Джефри Дивър

Спящата кукла

(книга 1 от "Катрин Данс")

След безброй промени в крайна сметка си оставаме почти същите.

След всички промени малко и повече сме си все същите.

Пол Саймън, „Боксьорът“

13 септември 1999 година

Синът на Менсън беше признат за виновен за убийствата на семейство Кройтън.

Салинас, Калифорния. Днес, след едва петчасов процес, съдът в Монтерей обяви трийсет и пет годишния Даниел Реймънд Пел за виновен по пет обвинения в предумишлено убийство.

— Справедливостта възтържествува — заяви пред репортери главният обвинител по делото след обявяването на присъдата. — Това е изключително опасен човек, който е извършил ужасяващи престъпления.

Пел стана известен като „Синът на Менсън“ заради приликата с убиеца Чарлс Менсън, който през 1969 година е бил осъден за ритуалните убийства на актрисата Шарън Тейт и на още няколко души в Южна Калифорния. След арестуването на Пел полицията открила много книги и статии за Менсън в дома му.

Пел бе осъден за извършените на седми май убийства на Уилям Кройтън, жена му и две от трите им деца в Кармел, Калифорния, на около двеста километра от Сан Франциско. Петата присъда е за убийството на двайсет и четири годишния Джеймс Нюберг, който живеел с Пел и го придружил до дома на Кройтънови в нощта на убийствата. Прокурорът разказа, че първоначално Нюберг искал да участва в убийствата, но променил решението си и затова Даниел го убил.

Петдесет и шест годишният Кройтън беше електроинженер и компютърен специалист, натрупал солидно състояние, фирмата му в Купертино, в сърцето на Силициевата долина, изработва свръхмодерни програми, които се използват от персоналните компютри по целия свят.

Заради интереса на Пел към Менсън се предполага, че за убийствата е имало и идеологически подбуди като при по-ранния случай, но според Рейнолдс най-вероятната причина за нахлуването в дома на жертвите е била опит за обир. Обвиняемият има десетина по-ранни присъди за дребни кражби и грабежи още от юношеските си години.

Едно дете е оцеляло от нападението — деветгодишната дъщеря на Кройтън, Тириса. Престъпникът не забелязал момиченцето, което спяло сред играчките си. Затова то стана известно като „Спящата кукла“.

Подобно на Чарлс Менсън — престъпника, от когото се възхищавал — Пел излъчвал зловещо обаяние и събрал около себе си група фанатично предани последователи, които наричал свое „семейство“ — подобно на бандата на Менсън — и над които имал пълна власт. По време на убийствата на Кройтънови тази група включвала Нюберг и три жени, които обитавали порутена постройка в Сийсайд, северно от Монтерей. Те са Ребека Шефилд, на двайсет и шест години, Линда Уитфийлд — на двайсет, и Саманта Маккой — на деветнайсет. Уитфийлд е дъщеря на Лайман Уитфийлд, президент и изпълнителен директор на банковия тръст „Санта Клара“ със седалище в Купертино, четвъртата по големина банкова верига в щата.

Жените не са подведени под отговорност за убийствата на Кройтънови и Нюберг, но бяха осъдени по многобройни обвинения за кражби, незаконно влизане в чужда собственост, измами и притежаване на крадени вещи. Уитфийлд бе осъдена и за възпрепятстване на разследване, лъжесвидетелстване и унищожаване на веществени доказателства. След споразумение с обвинението Шефилд и Маккой получиха три години лишаване от свобода, а Уитфийлд — четири и половина.

На процеса Пел се опита да копира поведението на Чарлс Менсън. Седнал неподвижно, гледаше втренчено съдебните заседатели и свидетелите — явен опит да ги сплаши. Има сведения, че вярва в способностите си на медиум. Обвиняемият бе отведен от съдебната зала, когато един от свидетелите не издържа под погледа му.

Съдебните заседатели ще решават присъдата утре. Пел може да получи смъртно наказание.

1.

Понеделник

Разпитът започна съвсем обичайно.

Катрин Данс влезе в стаята, където окованият с белезници четирийсет и три годишен мъж седеше до металната маса. Погледна я втренчено. Заподозрените винаги правят така, макар и не с такива необикновени очи. Неговите бяха бледосини, като цвета на небето, океана или скъпоценни камъни.

— Добро утро — поздрави тя и седна срещу него.

— Добро да е — отговори Даниел Пел, човекът, който преди осем години бе убил четирима души от едно семейство. С никого не беше споделил причината.

Говореше тихо. По брадясалото му лице премина лека усмивка и дребният, жилав мъж с дълга прошарена коса спокойно се облегна назад. Държеше главата си наклонена на една страна. За разлика от повечето осъдени, които озвучаваха разпитите си с дрънкане на вериги, докато с енергични жестове се опитваха да докажат невинността си, Даниел Пел седеше съвсем неподвижно.

За Данс, специалистка по разпити и кинесика (разчитане на жестовете), поведението и позата на затворника издаваха предпазливост, но също самоувереност, любопитство. Носеше оранжев затворнически гащеризон с щампа „Затвор «Капитола»“ на гърдите и безсмисления надпис „Затворник“ на гърба.

В момента обаче Пел и Данс не бяха в „Капитола“, а в строго охранявана стая за разпити в Окръжния съд на Салинас, на шейсет километра от затвора.

Пел продължаваше да я оглежда. Първо се вгледа в очите й — със също толкова наситен зелен цвят, колкото синьото на неговите, и оградени като в рамки от квадратните й очила. После плъзна поглед по сплетената й тъмноруса коса, черното сако и дебелия, прикриващ формите на тялото й бял пуловер. Забеляза също празния кобур на хълбока й. Изучаваше я внимателно — разпитващите и разпитваните проявяват взаимен интерес. (Тя казваше на студентите си: „Изучават ви със същото усърдие, с което вие тях — дори повече, защото имат повече да губят.“).

Данс бръкна в синята си чантичка, за да извади служебната си карта, и напипа мъничък пластмасов прилеп от миналия Хелоуин, който дванайсетгодишният Уес или по-малката му сестричка Маги, а може би и двамата дребни злосторници бяха пъхнали в чантата й. „Какъв контраст“ — замисли се. Само преди час закусваше с децата в кухнята на уютния си дом в идиличния Пасифик Гроув, като подхвърляше по някое парче бекон на двете кучета в краката им, а сега, седнала до една съвсем различна маса, се канеше да разпитва убиец.

Намери служебната си карта и му я показа. Той се приведе и се вгледа в документа.

— Данс. Интересно име. Чудно откъде ли идва? А това калифорнийско бюро… какво представлява?

— Калифорнийско бюро за разследване. Като ФБР за щата. Така, господин Пел, ясно ли ви е, че този разговор се записва?

Той погледна огледалното стъкло, зад което се чуваше бръмчене на видеокамера.

— Да, знам, че това не е тук, за да могат арестантите да си оправят косата.

Огледалото в стаята за разпити не е, за да скрива камерите и свидетелите — има много по-добри технически приспособления за това — а защото хората са по-малко склонни да лъжат, когато се виждат.

Данс се усмихна:

— Разбирате ли, че можете да прекъснете разпита по всяко време и че имате право на адвокат?

— Знам за законната процедура повече, отколкото целия випуск на юридическия факултет в Хастингс. Което е доста забавно, като се замислиш.

Говореше по-ясно, отколкото Данс очакваше. И беше много умен.

Миналата седмица Даниел Реймънд Пел, който излежаваше доживотна присъда за извършените през 1999 година убийства на Уилям Кройтън, съпругата му и две от децата им, бе отишъл при друг затворник от „Капитола“, който скоро излизал на свобода, и се опитал да го подкупи да му направи услуга, след като го пуснат. Казал му, че бил скрил в Салинас веществени доказателства, които можели да го свържат с неразкритото убийство на един богат фермер. Наскоро прочел, че в Салинас ремонтирали напоителните системи, и той се разтревожил, че някой може да открие уликите. Помолил затворника да ги намери и унищожи.

Не попаднал обаче на подходящия човек. Другият затворник излежавал лека присъда и се разприказвал пред директорката на затвора, която веднага уведомила монтерейското шерифство. Следователите предполагаха, че става дума за неразкритото убийство на земевладелеца Робърт Херън, който преди десетина години бил пребит до смърт. Оръдието на убийството, вероятно дърводелски чук, не било открито. Шерифът изпратил хора да претърсят всички кладенци в тази част на града. Както се очаквало, намерили фланелка, дърводелски чук и празен портфейл с инициали Р. Х. Върху чука имало два отпечатъка на Даниел Пел.

Окръжният прокурор на Монтерей реши да представи случая пред съда в Салинас и помоли служителката на КБР Катрин Данс да разпита заподозрения, като се надяваше да получат самопризнанията му.

— Колко време сте живели в района на Монтерей? — попита Данс сега.

Пел явно се изненада, че полицайката не се опита да го притисне още от самото начало.

— Няколко години.

— Къде?

— В Сийсайд.

Това е град с около трийсет хиляди жители, разположен на шосе № 1 северно от Монтерей и населен главно от млади семейства и пенсионирани двойки.

— Там можеш да получиш повече за спечелените си с пот пари — обясни Пел. — Повече отколкото в лъскавия ви Кармел.

Втренчи се в очите й.

Изразяваше се литературно, забеляза Данс. Тя се престори, че не е усетила завоалирания му опит да изкопчи информация за местоживеенето й.

Продължи да го разпитва за живота в Сийсайд и в затвора, като през цялото време го наблюдаваше — държанието му, когато му зададеше въпрос и когато отговаряше. Не го правеше заради самите факти (беше се потрудила и знаеше отговорите на въпросите си), а се опитваше да състави поведенчески профил на разпитвания.

Когато се стреми да улови лъжа, разпитващият се ръководи от три фактора: невербалното поведение (езикът на тялото, или кинесика), начина на говорене (височината на гласа и паузите, преди заподозреният да отговори) и съдържанието на казаното (самата информация, която той дава). Първите две са най-сигурните индикатори за лъжа, защото е много по-лесно да определиш какво ще кажеш, отколкото да контролираш начина на говорене и жестовете си.

Поведенческият профил се определя, когато разпитваният казва истината. Той служи като стандарт, с който специалистът сравнява реакциите на заподозрения в онези случаи, когато има подозрения за лъжа. Всяка разлика между двете линии на поведение показват опит за измама.

След като си изгради добра представа за искрения Даниел Пел, Данс пристъпи към същината на задачата си в тази мъглива юнска утрин.

— Бих искала да ви задам няколко въпроса за Робърт Херън.

Той отново се втренчи в нея, започна по-подробно изучаване: колието със седеф, лично изработено от майка й. Лакираните й в розово нокти. Задържа поглед върху пръстена със сива перла на безименния й пръст.

— Къде живеехте през януари 1996?

— В Монтерей.

— На коя улица?

— Той стисна устни.

— Де да знам? Някъде в северните квартали, доколкото си спомням.

Интересно. Когато беше склонен да лъже, заподозреният избягваше да отговаря конкретно за неща, които могат да се проверят и да се използват за оборване на твърденията му. Изключено бе някой да не помни къде е живял. При все това езикът на тялото му не показваше, че лъже.

— Как се запознахте с Робърт Херън?

— Предполагате, че съм го познавал? Но не, никога през живота си не съм го виждал. Кълна се.

Последното изречение беше крещящ признак за неискреност. Езикът на тялото му обаче отново не издаваше, че лъже.

— Поискали сте от затворника в „Капитола“ да отиде при кладенеца и да вземе чука и портфейла.

— Не, така твърди той. — Пел се усмихна снизходително. — Защо не попитате него? Имате остър поглед, полицай Данс. Знам как ме гледат, когато се опитват да разберат дали говоря истината. Обзалагам се, че веднага ще хванете онзи хлапак, ако лъже.

Тя не реагира, но се замисли колко рядко заподозрян осъзнава, че анализират поведението му.

— Тогава откъде знаехте за уликите в кладенеца?

— О, досетих се. Някой е откраднал чука ми, за да убие Херън, после го е подхвърлил, за да ми припишат убийството. Носил е ръкавици. От онези гумените, които показват в детективските филми.

Беше все така спокоен. Реакциите му не се различаваха от основния поведенчески профил. Придружаваше думите си само със стандартни жестове — леко свиване на раменете или пък посочване с пръст. По нищо не личеше да е напрегнат или да изпитва някакви емоции.

— Ако целта на убиеца наистина е била такава — изтъкна Данс, — защо просто не се е обадил в полицията да каже къде е чукът? Защо е чакал повече от десет години?

— Защото е предпазлив, предполагам. По-разумно е да изчака и после да затвори капана.

— Защо да вербува затворник в „Капитола“, а да не се обади направо в полицията?

Поколеба се. После се засмя. Сините му очи заблестяха от вълнение, което изглеждаше искрено.

— Защото и те са замесени. Полицията. И още как… Ченгетата знаят, че убийството на Херън не е разкрито, и искат да хвърлят вината върху някого и защо не върху мен? Аз вече съм в затвора. Обзалагам се, че ченгетата сами са подхвърлили чука.

— Да помислим малко за това. Това са две различни твърдения. Първо казвате, че някой е откраднал чука ви преди убийството на Херън, убил го е с него и сега, след толкова години, иска да ви натопи. Втората ви версия е, че чукът е попаднал у полицаите, след като някой друг е убил Херън, и те са го подхвърлили в кладенеца, за да ви обвинят. Двете теории си противоречат. Или едната е вярна, или другата. Какво мислите?

— Хъм… — Пел се замисли. — Добре, спирам се на втората версия. Полицията е замесена. Това е опит да ме натопят. Сигурен съм, че така е станало.

Тя се втренчи в сините му очи. Кимна, сякаш приемаше теорията му.

— Да помислим над това. Първо, как чукът е попаднал у полицията?

— Когато ме арестуваха за оная работа в Кармел.

— За убийствата на Кройтънови през деветдесет и девета?

— Да. Откраднали са уликите от дома ми в Сийсайд.

Данс се намръщи:

— Едва ли. Всички улики се описват много внимателно. Не, аз съм за друга, по-вероятна версия: чукът е бил откраднат наскоро. Откъде са могли да вземат ваш чук? Имате ли имоти в щата?

— Не.

— Роднини или приятели, у които може да са останали ваши инструменти?

— Май не.

Това не беше ясен отговор; бе дори по-неточен от „Не си спомням“. Данс забеляза също, че при споменаването на думата „роднини“ Пел постави ръцете си — с дълги, чисти нокти — на масата. Това бе отклонение от основния му поведенчески профил. Не означаваше, че лъже, но показваше безпокойство. Въпросите го смущаваха.

— Даниел, имате ли роднини в Калифорния?

Той се подвоуми, но явно прецени, че тя е готова да провери всяка подробност (а тя щеше да го направи), и отговори:

— Само леля ми. В Бейкърсфийлд.

— И тя ли се казва Пел?

Той отново замълча.

— Да… Идеята ви е добра, полицай Данс. Сигурно ченгетата, които са разследвали убийството на Херън, са откраднали чука от дома й. Те стоят зад тази история. Защо не ги разпитате?

