мати попросту вигнала колишнього чоловіка з дому, і він не опирався, тим більше що квартиру дали їй, директорській секретарці, а не чоловікові-невдасі. Інтеграл поїхав у шахтарське селище в західному Донбасі, звідки був родом, де жила його багатодітна родина. Батьків на той час уже не було, оселю ділили двоє старших братів, шахтар і будівельник, зі своїми сім’ями. Хтозна, як би склалася Інтегралова доля, якби не навідалася на батьківські могили найстарша сестра.

— У них було шестеро дітей, ще четверо померли в дитинстві, — сказала Віка.

Сестра колись вийшла заміж за «западенця», котрий за чимось приїжджав до їхнього селища, поїхала за ним до Луцька. Після смерті чоловіка вона жила сама в однокімнатній квартирі, знала, що брат «блаженний», а сама, очевидно, почувалася дуже самотньою. Так Інтеграл опинився в Луцьку. У квартирі сестри він прожив шість років. Спочатку пішов працювати двірником, але посаду незабаром скоротили, часом збирав пляшки й здавав за копійки. Жили на сестрину пенсію, втім, йому багато й не треба було. Улюбленою їжею Інтеграла були млинці з чаєм, а ще кефір.

Потім у сестри виявили рак, і вона дуже швидко згоріла. Брат доглядав її, як міг, але смерть виявилася невблаганною. Після кончини сестри з’явилася її донька, котра жила в іншому місті, і сказала, що, як законна спадкоємиця, квартиру продаватиме, бо її дочка закінчує школу, вступатиме до університету, тож потрібні гроші. Інтеграл і тут не опирався, зібрав речі й знову пішов. Як сказала Віка, після двох пережитих потрясінь у нього щось остаточно зламалося, щось «поїхало». Так він став бомжем, чи то безхатьком, який ходив із торбами Луцьком.

Віка ж приїжджала до Луцька ще коли була живою тітка, бо, як вона зізналася, «нестерпно захотілося побачити тата, як там йому». Під час того приїзду вона й познайомилася з хлопцем, як виявилося, із сусідньої Львівщини. Обоє сподобалися одне одному, між ними зав’язалися листування й передзвонювання, які закінчилися тим, що хлопець приїхав до неї і забрав у своє галицьке містечко. Вони одружилися, на весілля Віка хотіла запросити й свого неприкаяного тата, але у квартирі жили вже чужі люди, а де шукати батька, вона не знала. Та вона таки знайшла його, бо щось підказало, що назад на Дніпропетровщину він не повернувся, значить, може лишитися в Луцьку.

Під час другого приїзду, вже з чоловіком, вона шукала його по вулицях і луцьких ринках. І таки зустріла, вперше побачила такого — з торбами. Була вражена, як казала, остовпіла, на очі набігли сльози. Батько теж знітився під час зустрічі, але їхати з нею категорично відмовився.

— Він сказав, що йому й так добре, — сльози на очах у Віки виступили й тепер. — Що, може, він нарешті знайшов себе.

Вона таки забрала його у своє містечко, в оселю, у хату, де йому виділили окрему кімнату. Трапилося це пізньої осені. І чоловік, і його батьки зустріли Інтеграла добре. Та він там лише перезимував. Навесні тихенько втік до Луцька. Хоча, як казала Віка, іноді він виїжджає на тиждень-два бомжувати й до Рівного, правда, «вертається у своє місто», а коли якось побили рівненські безхатьки, вже не хоче туди їздити. Ще в тому домі казав дочці, що йому соромно, бо ж не вміє нічого робити, майструвати, як зять, хіба що різати чи складати дрова. Навесні ще помагав садити картоплю, а далі ставав усе сумнішим. Доки тихенько не зник, як їх удома не було.

— Я тепер час од часу до нього приїжджаю, — сказала Вікторія. — Щось їсти привожу. Від грошей він відмовляється. Ото газети купила, ще білизну й сумку нову. Забирали й ще заберемо, хоч каже, що більше не поїде. Я кажу, що народжу йому внука, буде няньчити, а він відповідає, що маленьких дітей боїться, завжди боявся щось їм не те зробити, як народиться й підросте, може, тоді…

На цьому наша розмова й закінчилася.

Мені багато чого хотілося ще спитати, але зрозумів, що розпитувати не треба.

Ця жінка, правда, наостанок сказала, що якщо захочу написати… нехай, пишіть… вона має знайомого журналіста й він казав, як то нестерпно, коли до рук проситься якийсь сюжет… Писати можна після того, як, може, таки заберуть тата до себе назовсім… Хоча вона не певна… А від нього вона не відмовиться ніколи… І лікувати його… Від чого… Вона й не знає, чи треба…

Я таки написав матеріал під рубрикою «Невигадані історії» десь через рік після того, як перестав зустрічати цього чоловіка на вулицях. Поїхав таки до дочки чи забрали до себе… Чи ще раз повернувся до Рівного й там ще одна не вельми приємна пригода… Коли я диктував написане (есей, нарис?), редакційна комп’ютерниця сказала:

— А я знаю цього чоловіка… Теж зустрічала на вулиці… Щось у ньому було таке: не як у інших бомжів…

Тоді я не знав, що ще двічі зустріну Інтеграла.

3

— У цього чоловіка явно поїхав дах, — сказав мій добрий знайомий, коли я розповів йому історію Інтеграла. — І як йому допоможеш… Зараз примусового лікування нема…

— А чи треба його лікувати?

— Отож-бо й воно… Він хіба повинен захотіти вилікувати себе сам… Та він, очевидно, не хоче й не схоче.

Мої міркування про людей «не таких» і людину як таку не обійдуться без оповіді про вже згадувану Алею троянд, від якої тільки назва лишилася. Коли теплішає й уже тепло, але не вельми спекотно, алея живе за своїм доволі стабільним ритмом. Удень тут сидять на лавочках пенсіонери (більше пенсіонерки) з найближчих будинків, з тих, що своє відпрацювали. Вони утворюють своєрідні «Клуби за інтересами»: патріоти, російськомовні, життєвопобутовики, язикочесальні. Патріоти обговорюють насущні політичні проблеми, численні загрози Україні, ставлення до влади. Російськомовні ту ж владу лають і ностальгійно згадують, як то раніше було добре, захоплюючись епізодами своєї молодості. Життєвопобутовики говорять про життя насущне, свої й чужі сім’ї, їхні проблеми. Язикочесальники балакають про що завгодно і обговорюють, засуджують або схвалюють теж кого завгодно.

На зміну пенсіонерам приходять мирні п’янички, які розпивають слабоалкогольні напої й міцніші чекушечки, придбані в крамниці на тій же алеї. І теж балакають про життя. Потім алею заполонює молодь із гітарами, пляшками, сміхом і поцілунками та обіймами на публіку. Їх, буває, витісняють — «киш, сморчки» — представники дрібного кримінального світу, і пісні змінюють матюки, обговорення всіляких проблем і розборки. Останніми окуповують лавочки на Алеї троянд безхатьки обох статей, котрі теж п’ють, сперечаються і нерідко лишаються ночувати на тій же алеї — на лавочках, а то й на землі (коли літо).

Але буває й так, що «групи за інтересами» перемішуються: на одній лавочці одні, на іншій — інші, хто яку захопить. Раніше на Алеї росла гарна плакуча верба, берези, та всі вони впали жертвами війни людей з деревами і стали дровами (втім, одна береза таки вистояла), зникли і дві дикі груші, які ховали вхід до офісу політичної партії й мусили загинути в боротьбі партії за добробут українців. Так от, у «мішані вечори» на алеї доволі гамірно. В один із таких вечорів й відбулося дійство, яке місцева різношерста публіка назвала «бомжацьким весіллям». Справді, на двох якимось чином зсунутих важкеньких лавках випивали бомжі-безхатьки, і не просто випивали, але й закликали перехожих на… весілля. Хто обминав, а хто й підходив. Оскільки мій інтерес й колекціонування людських типів невмирущі, то я теж підійшов й навіть випив чарку за здоров’я й щасливе життя «молодих». На лавочках, крім пляшок, лежали ковбаса, сало, огірки, помідори та інша закусь. І справді, відзначали одруження. Винуватці торжества показували всім справжнє свідоцтво про шлюб, зі сміхом розповідали, як їх не хотіли оформляти та вони таки змусили, і все по закону, чин чином і чик чиком. То були доволі обірвані, як видно з вигляду, одягу й облич, бувалі в бувальцях чоловік і жінка років сорока. А втім, у такого типу людей вік нерідко визначити важко. Вони обіймалися й казали про свою любов і про те, що ось поєдналися, тільки жити нема де.

— Знайдемо вам люксовий підвальчик, — сказав один із безхатьків.

Свідоцтво було справжнім, і мені чомусь вірилося, що це не гра, доводилося й раніше зустрічати такі бомжуваті пари, котрі йшли з торбами пляшок чи горою макулатури в руках. Ці люди не просто жили й виживали, як могли, але й іноді ось так поєднували долі. Я потім зустрічав і цю «весільну пару», а далі вони десь зникли з обрію. Справді почали нове життя? Між цими людьми теж можливі почуття й любов?

Я у своєму всеохопному й доволі безсистемному читанні пройшов крізь інтерес й певне захоплення знаменитим авангардистом-абсурдистом ірландцем Самюелем Беккетом, який таки став лауреатом Нобелівської премії, прочитав кілька його романів («Уот», «Мелоун помирає», «Як це», «Більше стусанів, ніж ударів»), майже всі його п’єси й оповідання. Навіть написав прощальний невеличкий етюд після його смерті в грудні 1989 року — якимось дивом він був надрукований у спочилій нині в Бозі газеті «Віче», тоді ще «Молодому ленінці». Так от, у Беккета є цикл оповідань про поступову деградацію чоловіка теж дивакуватого і трохи несповна розуму, про його нестримне падіння після того, як родина, ділячи спадщину батьків, виганяє не такого хлопця, виродка, з дому. І є в тому циклі оповідання «Перша любов». Хлопець, який уже геть опустився «на дно», зустрічає теж доволі здеградовану повію. Вона його пошкодувала й забрала до себе. Між ними й спалахує те, що названо першою любов’ю, першим коханням. Якось я дав прочитати оповідання своєму колезі, той — ще своєму знайомому… Читали це оповідання й інші люди. І всі давали йому оцінку словами, найкращим з яких було «фе». Справді, любов, почуття двох у цьому оповіданні Беккета не очищають чи підносять, як то прийнято казати. Стосунки доволі незвичні. Доволі брудні й брутальні. Але зображені, які вже є. Двоє, як уміли, потяглися, стали потрібні одне одному. Головний герой оповідання живе якийсь час у своєї подруги, чує, як вона в сусідній кімнаті приймає клієнтів. У їхніх стосунках звучить якась нота, яку й не висловити словами. І фінал оповіді, коли жінка каже, що дитина, яку має народити, від нього, а чоловік цьому не вірить і покидає оселю під дитячий крик — це сумарна трагедія не тільки цих двох, а може, і всього людства, яке не хоче знати, що такі трагедії бувають, яке відвертається з презирством і розумінням своєї вищості від «бомжацьких весіль». Лейтмотив — самі винуваті, вони на інше не заслуговують. Звісно, ні. Звісно, ми ліпші й вищі. Але чому так, чому вони існують, у чому сенс цього існування? Чи це просто «відходи виробництва», які в кращому випадку ліпше не помічати… Справді, чому ми маємо думати про них? У такому випадку мені здається, що віруючі моляться не перед іконами із зображенням Ісуса, Богоматері, святого Миколая і кого там ще, а перед портретами Дарвіна, Гітлера, творців гулагів і куклукс-кланівців, і того невідомого грека з древньої Спарти, який першим придумав викидати кволих немовлят у провалля.