— Добре. Да помислим за портфейла. Откъде може да е?… Ето какво ми хрумва. Може би това изобщо не е портфейлът на Робърт Херън. Може би полицаят, който иска да ви натопи, просто е купил някакъв портфейл, занесъл го е да му сложат инициалите Р. Х. и го е скрил заедно с чука в кладенеца. Може да е станало миналия месец. Дори преди седмица. Какво мислите за това, Даниел?

Затворникът сведе глава и замълча.

Разпитът протичаше точно според очакванията й.

Данс го принуди да избере по-правдоподобното от двете обяснения за невинността му — и с всеки въпрос доказваше, че то изобщо не е правдоподобно. Никой разумен съдебен заседател нямаше да повярва, че полицията е фалшифицирала улики и е откраднала дърводелски инструмент от къща на стотици километри оттук. Сега той осъзнаваше грешката си. Капанът всеки момент щеше да щракне.

Шах и мат…

Сърцето й се разтуптя и тя вече си мислеше, че следващите му думи ще са молба за споразумение с обвинението. Грешеше.

Той отвори очи и гневно се взря в нейните. Скочи напред. Само веригите, прикрепени към завинтения за пода метален стол, му попречиха да забие зъби във врата й.

Данс извика и отскочи назад.

— Шибана кучка! Аха, сега разбирам! Ами, да, и ти участваш! Да, да, хвърлете вината върху Даниел. Все той е виновен! Аз съм лесна мишена. Идваш, правиш се на приятелка, разпитваш ме. Бога ми, и ти си като всички!

Сърцето й се разтуптя лудо, обхвана я страх. Бързо обаче се увери, че веригите са здрави и той не може да я достигне. Данс се обърна към огледалото, зад което полицаят, който снимаше с камерата, вероятно бе скочил на крака, готов да й се притече на помощ. Тя обаче поклати глава. Важно беше да разбере какво ще излезе от това.

Изведнъж яростта на Пел се смени с хладно спокойствие. Той седна, успокои дишането си и пак я погледна.

— Вие сте около трийсетгодишна, полицай Данс. Хубавичка сте. Приличате ми на нормална, затова съм сигурен, че в живота ви има мъж. Или е имало.

Отново погледна пръстена с перла.

— Ако не ви допада версията ми, Даниел, кажете ми друга. Например какво наистина е станало с Робърт Херън.

Сякаш не я чу.

— Имате деца, нали? Разбира се, че имате. Личи си. Разкажете ми за тях. Разкажете ми за малчуганите. Сигурно са с малка разлика в годините и не са много големи.

Това я разтревожи и тя за момент си помисли за Маги и Уес. Постара се обаче да не издава чувствата си. „Той не знае, че имам деца, разбира се — помисли си. — Няма откъде. Но се държи, сякаш знае. Дали не е забелязал нещо в поведението ми? Нещо, което му е подсказало, че съм майка?“

Изучават те със същото усърдие, с което и ти тях…

— Чуйте ме, Даниел — заговори спокойно, — с крясъци няма да си помогнете.

— Имам приятели навън, да знаете. Дължат ми услуги. С удоволствие ще ви дойдат на гости. Или ще си побъбрят със съпруга и децата ви. Да, труден е животът на полицая. Малчуганите прекарват дълго време сами, нали? Сигурно ще им е хубаво да си поиграят с някого.

Данс го гледаше в очите, без да мигне.

— Можете ли да ми кажете какви са връзките ви със затворника в „Капитола“? — попита.

— Да, мога. Но няма.

Спокойният му отговор прозвуча подигравателно. Намекваше, че като специалист по разпитите не е формулирала добре въпроса си. Затворникът добави:

— Сега искам да се прибера в килията си.

2.

Окръжният прокурор на Монтерей Алонсо Сандовал — Санди бе хубав, набит мъж с буйна черна коса и големи мустаци. Седеше в кабинета си два етажа над съдебния арест, зад бюро, затрупано от папки.

— Здравей, Катрин. Е, как е нашето момче?… Започна ли да се бие в гърдите и да крещи: „Аз съм виновен“?

— Не точно.

Данс седна и погледна чашата с кафе, която бе оставила на бюрото преди четирийсет и пет минути.

— Оценявам го на един от най-неуспешните разпити на всички времена.

— Изглеждаш разстроена, шефке — отбеляза нисък мъж с лунички и къдрава червена коса.

Носеше дънки, тениска и карирано яке. Облеклото на Ти Джей бе нестандартно за агент на КБР — най-консервативната полицейска служба в целия Щат на голямата мечка — но това можеше да се каже за всичко, свързано с него. Ти Джей Сканлън живееше в планината около Кармел Вали в схлупена къщичка, която можеше да бъде експонат в музей на антикултурата, олицетворяващ живота в Калифорния през шейсетте. Когато се занимаваше със следене или работеше под прикритие, обикновено действаше сам, а не в екип с друг агент, каквато бе практиката в Калифорнийското бюро за разследване. Сега обаче партньорът на Данс беше в Мексико за едно екстрадиране и Ти Джей се възползва от възможността да види Сина на Менсън.

— Не съм разстроена. Просто ми е любопитно.

Тя обясни как разпитът вървял добре, докато Пел не избухнал. Ти Джей я погледна скептично и тя най-после призна:

— Е, добре де, малко съм разстроена. И преди са ме заплашвали, но неговите закани бяха от най-лошите.

— Най-лошите ли? — попита Хуан Милар, висок, мургав млад детектив от следствения отдел на Монтерейското шерифство, чието главно управление бе наблизо до съда.

— Спокойни закани.

Ти Джей вметна:

— Закани, изречени с весел тон. Когато престанат да крещят и започнат да шепнат, значи става лошо.

Малчуганите прекарват дълго време сами…

— Какво стана? — попита Сандовал, който изглеждаше по-загрижен за делото, отколкото за сигурността на Данс.

— Когато каза, че не познава Херън, не видях никаква реакция. Прояви нежелание и отричане едва когато започнах да му говоря за тайния план на полицията. Забелязах и някои нестандартни движения, отклонения от основния поведенчески профил.

Често наричаха Катрин Данс „Живия детектор на лъжата“, но това не беше точно — всъщност като всеки опитен специалист по кинесика тя бе стресов детектор. Това беше ключът за разкриване на лъжата — усетеше ли причината за стреса, започваше да се задълбочава в темата, докато заподозреният не се огъне.

Специалистите по кинесика разпознават няколко вида стрес. При някои хора той се получава, когато не казват истината. Данс го наричаше „стрес на лъжата“. Но хората изпитват и общ стрес, когато се чувстват неудобно или са нервни, и той няма нищо общо с лъжата. Всички го чувстваме, когато закъсняваме за работа например, ако трябва да изнасяме реч пред публика, се страхуваме, че ще пострадаме. Данс бе открила, че с двата вида стрес са свързани различни начини на поведение.

Тя обясни това и добави:

— Според мен усети, че е загубил възможност да определя насоката на разговора, и затова избухна.

— Въпреки че онова, което си му говорила, е било в негова полза?

Хуан Милар разсеяно се почеса по ръката. На свивката между палеца и показалеца му имаше белег от махната татуировка на улична банда.

— Точно така.

Изведнъж мисълта на Данс направи една от онези неочаквани връзки — от А през Б до Х — за които сама не знаеше как стават, но винаги им обръщаше внимание.

— Къде е бил убит Робърт Херън?

Погледна картата на окръг Монтерей, закачена на стената.

— Тук.

Прокурорът посочи мястото в жълтеникавия трапецовиден контур.

— А къде са намерили чука и портфейла?

— Някъде тук.

Мястото бе в жилищен района на около километър от местопрестъплението.

— Имате ли снимка на кладенеца? — попита Данс.

Сандовал бръкна в една папка.

— Хората на Хуан са направили доста снимки.

— Момчетата си поиграха с парчетата. — Римата прозвуча странно от устата на грубоватия латиноамериканец. Той се усмихна стеснително: — Чух го някъде.

Прокурорът извади купчина цветни снимки, разрови ги и взе тези, които му трябваха.

Данс ги огледа. Обърна се към Ти Джей:

— Преди шест или осем месеца в района имаше някакво разследване, нали?

— Да, на пожар. В новия жилищен район.

Тя посочи на картата мястото, където се намираше кладенецът, и продължи:

— Жилищата още са в строеж, а това… — кимна към снимката — … е каменен кладенец.

Всички в района знаят, че водата е изключително ценна в тази част на Калифорния, затова издълбаните в основна скала кладенци, с малък дебит никога не се използват за поливане, а само за пиене.

— Мамка му! — Сандовал за момент затвори очи. — Преди десет години, когато е бил убит Херън, това е било земеделска земя. Още не е имало кладенец.

— Нямало го е и преди една година — измърмори Данс. — Затова Пел толкова се ядоса. Била съм близо до истината: някой наистина е откраднал чука от леля му в Бейкърсфийлд, направил е фалшив портфейл и ги е подхвърлил. Само че не е било, за да го натопят.

— О, не — прошепна Ти Джей.

— А защо? — попита Милар, като гледаше ту единия, ту другия агент.

— Пел е организирал всичко — заяви Данс.

— Защо? — поинтересува се Сандовал.

— Защото не може да избяга от „Капитола“.

Този затвор, също като „Пеликан Бей“ в северната част на щата, е снабден с най-новата техника за охрана и е определен за най-опасните престъпници.

— Оттук обаче може.

Катрин Данс трескаво посегна към телефона си.

3.

Изолиран от другите затворници, Даниел Пел оглеждаше специалната килия и коридора отвън, водещ към главните помещения на съда. Макар че изглеждаше спокоен, сърцето му биеше лудо. Полицайката, която го разпитваше, го беше уплашила — с тези невъзмутими зелени очи зад квадратните очила и този спокоен глас. Не беше очаквал някой да проникне в ума му толкова дълбоко и толкова бързо. Сякаш четеше мислите му.

Катрин Данс…

Той отново се обърна към Бакстър, надзирателя пред килията. Изглеждаше свестен, не като придружителя му от „Капитола“ — як, черен и непоклатим като абаносово дърво — който сега седеше при вратата в дъното на коридора и наблюдаваше всичко.

— Та какво казвах? — продължи Пел разговора си с Бакстър. — Исус ми помогна. Бях на три кутии дневно. И Той отдели малко от ценното Си време, за да ми помогне. Изведнъж ги отказах.

— И на мен ми трябва такава помощ — призна надзирателят.

— Казвам ти, по-трудно ми беше да откажа пушенето, отколкото пиячката.

— Опитах с ония лепенки, дето си ги лепиш на ръката. Никакъв ефект. Утре ще взема да се помоля за помощ. С жената ще се молим всяка сутрин.

Нищо чудно. Пел беше видял значката на ревера му. Беше с форма на риба и имаше гравирано името „Исус“.

— Хубаво ще направиш.

— Миналата седмица изгубих ключовете си и се молихме един час. Исус ми каза къде са. Слушай, Даниел, хрумна ми нещо. Когато идваш за процеса, ще те държат тук. Искаш ли да се молим заедно?

— С удоволствие.

Телефонът на Бакстър иззвъня. След секунда запищя аларма.

— Какво става, по дяволите?

Надзирателят от „Капитола“ скочи на крака.

На паркинга избухна огромно огнено кълбо. Прозорецът на килията беше с решетки, но беше отворен. За миг през него нахлуха пламъци. Помещението се изпълни с гъст черен дим. Пел се хвърли на пода. Сви се на кълбо.

— Божичко!

Бакстър стоеше като вцепенен, втренчен в огромните пламъци, които поглъщаха паркинга зад сградата на съда. Грабна телефона, но явно нямаше връзка. Свали радиостанцията си от колана и докладва за пожара.

Даниел Пел сведе глава и зашепна молитва.

— Хей, Пел!

Затворникът отвори очи.

Якият надзирател от „Капитола“ стоеше до вратата с електрошоков пистолет в ръка. Хвърли на Пел оковите за крака.

— Слагай ги. Ще излезем по коридора през главния вход и ще се качим в микробуса. Ти…

В килията нахлуха още пламъци. Тримата мъже приклекнаха. Резервоарът на още една кола бе избухнал.

— Ще вървиш след мен. Ясно? — довърши негърът.

— Да, добре. Хайде да тръгваме! Бързо!

Пел закопча оковите на краката си.

— Какво мислите, че е това? — попита с треперещ глас Бакстър; беше плувнал в пот. — Терористи?

Надзирателят от „Капитола“ не му обърна внимание. Не изпускаше Пел от очи.

— Ако не правиш точно каквото ти казвам, ще ти опържа задника с петдесет хиляди волта — заплаши, като размаха електрошоковия пистолет. — И ако си прекалено тежък, за да те нося, ще те оставя да изгориш жив. Ясно?

— Ясно. Хайде да вървим. Моля. Не искам с господин Бакстър да пострадате заради мен. Ще правя каквото кажете.

— Отваряй — заповяда негърът на Бакстър, който натисна копчето.

Вратата се вдигна с бръмчене. Тримата минаха през друга бронирана врата и влязоха в друг мрачен коридор, който се пълнеше с дим. Алармата пищеше.

Това бе втора аларма, помисли си Пел, първата се беше включила преди експлозията. Дали някой се беше досетил какво става?

Катрин Данс…

Когато минаваха през втората врата, той погледна назад. Гъст дим нахлуваше в коридора зад тях. Извика на Бакстър:

— Не, много е късно. Цялата сграда ще пламне! Да се махаме оттук!

— Прав си.

Бакстър посегна към ключалката на аварийния изход.

— Не — отсече абсолютно спокойно негърът. — През главния вход и в затворническия микробус.

— Ти си луд! — сопна се Пел. — В името на Исус! Ще умрем.

Удари вратата на противопожарния изход.

Блъсна ги вълна от нагорещен въздух, дим и искри. Навън огънят поглъщаше коли, храсти, кофи за смет. Затворникът падна на колене и закри лицето си.

— Очите ми! — закрещя. — Боже, боли!

— Пел, мамка ти…

Негърът пристъпи към него и вдигна електрошоковия пистолет.

— Остави го. Няма как да избяга — спря го гневно Бакстър. — Не виждаш ли, че е ранен?

— Не виждам нищо — изстена Пел. — Помогнете ми!

Бакстър се обърна към него, наведе се.

— Не! — изкрещя чернокожият.

Надзирателят от съда се олюля назад, на лицето му се изписа изненада. Пел нанесе няколко бързи удара в корема и гърдите му с ножа, който някак се беше озовал в ръката му. Пръскащ кръв като прасе, Бакстър падна на колене и се опита да извади сълзотворния си спрей. Пел го сграбчи за раменете и го завъртя в момента, когато едрият негър стреля с електрошоковия пистолет. Електродите се изстреляха, но не улучиха никого.

Пел изблъска Бакстър и скочи срещу негъра. Мъжагата застина втренчен в ножа, електрошоковият пистолет висеше безполезен в ръката му. Затворникът се взря в потното му черно лице.

— Недей, Даниел!

Пел пристъпи напред.

Негърът стисна огромния си юмрук.

— Добре, тогава, хайде да те видим.

Безсмислени приказки. Който владее положението, няма нужда да заплашва или да се перчи. Пел се втурна напред, ловко избягна юмрука на надзирателя и го наръга десетина пъти, като държеше ножа с острие насочено навън и надолу. Срещу як противник, който се съпротивлява, е най-ефективно да го наръгаш с цялата си сила.

Лицето на негъра се разкриви от болка, той падна на една страна, хвана се за гърдите и гърлото. След няколко секунди спря да рита. Даниел взе ключа от оковите си и ги свали.

Бакстър се опитваше да изпълзи настрани. Още се мъчеше с окървавени пръсти да измъкне сълзотворния спрей от кобура си. Очите му се разшириха от страх, когато Пел застана над него.

— Моля те. Остави ме. Аз само си върша работата. Нали и двамата сме добри християни! Бях добър към теб. Само…

Пел го сграбчи за косата. Изкушаваше се да каже: „Защо пропиля времето на Бог с глупави молитви за ключовете си?“

Той обаче никога не унижаваше, не заплашваше и не се правеше на остроумен. Наведе се и с едно движение преряза гърлото на надзирателя.

След като уби Бакстър, отново изтича при вратата. Закри очите си и грабна чантата от огнеупорен плат, скрита до самия авариен изход, от която бе измъкнал ножа.

Тъкмо бъркаше вътре, когато усети дулото на пистолет в тила си.

— Не мърдай!

Той застина неподвижно.

— Хвърли ножа!

Пел се подвоуми. Пистолетът не трепваше — явно този, който го държеше, нямаше да се поколебае да дръпне спусъка. Престъпникът въздъхна. Ножът издрънча на земята. Пел погледна назад. Зад него стоеше млад латиноамериканец, цивилен полицай. Държеше радиостанция.

— Тук Хуан Милар. Катрин, чуваш ли?

— Казвай — чу се женски глас.

Катрин…

— Код единайсет девет девет, веднага изпратете подкрепления при аварийния изход на ареста. Има двама ранени. Тежко. Девет четири пет, изпратете линейка. Повтарям, код единайсет девет…

В този момент резервоарът на близката кола се взриви. През вратата нахлуха пламъци.

Полицаят приклекна.

Пел — не.

Пламъците опърлиха брадата му, лизнаха врата му, но той не помръдна.

Дръж здраво…

4.

Катрин Данс крещеше по радиостанцията:

— Хуан, къде е Пел?… Хуан, отговори! Какво става там?

Никакъв отговор.

Код единайсет девет девет се използва в пътната полиция, но всички полицаи в Калифорния го знаят. Означава, че полицаят се нуждае спешно от подкрепления.

След последното включване обаче никой не отговаряше.

Шефът на охраната — побеляло бивше ченге — надникна в кабинета.

— Кой води акцията? Кой командва?

Сандовал погледна Данс:

— Ти си най-старша.

Тя никога не бе попадала в подобна ситуацията — запалителна бомба и бягство на убиец като Даниел Пел — но и не знаеше някой в щата да е попадал. От нея се искаше да ръководи действията на колегите си, докато някой от шерифството или от пътната полиция се намеси. Много беше важно да се действа бързо и решително.

— Добре.

Нареди на началника на охраната веднага да изпрати всичките си хора долу и да блокират изходите.

Навън ехтяха писъци. Хора бягаха по коридора. Пращяха радиостанции.

— Гледайте. — Ти Джей кимна към прозореца, небето бе закрито от гъст дим. — Леле-мале!

Въпреки че сградата вероятно гореше, Катрин реши да остане в кабинета на Сандовал. Не искаше да губи време да се мести. Ако огънят стигнеше до тях, можеха да скочат през прозорците върху покривите на колите на предния паркинг четири метра под тях. Данс отново се опита да се свърже с Хуан Милар, но не успя. Обърна се към началника на охраната:

— Трябва да претърсим сградата стая по стая.

— Слушам.

Той изтича навън.

— Ако се измъкне, искам пътищата да се блокират — добави Данс към Ти Джей.

Свали сакото си и го хвърли на едно кресло. Под мишниците й се бяха образували петна от пот.

— Тук, тук, тук…

Затропа с нокът по ламинираната карта на стената, докато показваше местата на блокадите. Ти Джей се обади в пътната полиция и шерифството.

Сандовал мрачно наблюдаваше задимения паркинг. Пламъците се отразяваха в стъклата. Той мълчеше. Получиха се още рапорти. От Пел нямаше следа — нито вътре, нито вън.

Хуан Милар също го нямаше.

След няколко минути началникът на охраната пак се появи. Лицето му беше изцапано със сажди, кашляше.

— Огънят е овладян. Ограничихме го и отвън. Но, Санди… Трябва да ти кажа, че Джим Бакстър е мъртъв. Надзирателят от „Капитола“ също. Наръгани са. Изглежда, че Пел някак се е сдобил с нож.

— Не — прошепна Сандовал. — Не, не!

— Ами Милар? — попита Данс.

— Не можем да го открием. Може би го е взел за заложник. Намерихме радиостанция. Предполагам, че е неговата. Не можем да разберем обаче накъде е избягал Пел. Някой е отворил аварийния изход отзад, но допреди няколко минути там навсякъде гореше. Няма как да е минал оттам. Другата възможност е през сградата, но някой щеше да го види със затворническия гащеризон.

— Освен ако не се е преоблякъл с дрехите на Милар.

Ти Джей я погледна тревожно. И двамата знаеха какво означава това.

— Съобщете на всички, че може да е облечен с тъмен костюм и бяла риза. — Милар беше по-висок от Пел. Данс добави: — Крачолите му сигурно са навити.

Началникът на охраната вдигна радиостанцията си и предаде предупреждението.

Ти Джей свали мобилния си телефон от ухото, след като проведе кратък разговор.

— Пътните са изпратили коли и мотоциклети. — Махна към картата. — До петнайсет минути ще са блокирали главните пътища.

В тяхна полза беше фактът, че Салинас не е голям град — има само около сто и петдесет хиляди души — и е земеделски център (наричат го още Салатиерата). Околността е заета предимно от зеленчукови градини, което означаваше, че престъпникът има ограничени възможности за бягство. А пък ако тръгнеше пеша, нямаше как да се скрие сред ниските насаждения.

Данс нареди на Ти Джей да изпрати снимките на Пел до шерифството и патрулите, които ще блокират пътищата.

Какво друго трябваше да направи? Тя прокара ръка по плитката си и поглади червената ластична лента, която Маги й беше вързала сутринта. Това им беше като традиция — всяка сутрин момиченцето избираше с какъв цвят ще е ластикът или панделката й. Полицайката си спомни как блестяха кафявите очи на дъщеричката й зад очилцата с телени рамки, докато детето разправяше за музикалната занималня и какви лакомства ще има на рождения ден на дядо й утре. (Досети се, че вероятно в този момент е било замислило да пъхнат пластмасовия прилеп в чантичката й.)

Спомни си и с какво нетърпение очакваше срещата с легендарния престъпник.

Сина на Менсън…

Радиостанцията на началника на охрана изпращя. Чу се трескав глас:

— Имаме тежко ранен. Детективът от Монтерей. Пел го е блъснал в пламъците. Медиците извикаха хеликоптер.

Не, не… Данс и Ти Джей се спогледаха. На обикновено дяволитото му лице се изписа ужас. Данс знаеше, че Милар сигурно изпитва ужасни болки, но трябваше да го разпитат, за да разберат накъде може да е избягал убиецът. Тя кимна към радиостанцията. Началникът на охраната й я подаде.

— Обажда се агент Данс. В съзнание ли е детектив Милар?

— Не, госпожо. Много… много е зле.

— Облечен ли е?

— Дали… Моля?

— Дали Пел е взел дрехите на Милар.

— О, не, не ги е взел.

— Ами оръжието?

— Няма оръжие. По дяволите.

— Предупредете всички, че Пел е въоръжен.

— Слушам.

Хрумна й още нещо.

— Искам в момента, когато медицинският хеликоптер се приземи, на него да има полицай. Пел може би планира да избяга с него.

— Разбрано.

Тя върна радиостанцията на охранителя. Извади мобилния си телефон и натисна четвъртото копче за бързо набиране.

— Кардиологично отделение — чу се ниският, спокоен глас на Еди Данс.

— Мамо, аз съм.

— Какво има, Кати? Децата?

Катрин си представи как на незасегнатото от възрастта лице на едрата жена с къса прошарена коса и кръгли очила се изписва загриженост. Сигурно се беше навела напред — инстинктивна реакция, когато се разтревожеше.

— Не, добре сме, но един от детективите на Майкъл е обгорен тежко. В съда имаше умишлен пожар, при бягство на затворник. Ще чуеш по новините. Загубихме двама надзиратели.

— Съжалявам — прошепна Еди.

— Детективът е Хуан Милар. Виждали сте се няколко пъти.

— Не си го спомням. При нас ли ще го докарат?

— Скоро ще го докарат. С хеликоптер.

— Толкова ли е сериозно?

— Имате ли камера за лечение на изгаряния?

— Малка, в интензивното е. Ако трябва за по-дълго, при първа възможност ще го закараме в Алта Батес, болницата на Калифорнийския университет или в Санта Клара. Може би в Гросман.

— Можеш ли да проверяваш състоянието му от време на време? Информирай ме как е.

— Разбира се, Кати.

— И ако има възможност, искам да говоря с него. Всичко, което каже, ще ни бъде от полза.

— Добре.

— Ще бъда заета през целия ден дори веднага да заловим беглеца. Би ли се обадила на татко да вземе децата?

Стюарт Данс бе пенсиониран океанолог и от време на време работеше в световноизвестния монтерейски аквариум, но винаги бе на разположение на внуците си.

— Веднага ще му се обадя.

— Благодаря, мамо.

Данс затвори. Прокурор Алонсо Сандовал гледаше втренчено картата на стената.

— Кой му е помогнал? — измърмори. — И къде, по дяволите, е Пел?

Катрин също си задаваше тези въпроси.

А също и един друг: „Какво трябваше да направя, за да отгатна плана му навреме? Как можех да предотвратя тази трагедия?“

5.

Димът над паркинга се завихри в елегантни спирали от витлата на хеликоптера, машината се издигна и отлетя към болницата. Бог да те закриля…

Телефонът й иззвъня. Тя погледна дисплея. Изненада се, че й се обажда толкова късно.

— Ало, Чарлс?

— Идвам към съда — обяви шефът й Чарлс Овърби, началникът на централното регионално управление на КБР.

Тя му разказа за случилото се, за убитите и за състоянието на Милар.

— Лоша новина… Имате ли някакви следи, какво да им кажа?

— На кого?

— На журналистите.

— Не знам, Чарлс. Нямаме много информация. Може да е навсякъде. Заповядах да блокират пътищата и да претърсят цялата сграда.

— Няма ли нищо конкретно? Имате ли представа накъде е избягал?

— Не.

Шефът й въздъхна.

— Добре. Между другото, ти командваш акцията.

— Какво?

— Ти ръководиш издирването.

— Аз ли?

Това я изненада. Случаят определено беше в правомощията на КБР — това бе най-висшата полицейска служба в щата — и Катрин беше старши агент, достатъчно компетентна да ръководи издирването. КБР обаче бе служба за разследване и нямаше многоброен персонал. Калифорнийската пътна полиция и шерифството трябваше да осигурят хора за акцията.

— Защо не някой от пътните или шерифството?

— Мисля, че по този случай ни трябва централна координация. Съвсем логично е. Освен това вече е решено. Всички знаят.

Вече? Дали затова не й се беше обадил веднага — защото е искал първо да осигури за службата си този толкова отразяван в медиите случай?

Е, решението му я устройваше. Тя имаше лични причини да преследва Пел.

След като бе видяла оголените му зъби, след като бе чула зловещите му думи.

„Да, труден е животът на полицая. Малчуганите прекарват дълго време сами, нали? Сигурно ще им е хубаво да си поиграят с някого…“

— Добре, Чарлс, поемам случая. Искам обаче и Майкъл да участва.

Майкъл О’Нийл беше детектив от местното шерифство, с когото Данс много често работеше. От години си сътрудничеше с кроткия по характер полицай, дългогодишен жител на Монтерей. Всъщност той я беше въвел в занаята.

— Нямам нищо против — отвърна шефът й.

Това беше добре, защото Данс вече се беше обадила на О’Нийл.

— Скоро ще пристигна. Искам още веднъж да ме информираш преди пресконференцията.

С тези думи Овърби затвори.

Тя тръгна към задната част на съда, но мигащи светлини привлякоха вниманието й. Разпозна една от служебните коли на КБР.

Рей Каранео, най-новият човек в службата, спря наблизо и отиде при нея. Строен мъж с дълбоки черни очи под рунтави вежди, той беше в Бюрото само от два месеца. Не беше обаче толкова неопитен и наивен, колкото изглеждаше, и имаше тригодишен стаж като полицай в Рино (тежко назначение), преди да дойде на Полуострова, за да могат с жена си да се грижат за болната му майка. Предстоеше му да натрупа още много опит, но иначе работеше неуморно и можеше да се разчита на него. А това означаваше много.

Каранео беше само с шест или седем години по-млад от нея, но в полицията тази разлика е сериозна, затова така и не можеше да се престраши да я нарича „Катрин“, както неведнъж му бе предлагала. Обичайният му поздрав беше кимване. Сега я поздрави по-официално.

— Ела. — Данс си спомни уликите по случая „Херън“ и бомбата, затова добави: — Вероятно има съучастник и знаем, че е въоръжен. Затова внимавай.

Заобиколиха отзад, където криминалисти от местната полиция оглеждаха пораженията. Паркингът приличаше на бойно поле. Четири коли бяха изгорели напълно, други две — наполовина. Задната фасада беше почерняла, кофите за боклук — стопени. Над целия район се стелеше синкав дим. Вонеше на изгоряла гума… и на нещо много по-отвратително.

Катрин Данс огледа паркинга. Погледът й се спря на задната врата.

— Няма начин да се измъкне оттам — сякаш прочете мислите й Каранео.

От унищожените коли и почернялата настилка беше ясно, че огънят е образувал плътна завеса пред вратата; пламъците са били за отвличане на вниманието. Но къде беше отишъл?

— Знае ли се чии са всичките тези коли? — попита тя един пожарникар.

— Да, на служители са.

— Здравей, Катрин. Намерихме устройството — извика й началникът на местната противопожарна служба.

Тя му кимна за поздрав.

— Какво е?

— Голям куфар на колелца. Бил е пълен с пластмасови бутилки с бензин. Извършителят го е сложил под онзи сааб. Бавно горящ фитил.

— Професионално изпълнение, а?

— Едва ли. Намерихме остатъци от фитила. Може да се направи от парчета плат и химикали. Според мен е намерил инструкциите в Интернет. Децата често използват такива устройства да взривяват разни неща. Понякога самите себе си.

— Можете ли да намерите източника на някоя от съставките?

— Може би. Ще изпратим всичко в лабораторията и ще видим.

— Знаете ли кога е била заложена бомбата?

Той кимна към автомобила, под който е била поставена:

— Собственикът е дошъл около девет и петнайсет, значи е станало след това.

— Има ли надежда да намерите отпечатъци?

— Съмнявам се.

Данс сложи ръце на кръста си и огледа местопроизшествието. Нещо не беше наред.

Тъмният коридор, който се виждаше през отворената врата, кръвта на цимента.

Отворената врата…

Данс бавно се обърна и заоглежда. В началото на боровата горичка зад сградата забеляза нещо: дърво, на което висеше оранжева лентичка — от онези, с които маркират дървета и храсти, определени за сечене. Тя се приближи. Направи й впечатление, че купчината борови иглички отдолу е по-голяма, отколкото под другите дървета. Коленичи и я разрови. Намери голяма, почерняла от сажди чанта, изработена от огнеупорен материал.