У 60-х роках XIX століття в Лондоні відбулася зустріч, не помічена широким загалом. Зустрілися Федір Достоєвський, великий письменник і водночас громадський діяч, схиблений на особливій місії «русской идеи», ще на каторзі виношував задум побувати в Європі, і Олександр Герцен, кажучи по-теперішньому, російський дисидент, який поклав життя на боротьбу з царським деспотизмом і довгі роки жив у цій Європі. Вони мали багато розбіжностей в поглядах, але зійшлися в одному: на Заході поряд з російським самодержавством народжується інше — «самодержавство власності». Нажива, нагромадження, до якої прагнуть не тільки мільйонери й мільярдери, а й рядові громадяни. Більше, більше, більше мати. І все? Все. Ще вечорами сидіння в барах і ресторанах, поглинання пива й міцніших напоїв. Це Європа, до якої ми так прагнемо. Але не будемо говорити про духовність і бездуховність. Європа дала й великі зразки культури. Той лад дав те, що є найбільшою цінністю — свободу життя, існування, як ти хочеш. Хочеш — наживайся, а хочеш — будь клошаром, хіпі й новітнім протестантом чи тим, хто просто живе, не помічаючи суспільства. Це крок уперед поруч із суспільством тоталітарним, з його боротьбою з «дармоїдством» і всілякими «антисуспільними» елементами. Але байдужість до них не вирішує головного. Чому вони є? У чому таємниця їхнього існування? Де той сигнал, якого вони нам подають? А якщо не подають, а просто існують, то невже сенс у власне свободі такого існування? Вони ще на вищому щаблі, якщо тут узагалі можлива якась градація, а далі ті, хто нібито взагалі нещасні — дауни, аутисти, прикуті до ліжок й інвалідних візків, але не просто прикуті, а ті, що із затемненим довколишнім світом і простором. Але не сприймаючи світ так, як ми, вони нерідко, сказати б, вибірково геніальні в чомусь одному, окремо взятому. Чому так? Річ в особливостях хімічних реакцій в їхньому мозку й організації? Тих хімічних реакціях, які відповідають порухам людських душ? Я протестую. Подумки виходжу з плакатом чи транспарантом. Поставте мене до стінки, і там теж я буду твердити, що тут є якась таємниця. Якщо Провидіння при цьому сміється, то даремно.

Я вже звик до запитань на зустрічах з читачами і читацьких конференціях щодо того, які в мене самого улюблені образи (герої) в моїх романах і який в мене самого мій улюблений твір. Я вперто називаю Івана з роману «Іван і Чорна Пантера», (репліки — а чому не Яків, не Прокіп Марушко?) і Дазу (Даздраперму) з роману «Країна гіркої ніжності». Щодо Дази ніби заперечень нема. Мені ж імпонує її цільність, всупереч драматичності її буття, і пошуки самої себе й людини, дотичної до її долі, протягом усього життя. А от Іван… Його теж односельці з поліського села Кукурічки називають і чудиком, і дауном, і придурком… Він час від часу перераховує жителів свого села, веде дивні дискусії з мамою, яка вважає його теж несповна розуму, і щуром, що живе на горищі, цілує на екрані телевізора зображення американської супермоделі, у яку закохався, ну й ще багато чого такого робить. Я знав кількох реальних людей, які наштовхнули на створення образу Івана. Один із них у дитинстві і юності любив малювати. Малював кольоровими олівцями і фломастерами, коли ж йому купили фарби, категорично відмовився ними користуватися. У якийсь момент малювати перестав. То були малюнки невмілі, примітивні, хоча в них відчувалася спроба створити якісь сюжети й портрети. Малюнки він складав на горищі. Якось там робили чергове прибирання, і мама хлопця спитала, чи йому ті малюнки потрібні.

— Нє, нє, — сказав він.

— То що, їх можна викинути?

— Ага, викидайте.

Малюнки викинули, завезли на сміттєзвалище за селом, а частина пішла на розпалювання грубки. Все ніби правильно, хлопець сам погодився, що вони ніц не варті. Та з того часу він почав усе більш пити. Як і мій Іван, він ходив по сусідах — тому поможе розпиляти на дрова привезені з лісу колоди чи й нарубати дров, тому викинути гній з хліва, тому скопати грядку біля хати. А платили за роботу стабільною сільською валютою — ста чи більше грамами самогонки. Фінал цієї історії сумний.

Я бачив ті малюнки, справді примітивні, навряд чи чогось варті з мистецької точки зору. І все ж… Мене не полишало враження, що на тих білих аркушах з альбому ще щось невисловлене, мовби якийсь підтекст, щось таке, що недомальоване, але колись мусило з’явитися. Уже не з’явиться.

— То все твої фантазії, — сказав родич того чоловіка.

Може, і так. Пригадую — недоладні дерева мовби падають чи ще біжать — від кого втікають і куди… З-за будинку — квадратик без стін — визирає сонце з висолопленим язиком. По вулиці повзе змія…

— То річка, — казав бідака-художник. — Ну, така річка. А може, хтось попругу (паска — В. Л.) викинув. Згубив. — І сміявся. — Я намалював, то, може, знайде. Ще й сто грам за те поставить.

Інший подібний чоловік, не вміючи читати, брав до рук газету і вголос переказував те, що нібито прочитав. Збиваючись, ковтаючи слова, сам сміючись з того, що вигадував… Йому це було цікаво.

Несповна розуму, явно з тарганами чи мурахами в голові, як казав його розумний сусід?.. Але я переконаний, і це переконання з віком зростає, бо раніше думав інакше, що людей без своїх тарганів, мурах, абсолютно правильних і тверезо мислячих, не буває. Хіба що повні ідіоти, люди-рослини (а такі теж для чогось існують) і… І мільйонери та мільярдери, у яких в очах по долару, а в мозку — мішки з мільйонами й мільярдами. Але чи не наповнені ті мішки замість «зелененьких» теж тарганами… Тільки набагато більшими й огиднішими.

Відомий вислів Юлія Цезаря про те, що ліпше бути першим у звичайному галльському селі, ніж другим у Римі. Сіл багато (галльських, інших кельтських, германських, слов’янських, норманських і яких там ще), у кожному є свій Перший, але ще більше тих, хто першим не є. Їх тисячі, мільйони, а тепер і мільярди. Серед них є ті, хто прагне бути першим, оббрехавши, скинувши чи й убивши першого. А є ті, хто й не прагне. Другий, третій, сотий, тисячний, мільйонний нібито за значимістю. І взагалі викинуті за борт боротьби. Ті, що й не долучалися до неї. Бо не вміють, а то й не хочуть. Їм це не потрібно. Вони відключені від світу великої трясучки й напруги. Про інший світ часто й не підозрюють. А якщо підозрюють, то вдають, що його нема. Або просто ігнорують.

Найяскравіший сучасний приклад тут — Григорій Перельман. Знаний у вузьких колах російський математик єврейського походження. Багато хто з колег вважає його найвидатнішим математиком XX і поки що XXI століття. Той самий, який довів гіпотезу Пуанкаре, за що світова математична й бізнесова спільнота обіцяла мільйон доларів тому, хто це зробить. Перельман зробив, але від нагороди відмовився. Так само не поїхав отримувати премію і медаль Фудза (ще один мільйон зелених), своєрідну Нобелівку в математиці за видатні досягнення. Він живе у Санкт-Петербурзі у звичайній двокімнатній квартирі, де є лиш стіл і ліжко. А кажуть, що й ліжка нема, тільки матрац для спання на підлозі. Сусіди розповідали журналістам, що у квартирі повно тарганів. Допущена у квартиру журналістка переконалася — жодних меблів, тільки стоси журналів і книжок на підлозі. Усі, хто розмовляв з ним, відзначали його приязність до співрозмовника й логічність міркувань. Володимир Путін, кажуть, коли йому доповіли про дивака-вченого, резюмував коротко: «Дурак!» Але, дізнавшись, що обчислення й викладки Перельмана дуже згодилися у військово-промисловому комплексі, додав: «Но полезный дурак». А потім ще й цитував якесь перельманівське висловлювання. А той не тільки відмовився від премій, а й покинув роботу в науково-дослідній лабораторії й жив за рахунок уроків і консультацій, які дає студентам й аспірантам. Про великі гроші й побут сказав, що йому це не потрібно, що він усе одно не вміє цим користуватися. Ще вирізняється довгою заплутаною шевелюрою і дуже довгими, як для чоловіка, нігтями. Про них сказав: «Якщо вони ростуть, то чому б їм не рости?»

Звісно, тут згадується Інтеграл. Тільки іншого, меншого (чи по-своєму однакового?) масштабу відхилення. Він теж не знав, звідки в його голові беруться формули і рівняння — про це далі.

Він теж жив (живе?) мовби в паралельній реальності чи й без реальності взагалі. Жив у сні, що мовби приснився комусь іншому. А Інтеграл блукав по тому сні й боявся вийти. Бо коли вийшов, світ виштовхнув ще далі, на узбіччя можливого.

Там існування Інтеграла нікому не було потрібне. Крім хіба його насправді нерідної дочки, яка колись слухала його казки й історії. «Бесполезный дурак». Запитання «Чому?» нагадує ситуацію, коли людина підходить до вікна з товстим склом, за яким стоїть інша людина. Довкола тої другої шум і гам. Перша кричить якесь запитання. Може, й те саме «Чому?» Але людина за склом показує на мигах, що вона нічого не чує. До неї не докричатися.

Сенсу в його ходінні вулицями, загляданні в урни, діставанні пляшок та інших викинутих кимось речей нема. Хіба що в продовженні існування, животіння. Чи ні?

«Ні!» — Я не кажу, я кричу це. Але кричу в нікуди. З останніх сил бороню свою теорію про те, що життя й таких людей, і тих, про кого я вже розповів, окрім Інтеграла, також має сенс. Має якесь призначення. Мусить мати. А життя аутистів з вузеньким просвітком свідомості, але часто вкрай неординарної, навіть геніальної… До речі, аутисткою називала себе знаменита авторка детективів Агата Крісті. У її творах злочинця неможливо вгадати, як і розв’язку сюжету, Еркюль Пуаро чи міс Марпл проводили розслідування тільки за їм одним відомою логікою. Відгадати, що далі буде, все одно, що складати мозаїку чи кубик Рубика із заплющеними очима. Але читачам подобаються детективи Крісті саме за цю неможливість щось розгадати. Це вже в кінці читач (глядач) каже: «А й справді, як я не здогадався». Не міг здогадатися. І ще не зможуть ті, хто читатиме після нього. Вершиною творчості письменниці, новим словом у детективі вважається роман Крісті «Вбивство Роджера Екройда», у якому убивцею виявляється той, від імені кого ведеться розповідь, хто розслідує вбивство, здійснене ним самим. Тут, втім, як і в інших романах авторки, сховане геть усе. Точніше, розташоване за особливою логікою аутистки, доступної тільки їй самій. Недосяжність цієї логіки для простих смертних, точніше, непоясненність того, як це досягається і як розв’язується, — ось що характерне для Крісті й так приваблює читача. І під кінець він (вона) певен — так і мало бути. Як чудово-загадково влаштувала авторка ланцюжок подій, як уміло їх сховала. Віднайдення ключа до розгадки — майже та сама гіпотеза Пуанкаре.

— Але ж знайшовся чоловік, який її розв’язав, — скажете ви. — Те, над чим билися сотні, тисячі математиків зі всього світу.

Так, але цей чоловік — сам загадка, як кажуть про нього — геніально-ненормальний. А втім, ці якості доволі часто поєднуються. Але чому?

Про аутистів написано чимало романів, поставлено кілька фільмів. З усіх стрічок, які я бачив, найліпшою вважаю голлівудський фільм «Меркурій у небезпеці». Його головний герой — хлопчик-аутист, який, щоб сказати вголос потрібне речення, сигналізувати про найпростіші свої дії й потреби, мусить заглядати в картки, які носить із собою, де написані потрібні слова-підказки. Хлопчика так і вважають — розумово відсталим. Але до його рук потрапляє журнал, де в кросворді зашифровано слово-ключ для розгадки кода надтаємної операції секретних служб. Щоб перевірити, що код цей надтаємний, що його ніхто не може розшифрувати й знайти для цього ключове слово, і вигадують це завдання нібито для всіх. А хлопчик-аутист розгадує. Саме до нього надходить осяяння. Його «відсталий» мозок ламає шифр. Хлопчик дивиться і майже моментально розв’язує (хоч це практично неможливо). Про це й повідомляє за вказаним там номером телефону. Вкрай спантеличені працівники спецслужб вбивають батьків хлопчика і починають полювання за ним самим. Допомогти врятуватися малому аутисту береться невдаха-поліцейський, якого грає Брюс Вілліс. Ця роль чи ненайкраща в його акторському доробку. Від нерозуміння, хто вона така, ця напівдика дитина, яка не піддається контролю і не йде на контакт, і до бажання за будь-яку ціну врятувати хлопчика — такий шлях проходить герой Брюса Вілліса. Для нього не існує дилеми — зберегти державну таємницю, врятувати від провалу десятки таємних агентів чи врятувати нікому не потрібного аутиста. Тема ціни людського життя, будь-якого, потрібного чи «непотрібного», звучить у фільмі так щемливо, що поліцейський-Вілліс робить своїми соратниками глядачів. А заключна сцена, коли врятована дитина, до якої зайшов коп, уперше обіймає його — одна з найзворушливіших, які довелося будь-коли бачити на екрані. Притому по-справжньому зворушлива, а не щоб вибити сльозу.

Питання «Кому він потрібен, такий неповноцінний хлопчик, заради чого його рятувати?» після побаченого стає вкрай некоректним. Воно мов питання — навіщо цей світ, яка його цінність взагалі, ні, навіть вище від цього питання. Це й питання, що ми втратили б у собі, якби хлопчик не був урятований. Кожен втрачає й самого себе в таких ситуаціях — звучить надто пафосно. Скажемо так — потреба порятунку тут, як потреба дихати, доки це можливо. І навіть спроба дихати, коли неможливо.

До речі, недавно довелося переглянути телепередачу про дітей з особливими потребами — аутистів, сонячних дітей — даунів, хворих на ДЦП і рідкісні хвороби, що почали дедалі більше опосідати малюків уже з раннього віку — своєрідна неминуча плата за цивілізацію. І там мати хлопчика-аутиста засуджувала тих, хто береться виявити в цих особливих дітях якісь таланти. Її завдання — навчити свою дитину елементарного, жити, як усі, зробити з сина правильну маленьку, а потім і дорослу, мишку. Так йому буде легше — ось яке міркування. Ця мама вже підписала вирок своїй дитині, вже посадила її на невидимий ланцюг.

Елементарне — яким страшним, виявляється, може бути це слово…

Це аутисти, а ще є не тільки прикуті до ліжок й інвалідних візків діти, не просто церебральники і ті, хто потребує допомоги, не просто сліпі чи глухі, а сліпоглухонімі. Тобто ті, хто від народження не чує жодного звуку, не бачить жодної людини й жодного предмета. Істоти у вічній темряві і тиші. Який сенс у їхньому навчанні, як їх навчити відчувати цей світ й жити в ньому… А проте, люди навчають, розробили спеціальну, майже фантастичну, систему навчання і спілкування, і — о диво! — серед сліпоглухонімих є громадські діячі й навіть доктори наук. Пробудження в таких людей людських почуттів разюче показав у своїй повісті «Експеримент» сучасний український письменник Олександр Жовна. Я не бачив фільм «Ніч світла», поставлений за цією повістю іншим талановитим митцем, режисером Романом Балаяном. Читав, що стрічка дуже відрізняється від твору, і Жовна навіть відмовився, щоб його прізвище згадувалося в титрах як автора сценарію. Так чи не так, але ця повість — ще один аргумент, трагічний, украй болючий, але переконливий аргумент на захист людини як такої. Не тільки здорової, цілковито розумної, ділової й діяльної, а просто людини. Нещасної й непотрібної. Навряд чи «гомо сапієнс», точніше «сапієнс», тут підходить, якщо визнаємо, що ми нічого, по суті, про розум, його походження і прояви не знаємо, якщо йдеться про цінність життя, життя як такого. І тоді нашими братами стануть дерева, і равлики та інші подібні істоти, незалежно від того, гарні вони на наш людський погляд чи ні, комахи й геть усе. Нехай не потреба, а визнання права на цінність їхньої присутності в нашому житті. Правда, на мій погляд, трагічність людського буття, відчуття вини не подолати навіть тоді, коли б геть усі на землі стали вегетаріанцями. Йдеться не про боротьбу проти того, що закладено в нас Природою чи Творцем, а проти заперечення самої суті життя, якщо кажуть, що людина має бути такою або такою. Ми ж не питаємо в дерева, чому воно дуб, а не береза, або навпаки — чому береза, а не дуб. Людина має право не лише жити, а й бути такою, як є, до тих пір, доки не посягає на життя іншої — здавалось би, аксіома. Але з цієї аксіоми постійно виймаються слова, які її визначають. І тоді аксіома стає абракадаброю. Теоремою, яку неможливо вирішити. Це все одно, що сказати — у цій теоремі ось ці цифри, формули зайві, а ці мають там бути. По суті, людина постійно так і чинить, визнаючи, якими мають бути інші. Подібними до неї. Такими й такими. За ознаками стилю життя, політичними симпатіями і т. ін. Йдеться не про дотримання загальноприйнятих правил і законів, а про самоідентичність, про ту ж саму цінність життя й право на своє життя геть усіх. По суті, про людину, гідну писатися з великою літери.

Але річ не в цьому. А в чому? Боюся, що в короткому слові з чотирьох літер — сенс. Сенс життя як такого. І це вже не розв’язати нікому із сущих. Найлегше визнати, що життя не має сенсу, як роблять славні письменники-абсурдисти. Але ще, мабуть, абсурдніше казати, що людина має жити за певною схемою — народитися, здобути освіту, освоїти якусь професію, багатіти, обдурюючи собі подібних, нагромадити певну суму грошей, речей, всілякої рухомості й нерухомості, хто скільки зможе, і тоді померти. Або вірити, що це земне буття тимчасове, а ти житимеш вічно. Десь там.

Вибір стилю життя, його мети й пріоритетів — це, по суті, і є відомий нам сенс. Це і цифри та букви в теоремі, котрі бачимо. Але маємо скласти ці цифри й написати інші, щоб теорема була розв’язаною. Як це зробив з теоремою Пуанкаре вже згадуваний Григорій Перельман. Як кожен робить зі своїм життям. Але повернімося нарешті до нашого Інтеграла, тобто до людини, яка мала таке прізвисько.

Але це повернення неможливе без пані письменниці, інтерв’ю з якою дало поштовх до цього есею, і двох інших, відоміших письмаків. Я читав роман цієї пані. Героїня його спочатку студентка, потім вчителька, нарешті поетеса — біла, пухнаста й водночас нещасна до нудоти. На шляху її трапляються чоловіки, які є виключно негідниками. Насамперед той, за якого виходить заміж, бо так треба, так всі роблять, а чоловік виявився пияком і садистом (не кажемо вже про його матір, свекруху, справжнього монстра). Далі другий, якому повірила й покохала, він теж не такий, геть її негідний, обдурює. Не такий і нібито суцільно позитивний багатенький — ще один, котрий стрівся на шляху. Героїня твору носить те ж ім’я, що й авторка, навіть назви її збірок такі самі, як в авторки, отже, роман автобіографічний. Усі чоловіки у житті бяки, чи не тому письменниця прагне хоч в літературі прочитати про всуціль позитивного, діяльного і багатого, «такого» чоловіка-героя.

Два інші письменники — це нобелівські лауреати Еліас Канетті й Томас Манн. Еліас Канетті відомий своєю фундаментальною працею «Маса і влада», але до неї він написав кілька п’єс і свій єдиний роман «Засліплення», за якого, власне, й отримав свою Нобелівку. Але це трапилося аж майже через п’ятдесят років після виходу книжки, а тоді, у 30-ті роки ХХ століття, на роман звернули увагу кілька людей. Один із них, уже відомий на той час і вже лауреат Нобелівської премії за «Будденброки», Томас Манн відгукнувся позитивною рецензією. Я згоден з тим, що в цьому творі Канетті у використанні різних видів і варіантів потоку свідомості «переджойсив» самого Джеймса Джойса. Але, зустрівшись із Канетті, у приватній розмові Манн зауважив: «Послухайте, адже у вашому романі персонажі не живі люди, а манекени». Канетті з цим погодився і додав: переконаний, що так і має бути, автор і повинен ставити своїх манекенів куди завгодно, тепер настає час нової, саме такої літератури. Не псевдоживі герої, не рупори ідей, а саме манекени в авторських руках визначатимуть зміст і суть нових, новаторських творів. Так і сталося. Людина як така, від плоті й крові, з її порухами душі, боротьбою за цю душу з іншими, зі світом, людина з «мільйонами терзань» розуму й серця (їх замінили мовні ефекти й філологія), була витіснена з літератури. Правда, не з усієї. Ту, в якій почуття, порухи душі лишилися, псевдомодерністи й постмодерністи презирливо називають масовою. Є багато в такій літературі, погоджуюся, й полови. Але є й така читабельна, де й людина збережена, й інтелект видно, а не пережовування вже написаного досі. Є масові, й інтелектуальні, з великою поживою для розуму, ті ж Генріх Бьолль, Ґюнтер Ґрасс, Маріо Варґас Льйоса, Леонардо Шаша, Меша Селімович, Герта Мюллер, їх, зрештою, дуже й дуже багато. Зокрема й українських. Та й вони вже «не такі».