— Рей, донеси ми ръкавици.

Младият агент взе един чифт от криминалистите и й ги подаде. В чантата бяха оранжевите затворнически дрехи на Пел и сив гащеризон с качулка, който се оказа един вид огнеупорен костюм. Според етикета беше изработен от полибензимидазолни влакна и кевлар и имаше коефициент на защита 3,2А/ 5. Данс нямаше представа какво означава това, но материята очевидно предпазваше достатъчно, за да може Даниел Пел да мине невредим през огнения ад зад сградата на съда.

Тя отчаяно помисли: „Огнеупорен костюм? С какво си имаме работа тук?“

— Не разбирам — измърмори Рей Каранео.

Данс обясни, че съучастникът на Пел вероятно е заредил бомбата и е оставил огнеупорната чанта пред вратата. Предпазният костюм и ножът са били вътре. Може би е имало и универсален ключ за белезници. След като е обезоръжил Хуан Милар, Пел е облякъл костюма и е минал през пламъците. Под дървото, означено с оранжевата лентичка, са били оставени цивилни дрехи. Преоблякъл се е и е избягал.

Тя вдигна радиостанцията си и докладва какво е открила. Извика един криминалист и му даде веществените доказателства.

Каранео бе намерил нещо на земята малко встрани.

— Следи.

Имаше няколко отпечатъка от обувки на около метър един от друг — някой беше тичал. Явно Пел — бе оставил ясни отпечатъци и пред аварийния изход. Двамата полицаи изтичаха в посоката, накъдето водеха следите.

Излязоха на близката улица, „Сан Бенито“, покрай която имаше празни парцели, магазин за алкохол, мексикански ресторант, куриерска служба, заложна къща и бар.

— Значи оттук го е взел съучастникът му — отбеляза Каранео, като огледа улицата.

— Добре, но от другата страна на съда има друга улица, която е с петдесетина метра по-близо. Защо тук?

— Там има повече движение.

— Възможно е.

Данс присви очи и огледа района. Закашля се. Когато отново си пое дъх, погледът й се спря на отсрещната страна.

— Хайде, да действаме!

* * *

Младежът — по къси панталони и униформена фланелка на „Уърлдуайд Експрес“ — караше малкия камион по улиците на Салинас. Усещаше допира на дулото върху рамото си и плачеше.

— Вижте, господине, не знам какво искате, но не караме пари. Има само петдесет долара и можете…

— Дай ми портфейла си.

Похитителят носеше къси панталони, тънко яке и бейзболна шапка. Лицето му бе изцапано със сажди и от едната страна брадата му беше опърлена. Изглеждаше на средна възраст, но слаб и жилав. Очите му бяха със странен светлосин цвят.

— Ще ви дам всичко, господине. Само не ми правете нищо. Имам семейство.

— Порт-фей-ла!

Дебелият Били с мъка извади портфейла от джоба си.

— Ето.

Нападателят го разтвори.

— Така: Уилям Гилмор, адрес „Рио Гранде“, Марина, Калифорния, баща на две прекрасни деца, ако снимките са актуални.

Страх скова младежа.

— Имаш хубава съпруга. Гледай какви къдрици. Естествени, обзалагам се. Хей, я си гледай пътя! Нещо изгуби правата линия. Карай накъдето ти казах. — След малко похитителят добави: — Я си дай телефона.

Гласът му беше спокоен. Това беше добър знак. Означаваше, че няма изведнъж да направи някоя глупост.

Младежът го чу да набира номер.

— Ало. Аз съм. Запиши това. — Продиктува адреса на Били. — Има жена и две деца. Жената е хубавица. Косата й ще ти хареса.

— На кого се обаждате? — прошепна Били. — Моля ви, господине… моля ви. Вземете камиона, вземе всичко. Ще изчакам колкото трябва, за да избягате. Един час. Два часа. Само не…

— Шшшт. — Нападателят продължи да говори по телефона: — Ако не се появя, значи не съм минал през блокадите, защото Уилям не се е постарал достатъчно. Тогава можеш да посетиш семейството му. Твои са.

— Не!

Били се извъртя и посегна към телефона. Дулото опря в лицето му.

— Гледай си пътя, момче. Моментът не е подходящ да скачаме в канавката.

Похитителят затвори телефона и го прибра в джоба си.

— Уилям… Бил ли ти казват?

— Най-често Били, господине.

— Така, Били, ето какво е положението. Преди малко избягах от затвора.

— Ясно, господине. Нямам нищо против.

Нападателят се изсмя:

— Е, благодаря. Чу какво казах по телефона. Знаеш какво искам от теб. Ако ме прекараш през блокадите, ще те пусна да си ходиш и няма да направя нищо на семейството ти.

Били нервно изтри пухкавата си буза, лицето му гореше, стомахът му се свиваше.

— Ти не си заплаха за мен. Всички знаят името ми и как изглеждам. Казвам се Даниел Пел и снимката ми ще се появи още в обедните новини. Затова нямам причина да ти правя нещо, ако изпълняваш каквото ти казвам. Сега се опитай да се успокоиш. Трябва да запазиш самообладание. Ако полицията те спре, искам да се държиш като безгрижен и любопитен шофьор на камион, да се мръщиш и да питаш какво е станало, сякаш не подозираш нищо. „Тоя дим, тази суматоха. Леле-мале!“ Сещаш се какво трябва да говориш.

— Моля ви, ще направя всичко…

— Били, сигурен съм, че ме чу добре. Не искам от теб да правиш „всичко“. Искам да направиш само онова, което ти казах. Това е. Има ли нещо по-просто?

6.

Катрин Данс и Каранео влязоха в куриерската служба „Ю мейл ит“ на „Сан Бенито“. Там научиха, че минути след бягството на затворника фирмата е получила пратка от „Уърлдуайд Експрес“.

От А през Б до Х…

Данс се досети, че Пел може да използва камиона, за да мине през блокадите. Обади се в офиса на „Уърлдуайд Експрес“ и оттам потвърдиха, че куриерът им е пропуснал всички следващи доставки. Полицайката попита за регистрационния номер на камиона и го съобщи на пътната полиция.

Върнаха се в кабинета на Санди Сандовал, откъдето координираха усилията за издирване на камиона. За съжаление в района имаше двайсет и пет коли на „Уърлдуайд Експрес“, затова тя помоли директора на фирмата да нареди на всеки от хората си да спре на най-близката бензиностанция. Пел щеше да е в камиона, който продължи да се движи.

Това обаче щеше да отнеме известно време. Директорът трябваше да се обади на мобилния телефон на всеки от шофьорите си, защото ако ги уведоми по радиостанцията, Пел щеше да разбере, че са разкрили как се е измъкнал.

В кабинета бавно влезе някой. Данс се обърна. Новодошлият беше Майкъл О’Нийл, полицаят от шерифството, на когото се беше обадила по-рано. Тя му кимна за поздрав и се усмихна. Идването му бе голямо облекчение за нея. За Данс нямаше по-добър полицай в света, с когото да сподели бремето на отговорността.

О’Нийл работеше в шерифството от години. Беше започнал от най-ниското стъпало, постепенно се бе издигнал. Беше надежден и способен детектив с удивителен брой успешни арести и много по-важно, осъдени заподозрени. Сега работеше в оперативния отдел на монтерейското шерифство.

Бе устоял на изкушението да се прехвърли в частна охранителна фирма или да отиде в някоя по-голяма полицейска служба, като КБР или ФБР. Не искаше да приеме работа, при която ще му се наложи да смени жилището си или да пътува много. Домът на О’Нийл беше на полуостров Монтерей и той нямаше желание да живее никъде другаде. Родителите му още живееха тук — в къща с изглед към океана, където беше израснал с братята и сестрите си. (Баща му имаше склероза и майка му искаше да продаде имота, за да премести съпруга си в старчески дом. О’Нийл бе решил да купи родната си къща, за да я запази за семейството.)

С привързаността си към залива, риболова и лодката си Майкъл О’Нийл можеше да е непоколебим, непретенциозен герой в роман на Джон Стайнбек, като Док в „Улица «Консервна»“. Впрочем детективът бе страстен книгоман и имаше първите издания на всяка от книгите на Стайнбек. (Любимата му беше „Пътешествие с Чарли“, пътепис за пътуването на автора и любимия му пудел из Америка, и О’Нийл възнамеряваше да повтори това приключение някога.)

Миналия петък Данс и О’Нийл с общи усилия заловиха трийсетгодишния мексиканец с прякор Есе (Оня), предводител на създаваща особени неприятности банда с район на действие около Салинас. Поляха успеха с искрящо вино „Пайпър Сонома“ в пълен с туристи крайбрежен ресторант.

Сега й се струваше, че това празненство е било преди десетилетия. Ако изобщо се е състояло.

Униформата на полицаите от шерифството бе жълтеникавокафява като по други места в страната, но О’Нийл често ходеше цивилен. Сега носеше тъмносин костюм без вратовръзка и катраненочерна риза в тон с естествения цвят на вече попрошарената му коса. Кафявите му очи бавно помръдваха, докато оглеждаше картата на района. Беше мъж-канара с мускулести ръце — генетична заложба и резултат от ожесточени схватки с едри риби всеки път, когато имаше възможност да излезе в океана с лодката си.

Той кимна за поздрав на Ти Джей и Сандовал.

— Някакви новини от Хуан? — попита Данс.

— Още се крепи.

О’Нийл въздъхна. С Милар често работеха заедно и поне веднъж месечно ходеха за риба. Данс беше сигурна, че преди да дойде, е бил в постоянна връзка с лекарите и със семейството на колегата си.

Калифорнийското бюро за разследване нямаше централна диспечерска система, чрез която да контактува с линейките, патрулните коли и катери, затова О’Нийл предаде информацията за отвлечения камион на „Уърлдуайд Експрес“ до своите хора и пътната полиция. Съобщи, че след няколко минути единственият автомобил, който не е спрял на бензиностанция, ще е онзи, в който пътува беглецът.

Телефонът на О’Нийл иззвъня. Той се обади и кимна. Отиде при картата. Закрепи апарата между рамото и бузата си, извади пакет лепенки с формата на пеперудки и започна да ги лепи.

Обозначаваше местата на блокадите.

Затвори и обясни:

— Блокирали са Шейсет и осмо, Сто осемдесет и трето, Сто и първо… Охраняваме второстепенните пътища за Холистър, Соледад и Грийнфийлд. Ако тръгне към Райските поля, трудно ще открием камиона дори с хеликоптер. А сега има и мъгла…

„Райските поля“ — така Джон Стайнбек нарича плодородната, засадена с овощни дървета долина около шосе №68 в едноименната си книга. Релефът около Салинас е предимно равнинен и преобладават ниските насаждения, но много скоро започват гори. Наблизо е и пресечената местност Касъл Рок, чиито скали, хълмове и дървета са отлично скривалище.

— Ако не е с Пел, къде е съучастникът му? — попита Сандовал.

— Може би имат среща някъде — предположи Ти Джей.

— Или още е някъде наоколо — отбеляза Данс, като кимна към прозореца.

— Какво? — удиви се прокурорът. — Защо?

— За да наблюдава как водим издирването, да разбере какво знаем и какво не знаем.

— Звучи малко… пресилено, не мислиш ли?

Ти Джей се изсмя, като посочи към овъглените коли:

— Много подходяща дума за този хаос.

— А може би иска да ни забави — предположи О’Нийл.

— В това също има логика — съгласи се Данс. — Пел и съучастникът му не знаят, че издирваме камиона. Сигурно предполагат, че още го търсим в района. Може би целта на съучастника е да си помислим, че Пел е наоколо. Може да стреля по някого на улицата или дори да взриви друга бомба.

— Мамка му! Друга бомба ли? — възкликна Сандовал.

Данс се обади на началника на охраната и го предупреди, че има вероятност съучастникът на беглеца още да е наблизо.

Нямаха време обаче да разсъждават дали другият престъпник е в района или не. Планът за камионите на „Уърлдуайд Експрес“ се оказа сполучлив. По радиостанцията докладваха на О’Нийл, че двамата местни полицаи са засекли Пел и сега го преследват.

* * *

Тъмнозеленият камион вдигаше облак прах по тесния път.

Шофьорът на патрулната кола, бивш алкохолик от времето на Виетнамската война, се държеше за волана като удавник за спасителен пояс.

Партньорът му, мускулест латиноамериканец, се подпираше с една ръка на таблото, а с другата стискаше микрофона на радиостанцията.

— Тук седма кола. Още сме след него. Зави от „Навидад“ по черен път на около километър южно от Олд Стейдж.

— Прието… Централата до седма, внимавайте, заподозреният вероятно е въоръжен и опасен.

— Щом е въоръжен, със сигурност е опасен — измърмори шофьорът.

Слънчевите му очила паднаха, когато колата подскочи от една бабуна. Полицаите едва виждаха пътя напред — камионът вдигаше прах като от пустинна буря.

— Централата до седма, изпратихме ви всички свободни коли.

— Прието.

Изпращането на подкрепления беше добра идея. Говореше се, че Даниел Пел — побърканият убиец, съвременният Чарлс Менсън — е застрелял десетина души в сградата на съда, подпалил е автобус, пълен с ученици, пробил си е път сред тълпа от кандидати за съдебни заседатели, убивайки четирима. Или двама. Или осем. Каквато и да беше истината, двамата полицаи щяха да са благодарни на всяко подкрепление.

Шофьорът измърмори:

— Къде отива? Там няма нищо.

Пътят се използваше от селскостопански машини и автобуси, превозващи работниците емигранти към и на връщане от нивите. Не водеше към главни пътища. Днес нямаше работници, а предназначението му и това, че не бе свързан с главни артерии, личаха от окаяното му състояние и наредените отстрани резервоари за питейна вода, походни тоалетни и ремаркета.

Даниел Пел обаче може би не знаеше това и предполагаше, че пътят е като всеки друг. Сигурно не подозираше, че внезапно свършва насред нива с артишок. На трийсетина метра пред патрулната кола Пел рязко натисна спирачките и камионът поднесе. Нямаше какво да направи. Предните гуми пропаднаха в плитка напоителна канавка и задницата на камиона се вдигна, после със силен трясък се стовари на земята.

Полицаите спряха наблизо.

— Код седем — извика латиноамериканецът. — Пел аварира.

— Прието, сам ли…

Полицаите изскочиха от колата и извадиха пистолетите си.

— Ще се предаде, ще се предаде!

Никой обаче не слизаше от камиона.

Приближиха се. Задната врата се беше отворила от сблъсъка и в каросерията се виждаха само колети и пликове, разхвърлени по пода.

— Ето го, гледай.

Пел лежеше зашеметен по очи на пода в кабината.

— Може би е ранен.

— Какво ти дреме?

Полицаите изтичаха при него, сложиха му белезници и го извлякоха навън.

Обърнаха го по гръб на земята.

— За малко да успееш, приятел, но…

— Мамка му! Не е той!

— Какво?

— Извинявай, но прилича ли ти на четирийсет и три годишен бял мъж?