Але саме вони й «такі».

А ви, пані, кажете, що вам потрібен вельми позитивний герой. Це теж свого роду манекен, тільки з іншого боку.

4

Я тоді вертався з автостанції, де брав квиток на завтра, і чекав на зупинці тролейбуса. Його довгенько не було, тож почав роздивлятися по боках і побачив біля зупинки кішку — звичайну, із шерстю всуціль сірого кольору, тільки на грудці під мордочкою виднілася біла плямка у вигляді зірочки, від якої відходило два промінчики. Я покликав її. Кішка підвела голову й подивилася на мене — ніби допитливо і водночас жалібно. Подумав, що, напевно, хоче їсти, тому сходив до кіоску-крамнички поруч із зупинкою, купив шматочок ковбаски й поклав кішці. Та вона навіть не понюхала.

— Що, певно, зовсім не голодна? — сказав я. — Ну, нічого, зголоднієш — вернешся.

— Вона не буде їсти від вас, — раптом почув я голос. — Взагалі не їсть від чужого.

Я повернув голову й остовпів — переді мною стояв Інтеграл, котрого я давненько не бачив у місті. Він, певно, помітив мій здивований погляд, бо зніяковів, потім відвернувся.

Я вдав, що нічого не зрозумів, і спитав:

— То ваша кішка? Чи кіт?

— Кішка, — сказав Інтеграл. — Ми тут живемо, ось у цій прибудові.

Він показав у бік крамнички й пояснив:

— З того боку є кімнатка. Я тут… прибираю… А кішка справді не їсть ні з чиїх рук, тільки моїх… Знаєте, є такі собаки, що беруть їжу тільки з рук хазяїна. Ну, а в мене кішка така…

Я спитав, як її звати, й він сказав:

— Нява.

— Нява?

— Таке вже дав їй ім’я. Нявкає, то й Нява.

І до кішки, що тернулася об його ногу:

— Ходімо, Нявко. Треба ще роботу зробити…

Він пішов, а я міркував, як продовжити розмову. Хотілося її продовжити, але з чого починати мову? Розповісти про знайомство з його дочкою… Взагалі, що я його давно заочно знаю… Чи вдавати, що ми щойно познайомилися…

На щастя, тут якраз підійшов мій тролейбус. Я поїхав. Оглянувшись у заднє вікно, побачив, що Інтеграл мете землю біля кіоска-крамнички, а його Нява стоїть поруч.

Бажання зустрітися, спробувати дізнатися ще більше, а головне щось таке, що б відкрило незвичайне в цьому чоловікові, посилювалося. Хоча я й боявся, що незвичайного може й не бути, а буде велике розчарування. Я чогось чекав і шукав і в ньому, й самому собі.

Тут варто сказати про наш страх, боязнь, що змушує остерігатися людей, котрих вважаємо психічно неповноцінними. Як часто буває непросто відрізнити тих, у яких геть затьмарений розум, від просто не таких, як більшість. А втім, чи більшість справді «такі»? Чим визначити їхню «такість», скажімо, як у випадку з Інтегралом… У людей завжди жила потреба класифікувати, розставити по поличках собі подібних, пристосувати до себе й до загалу. Ти вчиняєш певні дії, живеш ось так, а не інакше, боїшся переступити умовну лінію — ти наш, ти такий, як всі, кради, як всі, належ до певної політичної сили, підтримуй певні дії влади чи опозиції, належ до певних угрупувань в літературі чи мистецтві. Людина не може бути сама по собі — ось закон. Вона вже цим викликає підозру. На щастя, «не таких» людей вистачає, і навіть у нас все більшає тих, хто з увагою, а то й цікавістю ставиться не тільки до хворих, але й ізгоїв, всіх, хто не вміє жити інакше, як за своєю природою. Тобто живе, як уміє. Тобто живе посеред власного життя, а не загальноприйнятих стандартів. Йому не знайомі головні правила будь-якого тоталітаризму — чи то зовнішнього, чи внутрішнього — крок вправо, крок вліво прирівнюється до втечі, якщо ти не з нами, це значить, що ти проти нас, а де ти був такого-то числа (місяця, року, під час такої-то події), чим ти виправдаєшся у випадку висування тобі суспільної чи моральної підозри…

Одним словом, я таки поїхав до Інтеграла. Зайшов до його маленької кімнатки біля магазину. Тут було ліжко-тапчан, стіл, тумбочка, вішак, мініатюрний холодильник. І кішка Нява, яка дивилася на мене підозріливо, доки її господар не торкнувся мене рукою. Він сказав, що це для Няви особливий знак. Тоді й кішка підійшла й тернулася об мою ногу. Я її погладив. Подумав, що нелегко заслужити довіру кішки, яка бере їжу тільки з рук свого господаря. Коти взагалі недовірливі тварини, і їхню довіру, а тим більше любов, заслужити дуже нелегко. Вони справді дуже самостійні, горді, гуляють, як собі знають і де хочуть. Про їхній характер і особливість поведінки та історію приручення є гарна казка Редьярда Кіплінга. Мене якось запитали, ким я хотів би бути в майбутньому перетворенні? Я відповів, що якби був буддистом або просто вірив у можливість перетворень в наступному житті, то хотів би бути не собакою, вовком чи конем, навіть не соловейком чи орлом, а якщо птахом, то вороном, а твариною — то котом. Вороном не тільки тому, що ці птахи серед пернатих справді живуть найдовше, а й тому, що вкрай невибагливі щодо їжі, місць проживання, до того ж уміють виживати за складних обставин, не опускати лапки й не складати крила. Ну, а коти подобаються саме незалежністю характеру, стилем поведінки (може, й справді вважають, що не люди їхні господарі, а вони господарі людей), а також здатністю відчувати людський настрій і бути своєрідними терапевтами і психотерапевтами під час різних захворювань. До того ж гарні й граціозні, як і всі котячі.

Я тоді й почув історію Няви. Інтеграл сказав, що дізнався про неї від дівчинки, котра з мамою зайшла до крамниці біля зупинки й побачила Інтеграла, який прибирав сміття. Вона впізнала кішку по тій зірочці з промінчиками. Доки мама була в магазинчику та розмовляла з якоюсь своєю знайомою, дівчинка й розповіла про кішку. А потім ще раз сама приїжджала з іншого кінця міста.

Нява була одним з чотирьох кошенят, яких привела сусідська кішка. Коли кицьки підросли (дівчинка не раз заходила гратися з ними), двох з них сусіди віддали знайомим, а ще двох одного разу старший сусідський син вклав у торбину й кудись поніс. Дівчинка знала куди — топити у річці. Так, як уже рік тому. Тоді дівчинка вмовила батьків взяти бідне кошеня собі. Тепер уже в них було два котики, а мати ще й третього тато нізащо не погоджувався.

Дівчинка крадькома пішла за тим хлопцем. Вона спробувала біля річки навіть впросити його, аби не топив кошенят, а просто відпустив. Хлопець сказав, що так уже робив, та кішка знаходила своїх дітей і приводила знову додому. Хлопець змилосердився, може, хотів бути ліпшим в очах малої сусідки, і промовив, що так і бути — просто вкине цих дармоїдів (бо ж мишей у них все одно нема) у річку. А раптом, ха-ха, випливуть.

Кошеня, котрого згодом Інтеграл назве Нявою, таки випливло. Йому пощастило, бо пожбурене у воду, воно впало біля гілляки, яка пливла річкою, і зачепилося за неї. Хлопець ще поспостерігав, як воно борсається, як таки вчепилося лапками за гілку. А коли побачив, як плаче дівчинка-сусідка, сплюнув і пішов геть.

Задумуючи свій роман, який мав називатися так само, як і цей сумбурний есей — «Нява й Інтеграл», я намітив, що він матиме три частини: «Історія Інтеграла», «Історія Няви», «Історія Няви й Інтеграла». А може, навпаки, спершу мала би бути «Історія Няви». То була б оповідь про її народження, ну, й опис того, як нещасне кошеня борсається у холодній воді, як врешті-решт його прибиває до берега і воно, мокре, тремтяче, розпочинає, чи, точніше, продовжує свою боротьбу за виживання. Хтось би, звичайно, сплакнув, у когось би стисло серце від переживання за пригоди, муки й долю нещасної істоти. Але серед нашої літературної братії знайшлися б і такі (якщо прочитали б), що похмикали б, а потім проіронізували б десь в Інтернеті над тим, як ото автор прагне у читачів витиснути сльозу своїми котячими сентиментами. Я не прагну цього, я просто уявляю собі цю картину, яка була в реальності. Маленька нещасна істота на грані життя і смерті пливе річкою на гілці, з усіх сил борсаючись, борючись за життя. А берегом річки йде паралельно з ним дівчинка, яка плаче, у якої стискається її ще маленьке сердечко, і шепче слова-благання, щоб кошеня не потонуло, випливло, якось вилізло на берег.

— Тримайся, любеньке, миленьке, я тебе прошу, — шепоче дівчинка. — Я тобі допоможу.

Дівчинка простягає руки до води.

Спробувала дістати кошеня палкою, яку знайшла на березі.

До води було далеко.

Надто далеко, а палка надто коротка.

У нашій річці доволі брудна вода.

Як і скрізь. Брудна, сіро-зелена, завжди перемішана з відходами, листям, гіллям, уламками хтозна-чого.

Вода брудна в річках, ставках і озерах.

Як і в морях і вже в цілих океанах.

Прісноводна риба, яку продають на базарах і просто на вулиці, смердить хтозна-чим. Люди все ж її купують. Наші люди і довірливі, і підозріливі. Мішанина цих рис виявляється і в ставленні до котів і псів. Іноді здається, що коти розуміють, чому людям не можна довіряти. І все ж не завжди, але довіряють. Цим вони чимось схожі на людей. Серед останніх найдовірливіші діти. І трапляються такі, як ця дівчинка, про яку мені розповів Інтеграл, яка йшла й благала, щоб нещасне кошеня не потонуло, щоб випливло. Сентиментально, еге ж? Місту, яке розкинулося обабіч річки, байдуже до долі, до існування й дівчинки, і тим більше кошеняти. Воно живе своїм життям. Люди, котрі, можливо, теж ідуть обома берегами або кидають з мосту мимовільний погляд на дівчинку, котра простує невідомо чого берегом, не бачать кошеняти, котре борсається у воді. Що станеться, якщо воно, ніким не помічене, окрім маленької дівчинки, яка ще шкодує не тільки це кошеня, але й все живе, так от, що станеться, якщо кошеня потоне? Нічого. Хіба що дівчинка ще більше поплаче й на її серці лишиться маленький, ледь помітний рубчик. А може, й рубчика не буде, точніше він буде, але не фізичний, а моральний. Кошеня ж піде на дно, де й зогниє його малесеньке тільце. І все ж з ослячою впертістю я думаю про те, що й місто, і світ в цілому щось втратили б. На тлі великих, куди більших трагедій це як ледь чутний зойк, що долинає десь із нічної тиші, безгоміння, що існує навіть серед денного шарварку й гуркоту. Невідомо, хто його чує і чи чує взагалі, але, пригадайте — такі зойки долинають час від часу. Навіщо, звідки? Бажаючі можуть посміятися над наївністю автора.

Кошеня таки пристало до берега, далеко від того місця, де його прирекли на смерть. Хлопець, який це зробив, ще матиме сім’ю й дітей, яких по-своєму любитиме.

Дівчинка взяла на руки мокрий тремтливий клубочок. Як могла, витерла хустинкою. Для неї головною світовою проблемою, яка вселила надію, було те, що кошеня житиме. Хоча вона не знала, що з ним робити. Додому, де вже жили двійко котів, причому взяти другого вона впросила з плачем, взяти не могла. Тато сказав: «Не здумай принести ще одне, тоді я й цього викину». Дівчинка тата (а його союзником була й мама) і любила, й боялася. Вона прилаштувала кицю в картонній коробці, яку знайшла неподалік від їхнього будинку, у закутку біля якогось складу. Кілька днів навідувалася, принесла вкраденого вдома молока й маленький шматочок сиру. Вона доглядала її, поки одного разу не застала коробку порожньою. Кошеня, яке дівчинка назвала Зірочкою, зникло. Дівчинка трохи його пошукала, потім приходила ще й ще, але Зірочки не було. Вона побажала, аби хтось добрий забрав її собі. Але швидше за все справа була інакшою. Кошеня висохло, оговталося, воно росло й не могло всидіти на місці, чекаючи на дівчинку, свою рятівницю й новітню господарку. Кошеня помандрувало шукати ліпшої кошачої долі.

У ненаписаному романі воно зазнавало багатьох пригод і злигоднів, доки не зустрічало іншого, дволапого безхатька — Інтеграла. У реальному житті я навіть не певен, що Нява — то те саме кошеня (Зірочка), якого врятувала й пригріла дівчинка. Хіба мало на світі котів і кішок — сірих, чорних, рудих — з білими плямами на мордочках, лапках, навіть хвостах чи, як у цьому випадку — на грудці… Дівчинці здалося, що побачена нею через кілька років сіра кішка з білою плямкою — то і є врятоване колись нею кошеня. Ну й слава Богу, якщо це так. Якщо ні, то у Няви могла бути своя історія, як і в сотень інших бездомних котів. Якщо так, то Зірочка-Нява справді двічі народилася під щасливою зіркою. І двічі зустріла чулих людей, а це вже неабищо.

Інтеграл випадково надибав її, коли під час неприкаяних своїх походеньок Луцьком присів відпочити на лавочку… Тут і почув нявчання. Подивився й побачив сіру кішку. Сказав, що, на жаль, немає чим пригостити. Простяг руку, і кішка далася погладити. Коли встав, щоб іти далі, кішка пішла за ним. Двічі озирався й бачив, що кішка йде й собі, при тому наполегливо нявчить.

Нарешті він спинився й сказав, коли вона підійшла зовсім близько:

— Ну добре, підемо разом, тільки попереджаю — ситого й теплого життя в тебе не буде.

І взяв майбутню Няву на руки.

Тут варто сказати не тільки про особливість поведінки, але й особливу інтуїцію котів. Будучи істотами вкрай самостійними, вони все ж якимось чином вловлюють потребу конкретних людей у спілкуванні з ними. Ці пухнасті гарні істоти відчувають, коли їхнім господарям, а особливо господаркам стає зле, болить серце, ноги, руки, інші частини тіла, коли, зрештою, болить така невидима субстанція, як душа. Вони приходять і вмощуються на колінах, а то й залазять, якщо людина лежить, на живіт чи груди. І справді заспокоюють, а то й виліковують. Деякі люди це дуже люблять, а деякі котів проганяють. А ще є ті, які теж відчувають: вони потребують саме котячого лікування. І ще я чув і читав про те, що коти якимось чином розуміють, коли до людини наближається смерть, і в останні дні, часом і тижні, лежать поруч, мовби зігрівають, перш ніж людину огорне вічний холод. Довелося читати про котів, котрі живуть при лікарнях і хоспісах й особливо ластяться з якоюсь печальною ніжністю до тих, хто доживає останні дні. Одні називають їх «посланцями смерті», інші «останніми піклувальниками й утішальниками». Такий кіт, зігрівши чи провівши того, хто відходить в інші світи, блукає собі коридорами чи палатами лікарні або геріартричного будинку, доки не відчує: ось цей (ця), пора йти до нього. Як вони розуміють страшну енергетику чи холод смерті? Або, навпаки, те, що саме цей чоловік або жінка потребують останнього тепла в житті, хоча б котячого… Чи саме котячого?

Я тричі в житті бачив Няву. Вона врешті-решт гордовито дозволила погладити її.

Звичайна сіра кішка, яка чомусь вирізнила Інтеграла серед інших й уперто йшла за ним. Відчула його вселенську самотність чи щось інше? Скільки довелося їй пережити і що, доки пристала до цього…

У Надії Гуменюк є дуже гарний поетичний цикл «Кіт і пані». Він про котів і людей. Він про часом дивну поведінку цих пухнастих істот, їхню загадковість й відчуття людської самотності і біди. Про певну спорідненість людей і котів, різницю між ними. І про те, що котики потребують спілкування саме з пані й панянками, теж загадковими істотами.

Під час останньої нашої зустрічі Інтеграл сказав, що Нява, очевидно, вагітна, скоро приведе котенят, а що він з ними робитиме? Хіба довіритися Няві…

Нява ж довірилася йому, як рідко довіряють людям представники котячої породи. Вже саме по собі рідкісне (може, я й помилюся) неприйняття їжі від інших, окрім господаря… Вдячність і вирізнення його чи щось інше?

Відомо, що ті, хто не хоче мати від своїх кішок чи сучок приплоду, стерилізують їх. Втім, як і котів чи псів. Але деякі з власників не підозрюють, що таке можливо.

Деякі ж вважають зайвим для себе отак турбуватися про братів наших менших.

А ще я знаю чоловіка, який сказав:

— Та щоб я дав стерилізувати свою кицьку… Нізащо… Досить того, що люди з людьми виробляють… Коти мають право на своє життя.

Раптом він мав рацію?

5

Інтеграл сказав:

— То ви той самий журналіст і письменник, який підходив до моєї дочки…

Я пожартував:

— То що, таких убивати треба?

Почув:

— Навіщо? Я навіть мишу чи муху не можу вбити… Алергія.

Я не зрозумів — на миш і мух чи на вбивство…

Тоді він наважився дати мені старий засмальцьований зошит. Сказав при цьому:

— Щоденник — не щоденник… А такий… сумбур замість музики… Не вмію я писати… Навіть для себе… Нічого не вмію… Прочитайте, але віддасте назад. Хочете — використайте в якомусь романі…

Я все ж спробую передати зміст прочитаного тоді, коли Інтеграл дав той зошит на якусь годину, доки він ходив у своїх справах.

Та спочатку розповім, як Інтеграл отримав роботу. Магазин, біля якого жив і працював тепер, розташований біля зупинки неподалік автостанції. Тут збирається кожен день чимало людей — і ті, хто чекають тролейбуса чи маршрутне таксі, і ті, хто просто приходить до магазинчика щось купити. І ті, і ті лишають по собі сміття: обгортки від морозива, ковбасок, канапок, чогось принесеного із собою (ринок теж неподалік), газети, скляні й пластмасові пляшки, пакети. Частина людей викидає сміття в урну, а інші, на жаль, жбурляють просто під ноги. До того ж урна (не на зупинці, а біля магазинчика) досить швидко наповнюється. Отож, власниця крамниці вирішила, що ліпше, якщо довкола буде чисто. І для потенційних покупців, а головне — для іміджу закладу. Вона й найняла Інтеграла, побачивши його на зупинці. Якимось чином вирізнила серед інших безхатьків (теж інтуїція?). Платила йому мізер — 650 гривень на місяць, половину чи й менше від тодішньої мінімалки, і дозволяла жити в маленькій кімнатці-прибудовці. Але Інтегралу й цього вистачало. І на себе, і на кицьку Няву. Він старанно, по кілька разів на день, підмітав усе довкола магазину й на зупинці, підбирав кинуті папірці, іноді мив плитку перед крамничкою. Навіть придбав для себе на «гуманітарці» новіший одяг. І зізнався, що поселився тут заради Няви, бо звик до попереднього свого життя. А як ходитимеш з кішкою, яка вперто причепилася до тебе, не хоче відставати й жалібно нявчить, коли ти її покидаєш?

Записи його в зошиті були справді хаотичними. Без дат. Іноді не зовсім зрозумілими. Між окремими записами кілька разів траплялися чисті аркуші, наче Інтеграл хотів тут ще щось дописати важливе для нього й не спромігся. А може, так і було…

Передам своїми словами те, що запам’яталося.

Інтеграл писав, що часто уявляв, як йому добре — він лежить у маминому животі, огорнутий чимось м’яким і вологим. І до нього надходить замість молока, замість ще якоїсь їжі щось страшенно гірке і солодке водночас. Він тоді втрачає здатність сприймати звуки, що надходять ззовні. Він кудись пливе, геть захмелілий, йому справді добре, геть добре, але він у воді, у цілому ставку, з якого не вибратися. Коли вода накриє його з головою, прийде хтось, хто візьме за руку й виведе на берег. Запис на звороті аркуша — Інтеграл пише, що зовсім не засуджує маму, що в їхньому шахтарському селищі пили всі, і вагітні жінки також, які хотіли, щоб їм полегшало. Їхня сусідка з першого поверху напилася, навіть коли почалися перейми, вона вважала, що не болітиме, так легше народжувати.

Інтеграл зізнається, що дуже любив малим іти в степ, далеко-далеко, аж доки останні будинки не зникали, наче ховалися під землю. А тоді вертатися й бачити, які ж будинки виходять тобі назустріч. «Вони були готові обняти, тільки в них рук не було», — писав Інтеграл.

Тітка Марина з сімнадцятої квартири, коли нап’ється, посилає за своїми дітьми, щоб хтось прийшов і завів її додому. Інтеграл писав, що він любив вести тітку Марину додому, бо вона співала пісні, у яких слова мовби гралися одне з одним і були з різних пісень.

«Найбільше було шкода, як помирала Тоня, і не того, що померла сестричка, а тому, що в мене більше не буде сестри з таким іменем. Чому воно мені подобалося?» — це й весь черговий запис.

Інтеграл писав, що не розумів, чого батько любив дітям давати щиґлі, часом дуже болючі, а часом — як укус малої комахи, і не тоді, коли нап’ється, а коли геть тверезий. І ще не розумів, чого мати лає Хрущова, дурного правителя, який заборонив жінкам працювати в забої, адже сама не раз проклинала цю роботу.

Він згадував, що найбільше не любив гру «шахтарський м’яч» — старші хлопці й дівчата ставали в коло, перекидалися м’ячем, а на землі мусили сидіти менші, їх час від часу били м’ячем — по спині, по голові.