По-възрастният полицай се наведе над замаяния юноша, на чиято буза се виждаше татуировка с формата на сълза, и изръмжа на испански, езикът, който всеки полицай в района на Салинас говори:

— Кой си ти?

Хлапето извърна очи и изсумтя на английски:

— Нищо няма да кажа. Начукай си го.

— Ох, леле!

Полицаят латиноамериканец погледна в кабината, където ключовете висяха на таблото. Сега разбра: Пел бе изоставил камиона с включен двигател на улицата, знаейки, че веднага някой ще го открадне — о, да, за по-малко от минута. Така беше отвлякъл вниманието на полицията и си бе осигурил възможност да избяга в друга посока.

Хрумна му и още нещо. Обърна се към по-възрастния си партньор:

— Нали когато казахме, че сме открили Пел, обещаха да ни изпратят всички свободни коли… Мислиш ли, че ще свалят блокадите?

— Не, едва ли. Би било голяма глупост.

Двете ченгета се спогледаха.

— Боже! — възкликна латиноамериканецът и хукна към колата.

7.

— Хонда „Сивик“ — обяви Ти Джей, след като разговаря със службата по превозните средства. — Петгодишна. Червена. Записах номера.

Вече знаеха, че Пел е взел личната кола на куриера от „Уърлдуайд Експрес“, която бе изчезнала от фирмения паркинг в Салинас.

— Ще уведомя хората на блокадите — добави агентът.

— Когато се върнат на местата — измърмори Данс.

За изненада и ужас на агентите някакъв местен диспечер наредил блокадите да бъдат вдигнати и всички патрулни коли да преследват камиона. Със свити устни — израз на отвращение — О’Нийл заповяда автомобилите веднага да се върнат по местата си.

Бяха в заседателната зала на етажа на Сандовал. След като се убедиха, че Пел не е наоколо, Данс искаше да се върне в сградата на КБР, но Чарлс Овърби нареди да останат в съда, докато той дойде.

— Явно не иска да пропусне някоя пресконференция — измърмори Ти Джей, при което Данс и О’Нийл се изсмяха мрачно. — Виж ти, за вълка говорим… Идва! Крийте се…

В стаята уверено влезе нов посетител — Чарлс Овърби, петдесет и пет годишен полицай с дългогодишен стаж. След като поздрави агентите и О’Нийл, той се обърна към Данс:

— Не е ли бил в камиона?

— Не. Бил е младеж от местните банди. Пел е оставил камиона с включен двигател. Знаел е, че някой ще го открадне и това ще отвлече вниманието ни. Взел е личния автомобил на куриера.

— А самият куриер?

— Няма го.

— Ох!

Чарлс Овърби бе с кестенява коса и хубав тен, едър, но в добра форма от редовна игра на тенис и голф. Наскоро беше назначен за началник на местното управление на КБР. Бившият шеф, Стан Фишбърн се бе пенсионирал по болест. Изненадата за подчинените му беше голяма — както от внезапния инфаркт на Фишбърн, така и от новото назначение.

Докато О’Нийл говореше по телефона, Данс запозна Овърби с новините около издирването, включително подробности за колата, с която Пел бягаше сега, и опасението, че съучастникът му може да е наблизо.

— Наистина ли допускаш, че може да е поставил друга бомба?

— Едва ли. Има логика обаче да е наоколо.

О’Нийл затвори телефона и обяви:

— Блокадите са върнати.

— Кой ги е свалил? — поинтересува се Овърби.

— Не се знае.

— Нали не е някой от вас? — тревожно попита началникът.

За момент настъпи неловко мълчание.

— Не, Чарлс — отвърна О’Нийл.

— Кой тогава?

— Не знаем.

— Трябва да се разбере.

Данс и О’Нийл замълчаха. Намекнатите обвинения допълнително нажежиха атмосферата. О’Нийл обеща, че ще изясни въпроса. Данс знаеше, че няма да направи нищо, но с това обещание темата се приключи.

Детективът продължи:

— Никой не е виждал хондата. Но просто е улучил момента. Може да се е измъкнал по Шейсет и осмо или Сто и първо шосе. Не вярвам да е по Шейсет и осмо.

— И аз така мисля — съгласи се Овърби.

По-малкото шосе №68 щеше да отведе Пел в гъсто населения Монтерей. Шосе №101 бе голяма артерия и се свързваше с главните магистрали на щата.

— Ще поставят нов пропускателен пункт в Гилрой. Също и на петдесетина километра на юг.

О’Нийл отбеляза с пеперуди съответните места.

— Проверявате ли пътниците на автогарите и летището? — поинтересува се Овърби.

— Да — отвърна Данс.

— Предупредихте ли полицията в Сан Хосе и Окланд?

— Да. Също в Санта Крус, Сан Бенито, Мерсед, Санта Клара, Станислас и Сан Матео.

Това са околните окръзи.

Овърби си записа нещо.

— Добре. — Вдигна очи от бележника си и добави: — А, току-що говорих с Ейми.

— Грейб ли?

— Да.

Ейми Грейб беше началник на ФБР в Сан Франциско. Данс добре познаваше тази енергична и умна жена. Западният централен район на КБР достигаше на север до района на Сан Франциско, затова двете си бяха сътрудничили на няколко пъти. Покойният съпруг на Данс, който бе работил в местното представителство на ФБР, също се познаваше с Грейб. Овърби добави:

— Ако не хванем скоро Пел, искам да вземете още един специалист.

— Какъв?

— Един човек от Бюрото, който има опит в такива ситуации.

Това беше бягство на затворник. Какъв специалист можеше да им трябва? Спомни си Томи Лий Джонс в „Беглецът“. О’Нийл също полюбопитства:

— Специалист в преговорите с престъпници ли?

— Не, специалист по сектите — отвърна началникът. — Има голям опит с хора като Пел.

Данс сви рамене:

— Не съм убедена, че е необходимо.

Неведнъж бе работила в смесени екипи. Нямаше нищо против да си поделят случая с федералните или с друга служба, но включването на нови участници винаги губеше време. Освен това не виждаше разлика между бягство на сектантски водач и преследване на убиец или крадец.

Овърби обаче вече бе взел решение:

— Той е блестящ специалист, направо разгадава мозъка им. Мисленето на сектантите много се различава от психологията на обикновения престъпник.

„Гледай ти!“ — саркастично си помисли Данс. Началникът й подаде листче, на което бяха записани име и телефонен номер.

— Сега е в Чикаго, завършва някакво разследване, но може да дойде довечера или утре сутринта.

— Сигурен ли си, Чарлс?

— При преследването на Пел всяка помощ е добре дошла. Сигурен съм. А какво по-добро от някой голям спец от Вашингтон? Повече опит, повече хора.

„Повече възможности за прехвърляне на вината“ — мрачно си помисли Данс. Вече знаеше какво е станало. Грейб е предложила услугите на ФБР за залавянето на Пел и Овърби е приел, без да се замисля. Така, ако пострадат още невинни или беглецът остане на свобода, на кръстосания разпит пред журналистите щяха да седят двама души, не само той. Данс се опита да запази спокойствие:

— Добре. Да се надяваме, че ще го заловим, преди да се наложи да безпокоим още хора.

— О, има и още нещо. Ейми се поинтересува как е избягал и й казах, че това няма нищо общо с твоя разпит.

— Моя… какво?

— Няма проблем. Уверих я, че не си направила нищо, с което да улесниш бягството му.

Лицето й пламна. Тази реакция нямаше как да се спре — в кариерата си беше станала свидетел на безброй случаи, когато внезапен приток на кръв на лицето издава чувство за вина или на срам.

Също и гняв.

Ейми Грейб вероятно изобщо не е знаела, че Данс е разпитвала Пел, камо ли да подозира, че може да е улеснила бягството му. След като Овърби й е намекнал обаче, вече със сигурност допускаше тази възможност. Слухът сигурно се беше разпространил вече в централата на Бюрото в Сан Франциско. Можеше дори да стигне до главното управление на КБР в Сакраменто.

— Той избяга от ареста, не от стаята за разпити — процеди през зъби тя.

— Имах предвид, че може би си изпуснала някаква информация, която е подпомогнала бягството му.

О’Нийл настръхна. Той смяташе за свой морален дълг да защитава онези, които нямат толкова опит в кариерата, колкото него, но знаеше, че Катрин Данс умее да отстоява правата си. Затова запази мълчание.

Тя беше бясна, че Овърби изобщо е говорил за това в Грейб.

Сега разбираше защо шефът й иска КБР да ръководи издирването — ако друга служба поеме случая, това би било признание, че Пел се е измъкнал заради тях.

Имаше и още:

— Така, по отношение на охраната… сигурен съм, че е била на ниво. Специални мерки за сигурност. Казах на Ейми, че си направила всичко необходимо.

Понеже това не беше въпрос, Данс остана загледана в шефа си, без да потвърди или да отрече.

Той навярно усети, че е прекалил, затова извърна очи.

— Сигурен съм, че всичко се прави, както трябва.

Отново мълчание.

— Добре, трябва да тръгвам за пресконференцията. На топа на устата. — Овърби се намръщи. — Ако има новини, веднага ме информирай. Ще съм зает само за десетина минути.

След тези думи излезе.

Ти Джей изгледа Данс и изрече с изразен южняшки акцент:

— Мамка му, ти си забравила да заключиш обора, след като разпитва кравите. Така е станало. А ние се чудим кой е виновен.

О’Нийл се подсмихна.

— Да не подхващаме тази тема — измърмори Данс.

Отиде при прозореца и се загледа към евакуираните от сградата на съда, които сега искаха или трябваше да се върнат вътре и се тълпяха пред входа.

— Съучастникът му ме тревожи. Къде е, какво планира?

— Кой би помогнал на човек като Пел да се измъкне от затвора? — добави Ти Джей.

Данс си спомни реакцията на Пел, когато засегнаха темата за леля му в Бейкърсфийлд.

— Мисля, че съучастникът му, който и да е той, е взел чука от къщата на леля му, фамилното й име е Пел. Намерете я. — Хрумна й още нещо. — О, и твоят приятел от ФБР в Чико…

— Да?

— Дискретен е, нали?

— Умее да мълчи като гроб. Това смята ли се за дискретно?

— Може ли да провери този човек?

Данс му подаде листчето с името и телефона на специалиста по сектите на Бюрото.

— Много ще му хареса. Казва, че интригите в Бюрото са по-интересни от бариото[1].

Ти Джей си записа името.

О’Нийл вдигна телефона си и проведе кратък разговор. След като затвори, обясни:

— Това беше директорката на „Капитола“. Хрумна ми, че не е зле да поговорим с главния надзирател на крилото, където е лежал Пел. Ще донесе и вещите от килията му.

— Хубаво.

— Освен това един затворник твърди, че има информация за Пел. Ще го разпитат и пак ще ни се обадят.

Телефонът на Данс иззвъня. Сигналът бе като жабешко крякане.

О’Нийл вдигна вежди:

— Уес и Маги пак са се потрудили.

Това беше друга шега на децата й, като пъхането на животни в чантичката й. Те тайно променяха сигнала на телефона й (стига да не изключат звука, всякакви звуци бяха разрешени, освен мелодии от момчешки състави).

Тя се обади:

— Ало.

— Аз съм, агент Данс.

Имаше силен страничен шум и това „аз съм“ звучеше доста неопределено, но от обръщението тя се досети, че е Каранео.

— Какво има?

— Няма следи от друга бомба или от съучастника му. Охраната пита дали могат да пуснат служителите обратно в сградата. Пожарникарите разрешиха.

Данс и О’Нийл обсъдиха въпроса. Решиха да изчакат още малко.

— Ти Джей, излез и помогни при търсенето. Не искам съучастникът да се навърта наоколо.

Спомни си думите на баща си, след като за малко не беше загинал в морето на Северна Австралия: „Акулата, която не виждаш, е по-страшна от онази, която е пред очите ти.“

8.

Пълният брадат пооплешивял мъж, минаващ петдесетте, стоеше пред сградата на съда и внимателно оглеждаше всички — полицаи, служители на охраната, цивилни.

— Ехо, полицай, как сте, имате ли една минутка? Искам да ви задам няколко въпроса… Ще кажете ли няколко думи пред касетофона?… О, да, разбирам. Ще ви потърся по-късно. Разбира се. Успех.

Мортън Негъл бе наблюдавал как хеликоптерът се спусна и бавно кацна, за да вземе пострадалия полицай.

Видя как служителите на реда провеждат търсенето, стратегията им, лицата им — по всичко личеше, че никога досега не са издирвали беглец.

Гледаше разтревожените цивилни, които първо си мислеха, че пожарът е случаен, после — че е дело на терористи, а когато разбираха истината, изглеждаха по-уплашени, отколкото ако експлозията бе дело на „Ал Кайда“.

И с пълно право, разсъждаваше Негъл.

— Извинете, можете ли да ми отделите една минутка?… О, добре. Няма проблем. Извинявайте, че ви обезпокоих, полицай.

Негъл се вреше в тълпата. Поглаждаше рядката си коса, подръпваше развлечените си тъмни панталони и през цялото време оглеждаше внимателно всички наоколо: пожарните и патрулните коли, мигащите сигнални светлини, около които в маранята се образуваше ярко сияние. Направи няколко снимки с цифровия си фотоапарат.

Жена на средна възраст огледа опърпаната му връхна дреха — рибарско яке с двайсетина джоба — и очукания му апарат. Сопна се:

— Вие, журналистите сте като лешояди? Защо не оставите полицията да си върши работата?

Той се изкиска:

— Не съм забелязал да й преча.

— Всички сте еднакви.

Жената гневно му обърна гръб и продължи да гледа опушената сграда.

Един полицай се приближи и го попита дали е видял нещо подозрително.

Негъл се замисли: „Странен въпрос. Звучи като от лош детективски филм.“

— Не — отвърна.

„Нищо, което да ме изненада — добави наум. — Но може би аз не съм най-подходящият, когото да питате.“

Усети ужасна миризма — на изгоряла плът и коса — и пак се изкиска.

Като се замисли (хрумна му покрай Даниел Пел), той си даде сметка, че се киска в такива моменти, когато на другите хора би им се сторило неуместно, дори безвкусно. В моменти като този — когато наоколо има разрушения и смърт. През живота си бе видял достатъчно насилие, сцени, които биха отвратили повечето хора.

Тези сцени обаче разсмиваха Мортън Негъл.

Вероятно беше някакъв защитен механизъм. Начин да попречиш на насилието (което бе ежедневие за него) да погълне душата ти — макар че понякога се чудеше дали кискането не беше признак, че това вече е станало.

Един полицай заговори високо пред тълпата. Обяви, че хората скоро ще могат да влязат в съда.

Негъл подръпна панталоните си, повдигна чантата на фотоапарата, закачена на рамото му, и отново огледа тълпата. Забеляза висок млад латиноамериканец с костюм — явно цивилен детектив. Говореше с възрастна жена, на чийто ревер бе закачен пропуск на съдебен заседател. Бяха встрани от повечето хора.

Добре.

Негъл прецени полицая. Точно какъвто му трябваше — млад и наивен. Бавно тръгна към него.

Младежът вървеше към него, явно търсеше още хора, които да разпита.

Когато се приближи на три-четири метра, Негъл преметна ремъка на фотоапарата през врата си, отвори чантата, бръкна вътре.

Два метра.

Приближи се още.

Изведнъж някой силно стисна ръката му.