Інтеграл не розумів, чому батьки погрожують увесь час віддати його в інтернат, як уже віддали двох старших за нього, і не віддають.

У селище приїхав Вікторіан, він пригощав цілу вулицю, заносив до свого будинку пляшки й закуску і ставив під дверима кожної квартири, а потім лаявся, якщо хтось не брав його дарунків. (Я потім запитав в Інтеграла, хто такий був Вікторіан, він подивився сумно й сказав, що не пам’ятає.)

Цей запис містив і геть незрозумілі речення, зокрема про політ на чомусь, що Інтеграл називав інкурабулою. Довгий політ над землею.

Інтеграл у школі найбільше любив під час перерв лишатися в класі сам і, коли нікого не було, залазити під учительський стіл. Там почувався дуже добре, головне було помітити, коли хтось відчиняє двері, щоб вчасно вилізти. Або вдати, що ти щось шукаєш під столом.

У записах Інтеграла траплялися й такі, де було кілька слів, що нав’язливо повторювалися. Наприклад, слова «вітер у степу», «цей вітер, цей вітер у степу» і «пилова буря», якими була списана ціла сторінка. Або запис, де був детальний опис класної кімнати, що, де розташоване і плакатів на стінах.

А тоді ось цей, де Інтеграл розповів, як одного разу (він тоді вже не залазив під стіл) зайшов до класу й побачив на вчительському столі книжку. Тоді була перерва, перед тим викладав алгебру вчитель, який на наступному уроці підміняв фізика. Книжка називалася «Інтегральні обчислення». Він механічно відкрив її, почав передивлятися і раптом здригнувся, його всього обдало жаром. Цифри і слова заговорили до нього, він мовби почув їхній поклик. Далі були якісь задачі. На столі лежали аркуші паперу. Інтеграл схопив їх, узяв ручку й почав гарячково розв’язувати ті задачі. Рівняння давалися йому мовби самі собою. Він знав, куди ставити які цифри й букви. Він так захопився, що не помітив, як до класу почали заходити учні. А коли отямився, усе ще в гарячці, пішов до своєї парти, а списані аркуші сунув з переляку в книжку.

Потім зайшов учитель, почався урок. Учитель побачив ті аркуші, почав здивовано дивитися, мовби не вірив своїм очам. А тоді спитав, хто це зробив. Майбутній Інтеграл признався, що то він.

— То ж вища математика, — сказав учитель. — Як ти міг це розв’язати? І саме ти…

«Він так спитав мене, і я був винен. Був винен, бо й сам не знав», — писав Інтеграл.

Далі, після пропущених двох сторінок, був запис: «Після уроку ми довго говорили. Так почалася моя мука і моя радість. Він збирався вступати до аспірантури… А я справді погано вчився. Сяк-так, математику знав посередньо… Трохи ліпше, ніж інші предмети, але посередньо».

Пам’ятаю, що, дочитавши до цього місця, я відчув, як щось стисло мені в грудях, а на очі наче хто накинув плівку. Чи раптом в маленькій кімнатці потемнішало?

«Що сталося?» — спитав я себе.

«А нічого, — відповів хтось за мене. — Ти доторкнувся до чогось такого, чого, може, й торкатися не треба було. А тобі це довірили… Раптом в людині з’явилися й мука, й радість. Ні, судячи з усього, мука була в нього й раніше».

Повз маленького віконечка йшли люди. Як і тоді, коли хлопець топив кошенят, а маленька дівчинка одне з них намагалася врятувати, моє місто жило звичним життям. Як завше.

«Я вже звик до свого життя», — почув я голос Інтеграла.

Я зрозумів, що доторкнувся до однієї з унікальних загадок життя взагалі. Чому в людей, нібито не здатних ні до чого, раптом виявляється суперздатність щось вирішувати в цьому світі? Явний талант до певної вузької галузі діяльності… Причому це найчастіше виявляється у специфічному напрямі якоїсь точної науки, але буває в таких осіб й талант у мистецтві, ремеслі. Нещасні розумово відсталі діти, котрі створюють чудові картини, у яких нерідко знаходять глибокий підтекст. Блискуча й загадкова гра кольорів на картинах розумово відсталих. Здатність до вишивання й випалювання та випилювання. Прояви талантів у сліпоглухонімих. Чому їх позбавлено всіх радощів світу? Я читав про такого філософа, здається, його прізвище Сурков. Людина, котра нічого не бачила й не чула, міркувала філософськими категоріями. Намагалася осмислити цей світ, закритий всуціль для неї… Його думки механічним голосом передавав спеціальний прилад, прилаштований до голови. Як це відбувалося, пояснити легко, але як він став філософом, нічого не бачачи, не чуючи, не розмовляючи… Хіба не диво?! А якщо не диво, то що? Випадковість чи складова мозаїки життя, поки що нам не зрозумілої… Місце двоногої істоти в космосі надто скромне й водночас велике. Якось мене дуже вразив один із висловів філософа-есеїста Чорана: «Хто не вірив у Долю — той не живе». Саме так — не живе. Хоча логічніше було б сказати — не жив. Отже, потрібно було вірити у долю завжди, повірити ще до того, як замислився над сенсом життя… Здається, я виходжу з глухого кута й водночас не вмію розчинити двері. Чи боюся? Пригадалися раптом рядки з вірша Тютчева, які наведу мовою оригіналу:

Природа — сфинкс, и тем она верней

Своим искусом губит человека,

Что, может статься, никакой от века

Загадки нет и не было у ней.

Тобто все закономірно й випадково водночас?

Одні народжуються, наділені геть усім, інші — нічим? Та, виявляється, такого не буває, щоб нічим. Треба тільки це «щось», нерідко велике, безмежно велике й від того ще загадковіше «щось» побачити, вчасно побачити. Допоможе пан Випадок, як трапилося з Інтегралом, котрий побачив на столі у свого вчителя підручник з вищої математики і задачник у ньому… А якщо його не буде? Людина залишиться назавжди нереалізованою, навіть не підозрюючи про свої можливості? Скільки таких людей на світі? Чи Доля (саме так, як у Чорана, з великої літери) невтомно тче свій візерунок, складає свою мозаїку, у якій є кожному своє місце…

Я спохопився й гарячково дочитав щоденник Інтеграла. Щоденник і не щоденник. Щось мовби прорвалося до мене з позачасу. Там були ще описи поїздки на математичну олімпіаду, перебування в незнайомому місті, бесіда зі здивованим директором школи після повернення. Детальний опис заводу, при якому була лабораторія, де доводилося працювати Інтегралу. Опис снаряда, перед яким він мовби схилявся і люто ненавидів його, снаряда, до траєкторії точного польоту якого, а отже, і чиєїсь майбутньої смерті він приклав руку. І розум. Далі своєрідна поема в прозі, написана невмілими, водночас зворушливими словами — як я зрозумів, про ту, котра стала його майбутньою дружиною. Спогад про похорон матері, а потім сестри, коли він двічі переживав не те щоб скорботу, а заціпеніння, з якого не міг довго вийти. Знову аркуші, списані тільки кількома словами, раз: «Життя на полі скорботи», раз «додому, додому, додому» і т. ін. Саме ці слова, а потім так само: «нема дому, нема дому…» Потім розкидані по аркушу, на відстані одне від одного інші слова: «куди я йду» і «я правильно йду». І майже цілий аркуш повен слів: «Більше не писатиму». Повторено зо два десятки разів. Нарешті останній єдиний запис: «Зустріч з Нявою». Коротке це речення.

Інтеграл жодного разу, що цікаво, нікому не докоряв і нікого ні в чому не засуджував. Часом хіба дивувався. Те здивування було явно дитяче. Він там десь досі залишався. Не в дитинстві, а всередині свого світу посеред свого нелегкого дитинства.

Тепер я думаю, що, звісно, Інтеграл повинен був, як міг, опиратися, хитрувати, протестувати чи когось підкупляти під час скорочення. А опинившись без роботи, спробувати організувати своє приватне підприємство, фірму чи фірмочку, завести хоча б якийсь ларьок чи ятку. Боротися за дружину, яку, судячи з усього, по-своєму дуже любив. За сім’ю. Тоді б він був цілком або хоча б частково розумним і позитивним героєм. З нього можна було би брати приклад, чи він хоча б діяв, як усі.

Але, втім, не як усі, бо «всіх» як таких нема. Скільки доль поламали «буремні дев’яності»! Скільки ламається й тепер. Тихо й непомітно. Теж свого роду «табу». Не згадають навіть у кримінальній хроніці.

Майже десять років тому в нас була зустріч однокласників. Один із них сказав, що працює охоронцем на Київщині (а якщо точніше, посміхнувся він, сторожем) у маєтку одного підприємця.

Я спитав, як так сталося, адже в школі вчився непогано, та й коли до цього зустрічалися, казав, що має свою справу. Чоловік відповів, що так, мав, пробував бізнес вести, та кинув. Так порадив партнер по бізнесу. Сказав: якщо ти почав шкодувати своїх конкурентів і тих, з ким маєш діло, треба кидати, це не твоє. Бо буде біда.

Після цього я брав інтерв’ю в одного знаного в нас бізнесмена, нині він у складі сотні найбагатших людей України, став нардепом. Я навів йому слова свого колишнього однокласника й попросив висловити його думку.

— А в чому тут проблема? — непідробно здивувався мій співрозмовник. — Це ж цікаво. Сьогодні ти когось переграєш, завтра тебе переграли.

— А як же ті, хто банкрутує? У кого ламається життя?

— Так це ж і є життя. Банкрутства неминучі. Не хочеш бути банкрутом — перегравай, роби такими інших. Або ти їх, або вони тебе. Не думайте, що так тільки у великому бізнесі… У середньому ще більше.

Ось так. Вичерпно і чітко. Жорстоко, але чесно. Такими чоловіками захоплюються. Такі стають героями сучасності. Таких хоче бачити в книжках і пані письмачка, з якою я безуспішно намагаюся полемізувати.

…Тоді Інтеграл повернувся, разом з ним зайшла і Нява. Підозрюю, що вона в цей час прогулювалася десь неподалік. Я хотів багато чого сказати й не міг. Власне кажучи, чому я прийшов до цього чоловіка? Подружитися? Навряд.

Я віддав його зошита й сказав, що прочитав, що цікаво, що я можу щось йому порадити, але навряд чи він цим скористається. Я справді не був певен, чи потрібні йому мої поради, як і будь-кого іншого.

— Можете це використати, якщо хочете, — сказав він.

— А чом би вам самому щось не написати?

— Не вийде. Я навіть не знаю, нащо це згадував. День великий, от і шкрябав.

Я попросив дозволу ще прийти до нього.

— Приходьте, — сказав він.

Чому я не зміг поговорити більше з ним, просто більше поговорити… Ще щось розпитати… Хотів, їхав з таким наміром і не зміг. Якась пересторога… Я просто один із вас, хто читатиме (якщо читатиме) ці рядки…

Коли я вийшов, потім їхав у тролейбусі, кілька разів повторив рядок поезії однієї з моїх улюблених — Емілі Дікінсон: «Ти також ніхто? Тепер нас двоє».

Я справді хотів написати про тих, хто «ніхто», роман. Про дивних, непоясненних «ніхто». Використати конкретну долю, відштовхнутися від неї… Розповісти цю історію, але додавши багато чого іншого, вигаданого і невигаданого. Частини роману мали називатися: «Історія Інтеграла», «Історія Няви», «Історія Няви й Інтеграла». Але то був би зовсім інший твір, з іншим сюжетом. Я навіть підібрав епіграфи. Помучив професора нашого Національного технічного університету пана Віктора, розпитуючи про інтегральні рівняння, у яких ніц не тямив та й досі не тямлю. Почув свого роду лекцію про те, як інтегральні обчислення використовують під час обчислення траєкторії польоту снарядів, куль і мін. Щось я дізнався, і щось значно суттєвіше губилося. Чому і де?

Зрештою я пишу цей есей. Чи повістину-есей. І розумію, що я нічого нікому не можу довести і нікого переконати в чомусь. Одні й далі будуть шкодувати тих, хто, умовно кажучи, за бортом життя. Інші — вважати їх непотребом, життєвими відходами й обходити якщо не десятою, то п’ятою дорогою. Хлюпиків і невдах зневажати. Пригадую, як колишня колега по роботі, коли я сказав, що великого багатства й великих посад чесно добитися не можна, презирливо кинула: «Зараз ти міркуєш, як типовий невдаха». Може, й так. Але ж є люди, які не тільки не можуть, а й не хочуть так боротися, як борються ті, котрі врешті-решт опиняються на вершинах. Є ті, котрі хочуть там бути, але не вміють або їх скидають. Є взагалі такі, які жити не вміють, але живуть. Я шукаю тут таємниці й пригадую слова поета і дипломата про те, що може статися — від віку справді не було в природі, у людському існуванні ніякої загадки. Ніякої таємниці. А є жорстокі реалії життя. Але визнати це — значить визнати відсутність Бога або його недосконалість, як і людини. Хоча все ж спитаємо: людина тільки надзвичайно досконалий агрегат чи машина? А якщо Боже творіння, то в чому його призначення…

То чому є такі, як Інтеграл?

Про те, що його так називали, знала лише його дочка, дізнався і я. Знали ті, хто спілкувався з ним по роботі.

Ще казала донька, що взимку він, як я писав, перебував у них, а коли був сам, то з другої половини весни й до холодів щотижня купався у річці. Нетиповий бомж, бич, безхатько…

Ще читав газети й випадково знайдені в урнах і контейнерах книжки.

Ще… Цих «ще» може бути набагато більше хоча б тому, що він розмовляв майже як геть адекватна людина. І все ж ходив по смітниках і по місту з торбами. Порпався в контейнерах. З насолодою пив недопиту кимось «Кока-колу»…

Якщо придивитися до безхатьків, то такий він не один. Тільки рівень їхньої відхиленості від норми різний, точніше — досить і досить різноманітний.

Про них, про те, які вони прагнуть не писати.

Хіба б убили когось… Чи пограбували…

«Фе» на їхню адресу — добрий тон або порожнє місце.

Такі люди зовсім не здалися і не спасували перед життям. Вони є одним із його різновидів. Більше того, я певен: необхідних, як і ми з вами.

Докази цього, я вже переконався, викликають в ліпшому випадку іронію. Іронія летить у простір і повертається градом камінців, маленьких, але болючих, якщо їх багато. Тільки по кому вони б’ють? Якщо по тому, хто іронізує чи в ліпшім випадку питає: «А нащо вони тобі, хай живуть, як хочуть», то синяків і ґуль він і не помітить.

І тут знову доводиться констатувати, що я нікому нічого таки не довів. Бо й не треба доводити. Бо люди обійдуться без цих доводів. Не питайте ні про що. Високочолих, скажімо, у тому ж Беккеті, котрий Самюель, цікавлять його мовні, філологічні експерименти, але вони вдають, що нещасні, зображені у його романах, а особливо в оповіданнях, то примха генія, образи ці — то лиш витвір великої химерної письменницької уяви.

Так вважати легше.

Якби я написав, що Беккет насправді великий реаліст, а не один зі стовпів модернізму, отримав би порцію презирства. З-за нього визирнув би лукавий німець Герман Гессе (теж писака-нобеліант, холєра), який вигадав свою Касталію. У світі шанувальників кастальської інтелектуальної релігії, як і серед численних прихильників хитрющого Рона Хабарда, є своя градація, боротьба за свої, нічого не варті відзнаки і премії. Марнославне хизування ними. Цим, по суті, вони, високочолі, дорівнюються нещасним безхатькам, котрі борються за право порпатися в тому чи тому контейнері зі сміттям, з відходами світу «нормального». Скажи це їм — як вони образяться, як витончено мститимуться! І повторять те, що я чув від колишньої колеги по роботі в редакції: «Ти міркуєш, як типовий невдаха». Саме так, панове. Таким невдахою є і мій Інтеграл. Гадаю, він мені пробачить, що я написав цей текст, що залишив йому прізвисько. Про Няву вже й не кажу. Гадаю, що вона розумна кішка.

6

Я навідався до Інтеграла лише через кілька місяців потому. Двері його кімнатки виявилися зачиненими. Щось тьохнуло всередині в недоброму передчутті. Я постояв, а тоді зайшов до крамнички й спитав у продавчині, чи не знає, де зараз чоловік, який тут проживав. Вона відповіла, що не знає. І взагалі не хоче знати про якихось бомжів.

— І за те дякую, — сказав я.

Уже на зупинці до мене підійшла жінка старшого віку, десь ровесниця чи що. Сказала, що працює тут, у магазині, прибиральницею й чула, як я питав за того чоловіка. Вона не знає, де він тепер. Але дещо може сказати, бачила, як він звідси вибирався.

Вона розповіла, що в кішки, яка була в того чоловіка, себто Інтеграла, народилися кошенята. Здається, четверо. І коли стали підростати, Інтеграл пропонував їх задарма на зупинці. Ходив з ними на ринок неподалік. Одне таки збув. А тоді перестав кошенят пропонувати. Сказав їй: Нява на нього дуже образилася за те, що віддав її дитинку. Тому він цього більше робити не буде. Хай собі ростуть.

Усе було б нічого, сказала жінка, але кошенята мали здатність вилазити разом з кішкою і блукати довкола. Одного разу сюди навідалася власниця магазину. Побачила ту сіру зграю (одне з них чомусь майже весь час нявчало) й сказала, що це неподобство, що їй коти тут не потрібні. І наказала Інтегралові позбутися їх. Комусь віддати чи втопити. Дає на це день, післязавтра перевірить. Інакше доведеться звільнити його самого.

— Він до мене, бідолашний, приходив, — зітхнула жінка. — І все повторював: втопити, втопити, вона сказала втопити… Ну отако, як завівся. Я йому кажу: і сама б узяла якесь, так у маленькій квартирі живу. Нас там шестеро: кроме нас з чоловіком, ще ж дочка з своїм бахуром та двоє дітей. І тико дві комнати. Де ще там котів заводити… Ну, він сказав, що понімає і вже знає, що робити…

Жінка розповіла, що на другий день Інтеграл (вона, звісно, казала «він») зібрав свої манатки, поклав в одну зі своїх торб кішку і кошенят й рушив у невідому дорогу. Більше його тут не бачили.

Більше ніде Інтеграла ні з Нявою, ні без Няви не бачив і я.

Куди він помандрував?

Час від часу дорогою до Львова я проїжджаю через містечко, у якому живе його дочка. Коли маршрутка зупиняється на місцевій автостанції на п’ять чи десять хвилин, я виходжу й шукаю поглядом знайому постать. Його ніде нема. Я знаю його справжнє ім’я. Та що б дало, якби я почав його розшукувати в цьому містечку? Якщо він живе тут, біля дочки, значить, у нього все добре. Хочеться в це вірити, в те, що він дістався саме туди, а не помандрував у якусь безвість. Що він ще є на цьому світі. Що втратив світ, якщо його нема? Чи запитав хтось: по кому подзвін? Чи був той дзвін… Мусив бути, хай і безмовний, нечутний.

Я час від часу пригадую той момент, коли побачив його поруч із молодою жінкою в рожевій курточці. Як я далі йшов за ними, як дочка купувала йому газети, як я потім з нею зустрівся й розмовляв. Як випадково зустрів Інтеграла. Мою розгубленість перед ним… Збентеження, а може, й страх…

Якось пані критик у рецензії на один із моїх романів назвала мене майстром у зображенні виродків. Може, й так. Вона гарний критик і дослідник літератури. Якщо говорити про того ж Прокопа Марушка з «Маски», про Івана з «Івана й Чорної Пантери» й інших моїх персонажів, ту ж Світлану зі «Щоденників Ієрихар», Сильвестра і Яніну з «Острова Сильвестра», Платона з «Графині», Андрія Трояна з «Каменю посеред саду» та й інших, то, безумовно, так. Вони безнадійно випадають із соціуму, як би сказала інша критикеса. Проти фактів не попреш. Та й Соломія із «Соло…» робить на старості літ абсолютно нелогічні вчинки. Такі ж вчинки, нелогічні, абсурдні з точки зору здорового глузду, тільки іншого порядку, чимало разів робив і я.

Один із них — знайомство з Інтегралом і написання цього тексту. Справді, «сумбур замість музики». Бурмус. Але десь щось досі шкребе, заважає визнати, що Інтеграл, як і мільйони інших, незрозумілих, «психів», безхатьків, невдах, наділених, а в більшості випадків не наділених жодними талантами, існують собі та й усе. Що їх просто можна описати. Як виродків. Що вони не становлять ніякої цінності. І саме їхнє нужденне, «не таке» життя геть нічого не становить. Ну не можу визнати і все.

До речі, я недавно прочитав, що в зулусів, про яких я писав в одному з есеїв і які колись не могли зрозуміти, у чому, власне, цінність алмазів, за якими так ганяються білі люди, так от, серед них з’явився перший доларовий мільйонер. Є вже й свої інші багатенькі. Дідько зафарбувався і в чорний колір й радо щирить білі зуби.

І продовжує обертатися планета, повна багатих, а ще більше невдах. Така селявуха, якої по самі вуха.

7

Що ще до цього можна додати? Хіба вислови трьох письменників, надзвичайно своєрідних, талановитих саме по-своєму, котрі поділилися з іншими своїм баченням світу, яке було всеохопним і настільки індивідуальним, що це видно, як то кажуть, неозброєним оком. Багато в чому для них це було світом-загадкою, яку вони намагалися розгадати і начеб залучали до цього своїх читачів.