Дъхът на Негъл секна, сърцето му прескочи.

— Дръж ръцете си така, че да ги виждам.

Мъжагата бе от Калифорнийското бюро за разследване, Негъл прочете служебната карта, висяща на врата му.

— Хей, какво…

— Шшшът — изсъска полицаят, който имаше къдрава червена коса. — И ръцете? Не забравяй къде искам да ги държиш. На видно място… Хей, Рей.

Латиноамериканецът се приближи. На неговия ревер също бе закачена служебна карта от КБР. Изгледа Негъл. Двамата го заведоха отстрани на сградата, с което привлякоха вниманието на всички наоколо.

— Слушайте, не знам…

— Шшшът — повтори жилавият агент.

Латиноамериканецът го претърси и кимна. Вдигна журналистическия пропуск на Негъл, който висеше на врата му, и го показа на другия полицай.

— Хъм, малко е остарял, не мислите ли?

— Теоретично да, но…

— Господине, срокът му е изтекъл преди четири години — изтъкна латиноамериканецът.

— Доста теоретично остарял — вметна колегата му.

— Сигурно съм го взел по погрешка. Репортер съм в…

— Значи, ако се обадим в редакцията на този вестник, ще ни кажат, че сте действащ журналист, така ли?

Ако се обадят на номера от журналистическия пропуск, щяха да установят, че е невалиден.

— Вижте, ще ви обясня…

По-ниският полицай се намръщи:

— Да, обяснението няма да е излишно. Защото преди малко говорих с един служител, който ми каза, че е забелязал човек, отговарящ на вашето описание, около осем и половина тази сутрин. Тогава не е имало други репортери. Пък и защо да има? Тогава никой още не беше избягал. Да изпревариш събитието, това е голям… как се казва, Рей?

— Фишек.

— Да, голям фишек. И така, преди да ни обясните, обърнете се и сложете ръцете си зад гърба.

* * *

В заседателната зала на втория етаж Ти Джей показа на Данс вещите, които бяха открили у Мортън Негъл.

Никакви оръжия, запалителни устройства, планове на сградата или пътищата за бягство.

Само пари, портфейл, фотоапарат и дебел бележник. А също три документални криминални книги с неговото име на корицата отпред и снимката му отзад (доста по-млад и с повече коса).

— Писател на кримки — напевно обяви Ти Джей.

В биографичните бележки Негъл бе представен като „бивш военен кореспондент и криминален репортер, който пише за престъпността. Живее в Скотсдейл, Аризона, и е написал тринайсет документални книги. Казва, че по професия е безделник, номад и разказвач“.

— Това не е алиби — отсече Данс. — Какво правите тук? И защо сте дошли преди пожара?

— Не съм замесен в бягството. Дойдох рано да взема интервю.

— От Пел ли? — попита О’Нийл. — Той не дава интервюта.

— Не, не от Пел. От близките на Робърт Херън. Чух, че идвали да свидетелстват.

— Как ще обясните фалшивия журналистически пропуск?

— Ами, от четири години не съм работил за вестник или списание. Вече пиша само книги. Но без пропуск никъде не те пускат. Никой не си прави труда да погледне датата.

— Почти никой — с усмивка го поправи Ти Джей.

Данс прелисти една от книгите. Беше за убийството на Петерсън в Калифорния отпреди няколко години. Ти Джей вдигна поглед от лаптопа си и обяви:

— Чист е, шефке. Поне няма предишни задържания. Снимката от управлението по моторните средства е същата.

— Пиша книга. Имам договор. Можете да проверите.

Каза им името на издателя си в Манхатън. Данс телефонира и разговаря с жена, чиято първа реакция бе: „Ох, по дяволите, в какво пак се е забъркал Мортън?“ Тя потвърди, че имат договор за нова книга за Пел.

— Свали му белезниците — нареди Данс на Ти Джей.

О’Нийл попита:

— За какво ще пишете?

— Това ще е книга, каквато досега не е излизала. Няма да е за убийствата. Такава вече има. Ще бъде за жертвите на Даниел Пел. За това какъв живот са водели преди престъпленията, а за онези, които са оцелели — как живеят сега. Вижте, повечето документални книги и филми са фокусирани върху самия убиец и престъплението — кръвта, ужасите. Евтини сензации. Мразя ги. Книгата ми ще е за Тириса Кройтън — оцелялото момиче, роднините и приятелите на семейството. Заглавието ще е „Спящата кукла“. Така наричаха Тириса. Ще напиша и за жените, които Пел е наричал „Семейството“, на които е промивал мозъците. Също и за другите му жертви. Като се замислиш, те са стотици. За мен едно жестоко престъпление е като да хвърлиш камък в езеро. Вълните на последствията могат да се разпространяват вечно.

Говореше разпалено като проповедник.

— На този свят има толкова много насилие. То ни залива и претръпваме. Бога ми, войната в Ирак? Газа? Афганистан? Колко снимки на взривени коли, колко сцени с разплакани майки сте видели, докато престанат да ви правят впечатление?

Като военен кореспондент отразявах събитията в Близкия изток, Африка, Босна и претръпнах. Няма нужда да бъдете там лично, за да ви се случи. Същото става, когато сте в хола и гледате новините или пък жестоки филми — когато от насилието няма последствия. Ако обаче искате мир, ако искате насилието и войните да спрат, хората трябва да изпитат точно това — последствията. Не да гледате разкъсани тела, трябва да се взрете в хората, чийто живот завинаги преобърнат от злото.

Отначало смятах да пиша само за случая „Кройтън“, но после открих, че Пел е убил и друг човек — Робърт Херън. Искам да включа всички, които са пострадали от това убийство, приятели, близки. Сега разбирам, че двама надзиратели също са били убити.

Усмихваше се, но това беше тъжна гримаса и Катрин Данс си даде сметка, че и тя като майка си понякога се усмихва, докато разследва изнасилвания, побои и убийства.

— Това добавя нова линия в сюжета. — Негъл описа широк кръг с ръка. — Много по-трудно е да откриеш жертвите и потърпевшите от старо престъпление. Херън е бил убит преди десетина години…

Гласът му заглъхна, той се намръщи и внезапно очите му заблестяха:

— Чакай, чакай… Божичко, Пел не е имал нищо общо със смъртта на Херън, нали? Признал е, за да се измъкне от „Капитола“ и да избяга оттук.

— Нищо не се знае — предпазливо отговори Данс. — Още работим по случая.

Негъл не й повярва:

— Фалшифицирал е улики, нали? Или е накарал някой да лъжесвидетелства. Обзалагам се, че е било така.

С нисък, равен глас Майкъл О’Нийл каза:

— Не искаме да се разпространяват слухове, които могат да попречат на разследването.

Когато полицаят от шерифството изречеше нещо с такъв глас, хората обикновено се стъписваха.

— Добре. Нищо няма да разгласявам.

— Ще сме ви благодарни — отново заговори Данс. — Господин Негъл, имате ли информация, която би могла да ни е от полза? Къде може да е отишъл Даниел Пел, какво може да е замислил? Кой му помага?

С корема, оредялата коса и добродушния си смях Негъл приличаше на застаряващ елф. Той подръпна нагоре панталоните си и отговори:

— Нямам представа. Съжалявам. Започнах да работя по книгата преди около месец. Досега само разучавах основните факти.

— Споменахте, че искате да пишете и за жените от „Семейството“ на Пел. Свързахте ли се с тях?

— С две. Попитах ги дали ще ми дадат интервю.

— Излезли ли са от затвора? — поинтересува се О’Нийл.

— О, да. Не са участвали в убийствата на Кройтънови. Получили са леки присъди, главно за лъжесвидетелстване.

О’Нийл завърши мисълта на Данс:

— Възможно ли е някоя от тях или и двете да са му помогнали при бягството?

Той се замисли.

— Не ми се вярва. И двете смятат, че познанството с Пел е най-лошото, което е могло да се случи в живота им.

— За кои говорите?

— Ребека Шефилд. Живее в Сан Диего. А Линда Уитфийлд е в Портланд.

— Имат ли нови провинения?

— Мисля, че не. Не съм намерил полицейски сведения за нещо такова. Линда живее с брат си и жена му. Работи в местната църква. Ребека има консултантска фирма за дребни предприятия. Останах с впечатлението, че са загърбили миналото си.

— Имате ли телефонните им номера?

Писателят прелисти дебелия си бележник. Почеркът му беше едър и неравен, бележките му заемаха по няколко листа.

— В „Семейството“ е имало и трета жена — отбеляза Данс, спомняйки си информацията, която бе издирила преди разпита.

— Саманта Маккой. Преди година е изчезнала. Ребека каза, че си сменила името и се преместила. Изглежда, че не е издържала да я сочат като едно от „момичетата на Даниел“. Направих разследване, но още не съм я открил.

— Някакви следи?

— Според Ребека е някъде по западното крайбрежие, но не знае повече.

Данс се обърна към Ти Джей:

— Намерете я. Саманта Маккой.

Къдрокосият агент се оттегли в ъгъла на стаята. Той също приличаше на елф, замисли се Данс.

Негъл намери номерата на двете жени и тя ги записа. Обади се на Ребека Шефилд в Сан Диего.

— „Женска инициатива“ — чу се женски глас с лек испански акцент. — Какво обичате?

След няколко минути Данс вече говореше със собственичката на фирмата, делова жена с нисък, дрезгав глас. Агентката обясни за бягството на Пел.

Ребека Шефилд остана шокирана.

— Мислех, че лежи в изключително сигурен затвор — изрече гневно.

— Не избяга оттам, а от ареста на съда.

Данс попита дали другата жена има представа къде може да е отишъл Пел, кой може да е съучастникът му, дали има приятели, с които ще се опита да се свърже.

Ребека не знаеше. Каза, че влязла в „Семейството“ няколко месеца преди убийствата на Кройтънови, но съобщи, че преди месец й се обадил някой, който се представял за писател.

— Предположих, че наистина е такъв, но може да е свързан по някакъв начин с бягството. Първото му име беше Мъри или Мортън. Мисля, че записах номера му някъде.

— Няма проблем. При нас е. Проверихме го.

Ребека не можа да им каже нищо повече за Саманта Маккой. Накрая разтревожено добави:

— Тогава, преди осем години, не го предадох, но помогнах на полицията. Мислите ли, че съм в опасност?

— Не мога да кажа. Но ви препоръчвам да се свържете с полицията в Сан Диего.

Данс й даде номерата на КБР и мобилния си телефон, жената обеща да си помисли за други, които биха могли да помагат на Пел или да знаят къде е.

Полицайката затвори и отново вдигна слушалката. Набра втория номер, който се оказа на една църква в Портланд. Свърза се с Линда Уитфийлд, която също не беше чула новината. Реакцията й бе съвсем различна: мълчание, прекъснато от неразбираемо мърморене. Данс успя да долови само „мили Боже“.

Жената се молеше. Гласът й заглъхна, може би затвори.

— Ало?

— Да, слушам ви.

Данс й зададе същите въпроси като на Ребека Шефилд.

Линда не беше чувала новини за Пел от години — макар че бяха поддържали връзка в течение на година и половина след убийствата на Кройтънови. Накрая престанала да му пише и оттогава не била получавала вести от него. Нямаше представа къде може да е Саманта Маккой, но и тя си спомни за обаждането на Мортън Негъл преди около месец. Агентката я увери, че знаят за него и са убедени, че не помага на Пел.

Линда нямаше представа къде може да е отишъл престъпникът. Не знаеше и кой може да е съучастникът му.

— Не знаем какво е намислил — каза й Данс. — Нямаме причини да смятаме, че сте в опасност, но…

— О, Даниел не би ми сторил нищо — побърза да каже жената.

— Все пак не е зле да уведомите местната полиция.

— Ще си помисля. Има ли телефон, на който мога да се обадя, за да разбера какво става?

— Нямаме, но журналистите подробно следят случая. Можете да научите подробности от новините веднага щом стане известно нещо.

— О, брат ми няма телевизор.

Нямал телевизор ли?

— Е, ако има нещо важно, ще ви се обадя. И ако вие се сетите за нещо, можете да ме намерите на този номер.

Данс й даде номера си и затвори.

След малко началникът й Чарлс Овърби влезе.

— Пресконференцията мина добре, струва ми се — обяви той. — Зададоха няколко неудобни въпроса. Както винаги. Но се справих, трябва да отбележа. С едни гърди сме пред тях. Гледахте ли?

Кимна към телевизора в ъгъла. Никой не си беше направил труда да увеличи звука, за да чуят представянето му.

— Пропуснах я, Чарлс. Говорех по телефона.

— Кой е този? — попита Овърби.

Взираше се в Негъл, сякаш трябваше да го познава. Данс ги запозна и главният агент като че ли престана да вижда писателя.

— Нещо ново? — попита и погледна картата.

— Никой не е докладвал — отвърна Данс. Обясни, че се е свързала с две от жените, които са били в „Семейството“ на Пел. — Едната е в Сан Диего, другата е в Портланд, а сега издирваме третата. Знаем поне, че никоя от първите две не му е помагала.

— Защото им вярваш ли? — попита Овърби. — По гласа им ли позна?

Полицаите мълчаха, затова се наложи Данс да обясни на шефа си, че е пропуснал очевидното:

— Не вярвам някоя от тях да е заредила запалителната бомба и вече да е успяла да се прибере.

След кратка пауза той измърмори:

— Аха, обадила си се на домашните им телефони. Това не го беше споменала.

Катрин Данс, бивш репортер и съдебен съветник, имаше достатъчно богат опит в света на служебните отношения. Сведе очи и каза:

— Така е, Чарлс, не бях споменала. Извинявай.

Главният агент се обърна към О’Нийл:

— Тежък случай, Майкъл. Има много усложнения. Радвам се, че ни помагаш.

— За мен е удоволствие.

Чарлс Овърби беше в стихията си. Използва думата „помагам“, за да стане ясно кой командва, макар че КБР и шерифството носеха равна отговорност.

Поделяне на вината…

Началникът обяви, че се връща в главното управление, и излезе.

Данс се обърна към Мортън Негъл:

— Имате ли някаква информация за Пел, която мога да прегледам?

— Да, имам. Но защо вие?

— Може да ни помогне да придобием представа къде е отишъл — обясни О’Нийл.

— Ще ви дам копия. Не оригиналите.

— Добре — съгласи се тя. — По-късно ще изпратим човек да ги вземе. Къде работите?

Той бе наел къща в Монтерей.

Даде й адреса и телефонния номер, после понечи да затвори чантата си.

Данс погледна вътре.

— Чакайте.

Негъл забеляза, че гледа съдържанието. Усмихна се:

— С удоволствие.

— Моля?

Взе една от книгите си — „Сляпа вяра“, подписа я с театрален жест и й я подаде.

— Благодаря. — Тя остави книгата и посочи онова, което всъщност гледаше: фотоапарата. — Направихте ли някакви снимки тази сутрин? Преди пожара?

— О! — Той се усмихна за недоразумението. — Да, направих.

— Цифров ли е?

— Да.

— Може ли да ги видим?

Негъл взе фотоапарата и започна да натиска копчетата. Данс и О’Нийл се наведоха и се взряха в екранчето. Данс подуши нов афтършейв. Почувства се по-спокойна от близостта на колегата си.

Писателят започна да сменя снимките. Повечето бяха на хора, които влизаха в съда, имаше няколко пейзажа със сградата в мъглата.

На една от снимките двамата полицаи извикаха едновременно:

— Спри.

Снимката бе от алеята, която водеше към мястото на експлозията. Забелязаха човек, приклекнал зад една кола. Само главата и раменете се виждаха. Носеше синьо яке, шапка с козирка и тъмни очила.

— Виж ръката му.

Данс кимна. Ръката на човека беше извита назад, сякаш дърпаше куфар на колелца.

— Записан ли е часът на снимката?

Негъл погледна дисплея.

— Девет и двайсет и две.

— Всичко съвпада — обяви Данс, като си спомни предполагаемото време на залагане на бомбата, което пожарникарите бяха определили.

— Можете ли да увеличите снимката?

— Не на фотоапарата.

Ти Джей каза, че може да го направи на компютъра си. Негъл му даде чипа и Данс изпрати колегата си в главната квартира на КБР, като му напомни:

— И да издириш Саманта Маккой. Също и лелята. В Бейкърсфийлд.

— Слушам, шефке.

Рей Каранео още беше навън, търсеше свидетели, но Данс смяташе, че съучастникът вече се е махнал. След като Пел вероятно бе успял да заобиколи блокадите, нямаше причина да се навърта наоколо. Затова изпрати и Каранео в централата.

— Ще отида да направя копията — обеща Негъл. — О, и не забравяйте това. — Подаде й книгата. — Ще ви хареса.

Когато той излезе, Данс измърмори:

— Да, при толкова свободно време, което имам.

И я подаде на О’Нийл за колекцията му.

9.

По обяд на терасата пред магазина за хранителни стоки „Хол Фуудс“ в монтерейския търговски център „Дел Монте“ седеше млада жена.

Мъглата изтъняваше и на небето бавно се очертаваше бледият слънчев диск.

В далечината се чуваха сирени, наблизо гукаше гургулица, изсвири клаксон, заплака дете, после — смях. Джени Марстън си помисли: „Ангелски песни, ангелски песни…“

Прохладният въздух ухаеше на бор. Нямаше вятър. Въздухът беше прозрачен. Типичен ден за калифорнийското крайбрежие, но всички възприятия сякаш бяха по-силни.

Така е, когато си влюбена и чакаш приятеля си.

Очакване…

Джени си спомни една стара песен. Майка й я пееше от време на време с пресипнал глас на пушачка, малко фалшиво, понякога завалено.

Русата жена (автентична калифорнийска блондинка) отпи глътка кафе. Беше скъпо, но хубаво. Този магазин не беше по вкуса й (двайсет и четири годишната жена, която работеше на половин ден във фирма за кетъринг, предпочиташе евтините супермаркети), но бе добро място за среща.

Тя носеше тесни дънки, светлорозова блуза, а под тях червен сутиен „Виктория Сикрет“ и бикини. Също като кафето, бельото бе лукс, който трудно можеше да си позволи. За някои неща обаче си струваше да се охарчиш. (Освен това, размишляваше Джени, дрехите всъщност бяха един вид подарък — за гаджето й.)

Това я накара да се замисли за други глезотии. Потърка носа си, почеса месестия му връх.

„Стига“ — рече си тя.

Но не спря. Продължи да го чеше.

„Ангелски песни…“

Защо не го срещна година по-късно? Щеше да си е оправила лицето и да е красива. За носа и гърдите си поне можеше да направи нещо. Искаше й се да можеше да оправи и тесните рамене или момчешкия си ханш, но тази операция бе извън възможностите на способния доктор Гинсбърг.

„Каква си хилава, хилава… Колко ядеш! Два пъти колкото мен, пък я се виж! Бог те е изпратил, за да ме изпита.“

Гледайки навъсените домакини, които бутаха колички с покупки към минивановете си, Джени се почуди: „Обичат ли съпрузите си?“ Едва ли бяха хлътнали, колкото тя по гаджето си. Дожаля й за тях.

Допи кафето и се върна в магазина, заразглежда едрите ананаси, марулите със страна форма, безупречно подредените пържоли и котлети. Най-дълго се задържа пред щанда за хляб и закуски. Не беше гладна и не смяташе да купува нищо — беше твърде скъпо. Просто не можеше да седи на едно място.

„Така трябваше да те нарека: Джени Стой-мирна. За бога, момиче. Седни!“

Продукти, стройни редици пържоли…

Жени с досадни съпрузи…

Запита се дали любовта, която изпитваше към приятеля си, бе толкова силна, защото беше отскоро. Щеше ли да отслабне с времето? Имаше обаче един факт в тяхна полза — бяха вече големи. Това не беше глупава тийнейджърска авантюра. Те бяха зрели хора. Но най-важна бе духовната им връзка, каквато толкова рядко можеш да срещнеш. Всеки отлично знаеше как се чувства другият.

„Сигурно любимият ти цвят е зелен — бе писал в първото си писмо. — Обзалагам се, че спиш с юрган, зелен като тревата. Това те успокоява.“

Божичко, колко беше прав. Тя спеше с одеяло, не с юрган. Но наистина бе тревистозелено. Каква интуиция имаше този човек!

Изведнъж нещо я накара да спре. Заслуша се в някакъв разговор наблизо. Две отегчени от живота домакини бяха намерили с какво да разсеят скуката.

— Някой е загинал. В Салинас. Станало е съвсем наскоро.

Салинас ли?

— О, избягалият затворник, нали? Да, току-що чух по новините.

— Дейвид Пел, не… Даниел. Точно така.

— Абе, той не беше ли син на Чарлс Менсън или нещо такова?

— Не знам. Но чух, че няколко души били убити.

— Не, не е син на Менсън. Само се нарича така.

— Кой е Чарлс Менсън?

— Шегуваш ли се? Как не знаеш? Не помниш ли Шарън Тейт?

— Кой?

— Чакай, кога си родена?

Джени се приближи до жените:

— Извинете, за какво говорите? Избягал затворник ли?

— Да, от затвора в Салинас. Не чухте ли новините? — попита една от жените, като се втренчи в носа й.

На Джени не й дремеше.

— Казахте, че някой е загинал, така ли?

— Някой от надзирателите. После беглецът отвлякъл някого и също го убил, доколкото чух.

Не знаеха друго.

Със запотени длани, с разтуптяно сърце, Джени се обърна и се отдалечи. Провери телефона си. Приятелят й се беше обадил преди известно време, но оттогава — нищо. Нямаше съобщение. Тя се опита да му се обади. Не вдигаше.

Джени се върна при тюркоазния форд „Тъндърбърд“. Включи радиото на новинарската станция и завъртя огледалото към себе си. Извади гримовете от чантичката си.

Няколко души били убити…

„Не се безпокой“ — каза си. Започна внимателно да се гримира, както я учеше майка й. Това беше едно от хубавите неща, които жената бе направила за нея. „Сложи светло тук, тъмно тук — трябва да направим нещо с тоя нос. Заглади го, намажи го. Добре.“

При майка й обаче хубавото можеше да изчезне за миг.

Всичко изглеждаше добре, докато не сбъркаш.

„Абе, какво правиш? Повтори пак. Приличаш на курва!“

* * *

Даниел Пел излезе от малкия покрит паркинг зад една обществена сграда в Монтерей и спокойно закрачи по тротоара.

Наложи се да зареже хондата на Били по-рано от заплануваното. По новините чу, че полицията е намерила камиона от „Уърлдуайд Експрес“, което означаваше, че може би са се досетили за леката кола. Бе успял да се промъкне през блокадите точно навреме.

Какво мислиш за това, Катрин?

Вървеше с наведена глава. Не се страхуваше да върви открито сред хората, все още нямаше опасност. Никой не очакваше да го види тук. Освен това изглеждаше различно — с цивилни дрехи и обръснат. След като заряза колата на Били, мина през задния двор на един мотел и претърси кофите за боклук. Намери използвано ножче за бръснене и шишенце от безплатния лосион в стаите. Клекна зад контейнера и се обръсна.

Лекият ветрец галеше лицето му и той подуши нещо във въздуха: миризма на океан и водорасли. За пръв път от години. Обожаваше този аромат. В „Капитола“ до него достигаше само въздухът, който пускаха през климатичната или отоплителната инсталация, а той не мирише на нищо.

Наблизо мина патрулна кола.

Дръж се спокойно…

Пел вървеше с равномерни крачки, не се оглеждаше, не се отклоняваше от набелязания път. Промяната в поведението привлича внимание. Освен това само вреди — дава на хората информация за човека. Могат да се досетят какво означава промяната и да го използват срещу него.

Точно това се беше случило в стаята за разпити.

Катрин…

Пел внимателно бе планирал разпита. Ако всичко минеше, без да събуди подозрения, щеше да измъкне някаква информация от разпитващия, например колко надзиратели има в сградата на съда и къде са разположени.

За негова изненада обаче тя почти отгатна плана му.

„Да помислим сега за портфейла. Откъде може да е дошъл?…“

Затова го принуди да промени плана си. И то бързо. Бе положил всички усилия, но пронизителната аларма му подсказа, че се е досетила. Ако беше подранила с пет минути, щяха да го върнат в затворническия микробус. Планът му щеше да се провали.

Катрин Данс…

По улицата бързо мина друга полицейска кола.

Пак не му обърнаха внимание и Пел продължи по пътя си. Знаеше обаче, че час по-скоро трябва да се махне от Монтерей. Влезе в оживен открит търговски център. Заоглежда магазините: „Мейсис“, „Мервинс“, магазинчета за бонбони, книги (обожаваше да чете, изяждаше ги с кориците — колкото повече знаеш, толкова по-голяма власт имаш), видеоигри, спортна екипировка, евтини дрехи и още по-евтини бижута. Беше претъпкано, юни — много училища бяха свършили учебната година.

От един магазин излезе девойка с чанта през рамо. Под якето й се виждаше прилепнала по тялото червена фланелка без ръкави. Един поглед и балонът в него започна да расте. (Преди време успя да заплаши един съкилийник, подкупи надзирателя и уреди жената на другия затворник да го посети. Беше много, много отдавна…)

Загледа се в девойката, тръгна на няколко крачки зад нея, наслаждаваше се на косата й, на извивката на бедрата й под тесните дънки, опита се да долови аромата й, да се приближи, за да се отърка в нея, когато се разминат, което, разбира се, си беше чисто сексуално насилие, като да те завлекат в някой тъмен вход и да те заплашат с нож, за да се съблечеш.

Изнасилването е в самото желание, Даниел Пел го знаеше.

Добре, но тя влезе в друг магазин и завинаги изчезна от живота му.

„Ще ми липсваш, скъпа“ — помисли си.

На паркинга видя синьо-зелен форд „Тъндърбърд“. Вътре седеше жена и разресваше дългата си руса коса. Ох…

Той се приближи. Имаше месест нос и беше хилава, нямаше много с какво да се похвали. Това обаче не попречи на балона да расте, десет пъти, сто… Заплашваше да се пръсне.

Даниел Пел се огледа. Наоколо нямаше никого.

Тръгна между колите.

* * *

Джени Марстън разреса косата си. С тази част от тялото си се гордееше най-много. Косата й бе лъскава, гъста и когато тя завъртеше глава, се разсипваше като на фотомодел в реклама на шампоан. Отново нагласи огледалото. Изключи радиото. Поглади носа си, месестия му връх…

„Стига!“

Посегна към вратата, но изписка. Тя се отвори сама.

Джени се вцепени, втренчи се уплашено в жилавия мъж, който стоеше приведен до колата.

За няколко секунди никой от двамата не помръдна. После той отвори вратата.

— Прекрасна си, Джени Марстън. По-хубава, отколкото си те представях.

— О, Даниел.

В бурята от емоции — страх, облекчение, чувство за вина — Джени Марстън не се сети какво друго да каже. Със затаен дъх изскочи от колата и се хвърли в прегръдките на приятеля си, затрепери от радост и го притисна толкова силно, че от устата му се чу тихо, продължително свистене от излизащия въздух.

10.

Качиха се във форда и тя притисна главата си до врата на Даниел, докато той внимателно оглеждаше паркинга и близката улица.

Джени се замисли колко труден бе последният месец, през който изградиха тази връзка с имейли, редки телефонни разговори и фантазията си, без да е в състояние да види любимия си на живо. Знаеше обаче, че тази любов от разстояние е по-силна. Чувстваше се като онези жени, които чакат съпрузите си по време на войната. Спомняше си как майка й говореше за баща й във Виетнам. Разбира се, по-късно научи, че всичко е било лъжа, но това не омаловажаваше голямата истина: любовта бе преди всичко духовна връзка, сексът беше на второ място. Чувствата й към Даниел Пел се различаваха от всичко, което бе изпитвала преди.

Окриляващи.

Също и малко плашещи.

В очите й напираха сълзи. „Не, не, спри. Не плачи. Няма да му хареса, ако заплачеш. Мъжете се вбесяват от сълзи.“

Той обаче я попита нежно:

— Какво има, красавице?

— Просто съм страшно щастлива.

— Хайде, разкажи ми.

Не беше ядосан. Тя се подвоуми, после каза:

— Ами, чудех се. Говорих с едни жени. В магазина. После пуснах новините. Чух… някой бил обгорял тежко. Някакъв полицай. И двама души били убити с нож.

Даниел бе поискал ножа само за да сплаши надзирателите. Не искаше да нарани никого.

— Какво? — избухна той. Погледна я сурово със сините си очи.

„Не, не, какво правиш? — трескаво си помисли Джени. — Ти го ядоса! Защо му задаваш такива въпроси? Всичко прецака!“ Сърцето й се сви, идеше й да заплаче.

— Пак го направиха! Винаги става така! Когато тръгнах, никой не беше пострадал. Толкова внимавах! Избягах през аварийния изход, както бяхме планирали, и затворих вратата. — Той кимна. — Знам… да. В съседната килия имаше други затворници. Искаха да ги пусна, но не го направих. Сигурно са се разбунтували и надзирателите са се опитали да ги усмирят. Така са загинали двамата. Обзалагам се, че някой от онези е имал нож. Самоделен, някои си правят.

— В килията ли?

— Да. Така ще да е станало. А пък ако някой се е изгорил, сигурно не е внимавал. Добре огледах района. Когато се измъкнах, навън нямаше никого. Как ще убия трима души съвсем сам? Това е смехотворно. Полицията и журналистите обаче искат да ме натопят. Както става винаги. — Слабото му лице беше почервеняло. — Лесна мишена съм за тях.

— Както е станало с онова семейство преди осем години — тихо вметна тя с надеждата, че ще го успокои.

Даниел й беше разказал, че с негов приятел отишли у Кройтънови, за да обсъдят една своя идея с компютърния гений. Когато стигнали обаче, се оказало, че приятелят му бил намислил нещо съвсем друго — да ограби хората. Зашеметил Даниел и започнал да убива. Даниел дошъл на себе си и се опитал да го спре. Накрая се наложило да убие приятеля си при самозащита.

— Хвърлиха вината върху мен, защото, както се сещаш, много мразят, ако убиецът умре. Някой влиза в училище, застрелва цял куп ученици и после се самоубива. Полицията иска злосторникът да остане жив. Иска някой да бъде наказан. Такава е човешката природа.

Прав беше, замисли се Джени. Тя се поуспокои, но още се боеше, че го е ядосала.