Отож, першим мав бути епіграф однієї з чутливих до почувань — Емілі Дікінсон. Це слова, які вона написала Томасу Хігінсону, журналісту, видавцю й письменнику, котрого називала своїм вчителем. Ось ці слова: «У нас завжди є те, за що треба дякувати, — це те, що кожен з нас є саме тим, ким він є, і ніким іншим». Хігінсон у своєму приватному листі, наводячи їх, писав, що до самої Емілі, дивної, на його погляд, вони підходять якнайменше. За що дякувати жінці, котра нібито втікала од цього світу? Дружина Хігінсона називає її божевільною, яка липне до нього. Але річ у тім, що, пишучи свої слова, Хігінсон ще не знав, що Емілі насправді у своїй уяві глибоко досліджує і мовби розкладає на частини в думках і разючих образах цей світ. Водночас йшлося про глибоку окремішність кожної людини, про її особисте, не таке, як в інших, сприйняття світу не тільки думками, але й ставленням до нього своїм стилем життя й тим, що людина може бути саме такою, як є. А іншою їй і не треба бути. Свою індивідуальність вона повинна донести, не розхлюпати, не втратити до кінця своїх днів. Притому не підкреслюючи, не виокремлюючи навмисне, а просто живучи. У народі кажуть: як Бог дає.

Гадаю, що, вимагаючи від людини бути такою, як треба, як усі, стадною і суспільною, ми завдаємо шкоди саме суспільству. Бо чим більше в ньому особистостей, тим воно багатше.

Про мого Якова ще одна пані-критикеса написала, що це роман про маленьку людину, яка живе за принципом «моя хата скраю». Але борячись за свою душу, за близьких, за честь родини, за право любити так, як він уміє, Яків беріг щось незримо більше, ніж себе і свою сім’ю. Він підсвідомо відчував, що з таких, справжніх за своєю суттю людей, і утворено те, до чого він належить, себто народ.

А як з тими, хто цього не відчуває? Сприйняття їх такими, як вони є (йдеться не про злочинців, а звичайних, часом тих, кого називаємо нещасними людьми) — підозрюю, що це і є визнання права на життя і великого, хай і незрозумілого Божого замислу. Хто пригортає безхатька, який дрижить від холоду? Хіба небо… Чи знає він слово «космос»? Може, хтось залишив десь порожню пляшку, яку він знайде, здасть і якось виживе на отримані копійки…

Трагічність світу, яка стає філософією, — це і є промінчик, який дає надію, що не все так погано в цьому світі.

Ніхто не каже, що всі повинні бути безхатьками чи відмовлятися від благ, до яких звикли. Але коли сенс тільки в збагаченні будь-якою ціною, навіть просто в збагаченні, придбанні благ і все, то такий світ приречений, за своєю суттю тоталітарний, тільки поліція не політична, і навіть не економічна, вона невидима, зате бажана багатьма, щоб охороняла від іншого шляху, від вибору більш морального способу і стилю життя, від стежки, що веде до духовності. Духовність не лише у знанні літератури й мистецтва, у сприйнятті релігійних проповідей і мантр, а в утвердженні того ладу людської душі, який дає змогу чесно відповісти на запитання: «Для чого?». І не тільки на це. Не тільки для чого ти живеш, для чого збагачення, для чого моральний переступ…

Кажучи про потребу індивідуальності й розуміння свого призначення у світі, цінність людського життя маленька жіночка в білому Емілі Дікінсон будувала якраз світ тривожний й гармонійний водночас. Світ, де доцільне будь-яке життя і розуміння його неповторності. А звідси рукою подати до істини, що сприйняття розмаїтості життя як потреби його сприйняття взагалі — це і є визнання рівновеликості всіх життів узагалі.

Безхатько, котрий радіє знайденій чи подарованій йому рожевій кульці, яку зі щасливою усмішкою несе, — може, та ниточка, до якої причеплена кулька, і є ниточкою, на якій ще тримається наша Земля?

Людина трудиться в поті лиця свого, добуваючи, як може, хліб — шматок, шкуринку чи мільйони (колись цілі скрині золота). Добувала, як могла, свій хліб й авторка інших рядків, що не стали епіграфом до ненаписаного роману: «Але світ від краю до краю належить таким, як я». Наталя Лівицька-Холодна, на мій погляд, одна з найкращих, найглибших поетес у літературі світовій і один з найкращих поетів у літературі українській, ухитрилася прожити 102 роки. Хоч мала далеко не безхмарне, сповнене злигоднів життя й складну долю. Донька прем’єр-міністра УНР — яке майбутнє мало її чекати! Вже в еміграції вона здобула європейську освіту, до Другої світової видала дві поетичні збірки. У неї був закоханий інший великий поет — Євген Маланюк, освідчувався поезією і прозовими рядками. Але вона обрала художника Петра Холодного. А після війни, за океаном, довгі роки жила аж надто скромно, склеювала картонні коробки, виконувала іншу некваліфіковану роботу. Стоїчно зносила всі життєві негаразди. І писала вірші, видані аж 1986 року, в одній книжці, по суті, три збірки. Закінчила довге життя самотиною в пансіонаті для престарілих. У її поезіях, принаймні тих, які я читав, є й рядки про її долю, нарікання на самотність, на те, що люди не завше її розуміють, але в основному — це рядки простого виявлення свого ставлення до життя й усього, що в ньому відбувається, нюанси зворушливих проявів, сказати б, платонічного інтиму в цьому ставленні. Це тим більше значимо, коли знаєш, яке нелегке те життя було в самої авторки. Але те, що вона не чужа в житті, що і весь світ належить і їй, і таким, як вона, — це теж робить її поезію і високою, і філософською у своїй простоті. Щоб стали зрозумілими вибрані мною рядки для епіграфа, наведу весь вірш «Безпричальність»:

Я не рватиму більше квітів

на землі моєї полях.

Але їх так багато в світі

для таких безпричальних, як я.

Я не сію і не збираю…

Бідна хата в чужині моя,

але світ від краю й до краю

належить таким, як я.

Сходить сонце щодня уранці,

заростає квіттям земля

для дітей, для бурлак, для коханців,

для таких, як я.

Щоби бути, почуватися безпричальним, не обов’язково кудись емігрувати. Можна бути безпричальним, мандрівником по світу, й не виїжджаючи за океан, ба, зі своєї країни, навіть свого міста чи села. Але сонце справді сходить і для таких, і квіти ростуть, і зело проростає для таких, і вони, непристосовані, вміють усьому цьому радіти. Навіть більше за тих, у кого в оці по долару чи хай навіть гривні. Слова «органічність», «природність» не для цих, останніх.

У цьому вірші Наталя Лівицька-Холодна сказала більше про людину як частину всесвітнього огрому, ніж дехто каже у великих романах. Але казати про людину реальну, віднаходити в ній глибини вже «не модно». Як колись живопис зійшов до абстракцій, так тепер інтелект знаходить поживу у вигадуванні словесних, замкнених на собі фігур, ромбів, квадратів, часто ламаних ліній. Зрештою, про те, до чого призводять «ігри розуму», вже написані романи й поставлені кінофільми.

Пані, з якою я полемізував на початку цього есею, чи як його назвати, теж вважає себе не такою, як інші. Не просто індивідуальністю, неповторною, а саме вище… Вище…

Але от дивна річ — чому ті, хто твердить, що їм не потрібні читачі, що вони пишуть для себе, все ж видають книжки, з усіх сил піаряться по сайтах, пропагують у численних інтерв’ю саме таку літературу, яку вони творять… Здавалось би, якщо тобі не потрібні читачі, напиши (чи набери на комп’ютері) й поклади, хай лежить. Усе, висловився чи висловилася. Але ж ні…

Лицеміримо, браття. Вважаємо себе ліпшими за інших. Ін-те-лек-ту-али, холєра!

В українського письменника-фантаста, здається, Василя Бережного, є оповідання, у якому інопланетяни, котрі прилітають на Землю, за допомогою якогось надчутливого приладу визначають, в якого із землян мислення найбагатше на образи, асоціації, оригінальне сприйняття Всесвіту. Таким виявляється японський безхатько, котрий гибіє і, здається, вмирає на вуличній лавочці. До нього всім байдуже, люди проходять повз, й інопланетяни, яким заборонено втручатися в земне життя, дивуються, криком безмовно кричать, чому ніхто не помічає, яку людину втрачає світ, куди вони потрапили… Не повинен втрачати, а втрачає…

Підозрюю, що «не такі» люди, зокрема ті ж аутисти й сонячні люди-дауни, мають теж свій Всесвіт і свій космос, нам недоступний. Як його «розшифрувати»?

Світ, якого не мають наші олігархи й депутати, котрі не вміють природно жити й розшифровувати свій світ.

Може, мені просто хочеться, щоб так було?

Щоб «не такі» люди не просто були… а розшифрувати, пізнати їхній світ, якщо й не можна, то… Визнати його, як визнаємо інше непізнане…

Навіть якщо й це не так, як мені уявляється, то сенс в бутті цих людей все ж є. «Є, є, є, є, є…» — списав би Інтеграл цілий аркуш.

Як і сенс в діяльності будь-якого крихкого і водночас по-своєму досконалого організму.

Гадаю, Богові потрібне всяке наше життя. А нам?

Наша знаменита поетеса сказала, що природа мудра, бо все створила мовчки, лишила нам час на балачки. Але та ж природа промовляє до нас, тільки в більшості випадків ми не чуємо її голосу.

Про те, що сенс у самому житті, а не лише в тому, як ми його використовуємо, хоч це суперважливо, теж уже написано чимало. Але, мабуть, найлаконічніше й найоб’єктивніше, найоб’ємніше, хоч нібито іронічно, сказав польський письменник, сатирик, насмішник і пересмішник Станіслав Єжи Лец: «Я дуже плідно провів день. Я жив». Ці слова й мали стати третім епіграфом до цього мого творіння. Кращого виправдання й осмислення будь-якого життя, його потрібності, більше того — необхідності й бути не може.

Content

Володимир Лис
Місяць, обмитий дощем

Я мусив про це написати

І. Шлях равлика

Десять слів

Подарунок учителя

Подвиги, ордени, перемога

Ісус: Боже і людське

Відчинені двері

Уділ

Рожеві кульки

Шлях равлика

Що нагадує…

Травинка

Біле на білому

Безсоння, просто безсоння

Сльоза-ілюзія

Викреслені народи

Шкода Екримію

Лист

До і після «епохи Гутенберга»

Запитання з пошарпаного папірця

Політ

ІІ. Колюче терня

Осколок

Труха

Прошена Арсениха

Семенів заповіт

Дитина війни

Кішка

Колюче терня

Записка

Перший лід

Обличчя

Дружина чиновника

Ідеал

Дезінформація

Білі ворони

Запах вітру

Розмова в дорозі

ІІІ. Нобелівка і яблука

Катерина

Рядок

Воля

Заручник Максим Рильський

Нобелівка і яблука

Василеве плече

Прощання зі світлим Поетом

Батьківська хата Архипа Данилюка

Схожа на своїх прадідів і правнуків

Особиста думка

День ангела з Олегом Лишегою

Крила Короткевича

Троє у Всесвіті, не рахуючи поезії

Світ від Кестлера й Уіндема

Дві помилки Йосифа Бродського

Шоу і користь скоромного

І Лєнін, і Санов…

Серпик «правильного» Місяця

Сучасні нагульновці

Слава справжнім «графоманам»!

Так хотів би прочитати

Компанія

ІV. Нява й Інтеграл