— Извинявай, мили. Не трябваше да казвам нищо.

Очакваше да й каже да мълчи, дори да слезе от колата и да се махне, но за нейно удивление Даниел се усмихна и я погали по косата.

— Можеш да ме питаш за каквото поискаш.

Тя пак го прегърна. Почувства сълзи върху бузата си и ги избърса. Гримът й се размаза. Тя се отдръпна и се втренчи в пръстите си. О, не! Какво направи! Искаше да е красива за него.

Страхът се върна, по-силен.

„О, Джени, с такава коса ли ще ходиш? Сигурна ли си, че го искаш?… Не искаш ли бретон? Той ще закрие това високо чело.“

Ами ако не оправдае очакванията му?

Даниел Пел притисна лицето й между силните си длани.

— Мила, ти си най-красивата жена. Дори нямаш нужда от грим.

Сякаш четеше мислите й. Тя пак заплака.

— Страхувах се, че няма да ме харесаш.

— Не те харесвам, красавице, обичам те. Спомняш ли си имейлите ми?

Джени си спомняше всяка дума, написана от него. Вгледа се в очите му:

— Ох, ти си такъв прекрасен човек…

Притисна устни в неговите. Макар че във фантазиите си правеше секс с него поне по веднъж на ден, това бе първата им целувка. Почувства допира на зъбите му, езика му. Останаха вкопчени в тази страстна прегръдка сякаш цяла вечност, макар че може би не продължи повече от няколко секунди. Джени бе загубила представа за времето. Искаше да се слеят в едно, притисна се още по-силно до него.

Любовта завладява най-напред душите, но скоро и телата трябваше да се включат. Тя прокара ръка по голия му мускулест крак.

Даниел се засмя:

— Знаеш ли какво, красавице, може би не е зле първо да се махнеш оттук.

— Разбира се, както кажеш.

— У теб ли е телефонът, на който ти се обаждах?

Даниел я беше накарал да купи три телефона с предплатени карти, като плати в брой. Тя му даде онзи, на който й се беше обадил малко след бягството си. Той го разглоби, извади батерията и СИМ картата. Хвърли ги в близкото кошче и се върна при колата.

— Ами другите?

Тя ги извади. Даниел й даде единия, а другия прибра в джоба си.

— Трябва… — започна той, но съвсем наблизо запищя сирена.

Двамата застинаха.

„Ангелски песни“ — помисли си Джени. Повтори тази своя мантра за късмет още десетина пъти.

Сирената се отдалечи и заглъхна.

— Да тръгваме, красавице.

Тя кимна в посоката, накъдето се бяха отдалечили сирените:

— Могат да се върнат.

Даниел се усмихна:

— Това не ме притеснява. Искам по-скоро да останем сами.

Тръпки на очакване преминаха по гърба на Джени. Беше почти болезнено.

* * *

Регионалната централа на Калифорнийското бюро за разследване, където работеха десетина агенти, беше двуетажна съвременна сграда край шосе №68, която с нищо не се отличаваше от околните постройки: функционални квадратни конструкции от стъкло и камък, в които се помещаваха лекарски кабинети, адвокатски кантори, архитектурни ателиета, компютърни фирми и други подобни. Външното оформление беше грижливо изпипано и скучно, паркингите — почти празни. Наблизо се издигаха ниски хълмове, които сега бяха яркозелени благодарение на скорошния дъжд. По-често пейзажът бе кафяв като Колорадо през сухия сезон.

Самолет на „Юнайтид Експрес“ се спусна рязко, прелетя ниско над сградите и се скри зад дърветата, преди да кацне на монтерейското летище.

Катрин Данс и Майкъл О’Нийл бяха в заседателната зала на приземния етаж, точно под нейния кабинет. Стояха един до друг и гледаха голяма карта, на която бяха означени местата на блокадите — този път с цветни кабарчета, не с ентомологични лепенки. Все още не бяха открили хондата на шофьора от куриерската агенция и охраняваният периметър бе разширен със стотина километра.

Катрин Данс погледна суровото лице на О’Нийл и прочете в него решителност и тревога. Познаваше го добре. Бяха се запознали преди години, когато тя работеше като консултант по избиране на съдебни заседатели — наблюдаваше кандидатите при предварителното интервю и съветваше адвокатите кого да изберат и кого да отхвърлят. Прокуратурата я бе наела да избере съдебните заседатели по делото РИКО, в което О’Нийл беше главен свидетел. (Странно, но с покойния си съпруг се запозна при подобни обстоятелства, като репортерка, отразяваща едно дело в Салинас, на което той свидетелстваше за обвинението.)

Данс и О’Нийл бяха станали близки приятели. След като реши да работи в полицията и получи работа в регионалното управление на КБР, те често си сътрудничеха. Бившият й началник Стан Фишбърн бе единият й наставник, О’Нийл — другият. За шест месеца научи от него повече за воденето на разследвания, отколкото за цялото си официално обучение. Добре се допълваха. Мълчаливият и сдържан детектив предпочиташе класическите полицейски методи, като криминалистика, работа под прикритие, наблюдение и използване на информатори, докато Данс бе специалист по разпитите на престъпници, свидетели и жертви.

Добре съзнаваше, че нямаше да е на сегашната си работа без помощта на О’Нийл и без чувството му за хумор и търпението му (и всякакви малки услуги, например да я подсети да вземе лекарство против морска болест, преди да се качи на яхтата му).

Въпреки че методите и качествата им бяха различни, те имаха почти еднакъв начин на мислене и често бяха на една вълна. Удивляваше я, че макар да гледаше картата, той като че ли отгатваше мислите й.

— Какво има? — попита О’Нийл.

— В какъв смисъл?

— Нещо те притеснява. Не само това, че ти си големият шеф тук.

— Да.

Тя се замисли. Ето още едно качество на О’Нийл — той често я принуждаваше да сложи обърканите си мисли в ред, преди да заговори.

— Имам лошо предчувствие за Пел — отговори след малко. — Останах с впечатление, че животът на надзирателите не означава нищо за него. И Хуан. И онзи шофьор от куриерската служба… Сигурно и него е убил.

— Да, вероятно… Мислиш ли, че Пел иска да убива?

— Не, не е задължително. Просто е готов да убие, стига това да послужи за целите му, дори за някаква дреболия. В известен смисъл това е по-страшно, защото е по-трудно да предвидим действията му. Но да се надяваме, че греша.

— Ти никога не грешиш, шефке — отбеляза Ти Джей, който тъкмо влизаше.

Носеше лаптоп, който остави на очуканата маса под надпис „Най-издирвани в Калифорния“. Отдолу бяха десетте победители в конкурса, отразяващи етническия състав на щата: мексиканци, бели, азиатци и чернокожи, в този ред по численост.

— Откри ли Маккой и лелята на Пел?

— Още не. Хората ми работят по задачите. Вижте това.

Ти Джей нагласи екрана, за да виждат. Тримата се струпаха около компютъра, на чийто монитор се виждаше уголемената снимка от фотоапарата на Мортън Негъл. В по-едър мащаб и по-ясна, сега на нея се виждаше човек с дънково яке на паркинга, където бе избухнал пожарът. Влачеше голям черен куфар.

— Жена ли е? — попита О’Нийл.

Можеха да съдят за височината й, като я сравнят с автомобилите наоколо. На ръст изглеждаше колкото Данс, около метър и шейсет и седем. По-слаба. Шапката и слънчевите очила закриваха лицето й, но през прозореца на колата се виждаше ханш, малко по-широк, отколкото би бил тазът на мъж с тази височина.

— Тук проблясва нещо. Виждате ли? — Ти Джей посочи екрана. — Обица.

Данс погледна дупката на неговото ухо, където от време на време носеше диамантена или метална обица.

— Статистически е по-вероятно — защити Ти Джей предположението си.

— Добре. Съгласна съм.

— Блондинка, около метър и шейсет и пет — обобщи О’Нийл.

— Около петдесет килограма — добави Данс.

Нещо й хрумна. Обади се на Рей Каранео в кабинета и го накара да слезе.

Той се появи след няколко минути.

— Агент Данс?

— Върни се в Салинас. Говори с управителя на „Ю мейл ит“. — Съучастничката най-вероятно бе проверила разписанието на доставките от „Уърлдуайд Експрес“. — Виж дали някой ще си спомни жена, отговаряща на това описание. Ако си спомни, съставете портрет на ЕЛИС.

Електронната идентификационна система на лицето е компютърна версия на класическия фоторобот, който детективите използват за съставяне на портрети на заподозрените по описания на очевидци.

— Слушам, агент Данс.

Ти Джей натисна няколко копчета на лаптопа, за да отпечата снимката на безжичния принтер в кабинета си. Каранео щеше да я вземе оттам.

Телефонът иззвъня.

— Ало.

Той проведе кратък разговор, по време на който си водеше записки.

— Обичам те, сладка — завърши и затвори. — Служителката от статистическото бюро в Сакраменто. Б-р-и-т-н-и. Обожавам това име. Много е сладка. Дори твърде сладка за мен. Да не говорим, че между нас нищо не може да се получи.

Данс вдигна вежда — по правилата на кинесиката това се интерпретираше като „Давай по същество“.

— Помолих я да потърси изчезналата жена от „Семейството“, с главно С. Преди пет години Саманта Маккой се преименувала на Сара Монро. Сигурно не й се е наложило да сменя монограмите на бельото си. Преди три години се омъжила за някой си Роналд Старки. Тук вече се получава проблем с монограмите. Както и да е, живеят в Сан Хосе.

— Сигурно ли е, че е същата Маккой?

— Истинската Маккой, имаш предвид. Очаквах да попиташ. Да. Слава на доброто старо социално осигуряване.

Данс се обади на служба „Справки“ и взе адреса и телефонния номер на Роналд и Сара Старки.

— Сан Хосе — измърмори О’Нийл. — Това е достатъчно близо.

За разлика от другите две жени от Семейството, с които Данс вече говори, Саманта беше имала възможност да заложи запалителната бомба сутринта и след не повече от час и половина да си бъде пак вкъщи.

— Работи ли? — попита Данс.

— Не проверих. Ще се обадя пак, ако искаш.

— Искаме — каза О’Нийл.

Ти Джей не му беше подчинен и в ясно установената йерархия на полицейските служби КБР стоеше над шерифството, но желанието на Майкъл О’Нийл беше като заповед от Катрин Данс. Дори повече.

След няколко минути Ти Джей се върна и съобщи, че според данъчната служба Сара Старки работи в малко издателство за учебна литература в Сан Хосе.

— Какво ще правиш? — поинтересува се О’Нийл. — Не трябва да се досети, че подозираме нещо.

— О, ще излъжа.

Обади се от телефон със закодиран номер.

— Ало. Обаждам се от бутик „Камино“. Получихме поръчка за Сара Старки, но куриерът ни твърди, че тази сутрин я е нямало. Знаете ли кога ще дойде на работа?

— Сара ли? Станала е грешка. Тя е тук от осем и половина.

— Наистина ли? Пак ще говоря с шофьора. Може би е по-добре да й изпратим поръчката вкъщи. Ще ви бъда благодарна, ако не й казвате нищо. Изненада е. — Данс затвори. — Цяла сутрин е била там.

Ти Джей изръкопляска:

— „Оскар“ за най-сполучлива лъжа от полицай получава…

О’Нийл се намръщи.

— Не одобряваш ли подривните ми методи? — попита Данс.

С типичния си ироничен тон той отговори:

— Напротив, просто сега ще трябва да й изпратим нещо. Секретарката ще те изпорти. Ще й каже, че има таен обожател.

— Така е. Ще й изпратим един от онези букети от балони с надпис: „Поздравления, не сте заподозряна.“

Секретарката на Данс — Мери-Елън Кресбах — ниска делова жена — донесе кафе за всички. (Данс никога не й поръчваше кафе, тя сама се сещаше.) Имаше три деца и обичаше да носи високи токчета, екстравагантни прически и ярък лак.

Полицаите й благодариха. Данс отпи глътка от превъзходното кафе. Съжали, че Мери-Елън не донесе и от бисквитите, които бяха на бюрото й. Завиждаше й на уменията да съчетае функциите на грижовна домакиня и най-добрата секретарка, която агентката някога е имала.

Данс забеляза, че жената не бърза да излезе.

— Не знам дали трябваше да ти казвам, но Брайън се обади.

— Така ли?

— Опасява се, че може да не си получила съобщението му от петък.

— Ти ми го предаде.

— Да, но не му казах. Това е.

Чувствайки погледа на О’Нийл, Данс отговори:

— Добре, благодаря.

— Искаш ли номера му?

— Имам го.

— Добре.

Секретарката стоеше упорито пред шефката си. Моментът беше деликатен. Данс не искаше да говори за Брайън Гъндерсън. Телефонът я спаси.

Тя вдигна, послуша за няколко секунди, сетне каза:

— Веднага изпрати някого да го доведе.

11.

Едрият мъжага с униформа на затворнически надзирател седеше от другата страна на бюрото й — груба канцеларска мебел, върху която бяха разпръснати химикалки, лампа, различни сувенири и снимки: на двете й деца, на Данс с красив прошарен мъж, на родителите й и две кучета, всяко от които в компанията на един от малчуганите. Върху евтиния ламинат бяха натрупани и десетина папки.

— Ужасно е — каза Тони Уотърс, главен надзирател в затвора „Капитола“. — Не мога да ви опиша.

Данс долови следи от югоизточен акцент в разтревожения му глас. Полуостров Монтерей привлича хора от целия свят.

Данс и Уотърс бяха сами. Майкъл О’Нийл проверяваше резултатите от лабораторните изследвания на уликите от местопрестъплението.

— Вие бяхте отговорник на крилото, когато Пел е дошъл в затвора, така ли? — попита тя.

— Точно така.

Пълен и с отпуснати рамене, Уотърс седеше приведен напред. Беше около петдесетте, прецени Данс.

— Пел споменавал ли е къде може да отиде?

— Не, госпожо. Мъча се да си спомня, откакто научих какво е станало. Това е първото, което ми хрумна, когато чух. Седнах и си припомних всичко, което е говорил през последната седмица и нещо. Но не, нищо. Първо, Даниел не говореше много. Поне не пред нас, надзирателите.

— Стоеше ли в библиотеката?

— Много. Постоянно четеше.

— Може ли да се разбере какво?

— Не се записва и затворниците не могат да изнасят книги.

— Посетители?

— Никой през последната година.

— Телефонни разговори? Води ли се отчет?

— Да, госпожо. Но не се записват. — Той се замисли. — Не му се обаждаха много. Главно репортери с молби за интервю. Той обаче на никого не звънеше. Може би на няколко пъти е говорил с леля си. Не си спомням други.

— Ползвал ли е компютър, електронна поща?

— На затворниците не се разрешава. Имаме за нас, разбира се. Намират се в специални помещения — контролни зони. Мерките са много строги. Знаете ли, помислих си за това и ако е имал връзка с някого отвън…

— Със сигурност е имал — изтъкна Данс.

— Да. Значи може би е станало чрез друг затворник, който е излязъл на свобода. Трябва да проверите тази следа.

— Дойде ми наум. Разговарях с директорката ви. Каза ми, че през последния месец са били пуснати само двама и надзорниците им са ги проверили тази сутрин. Може да са предали послание на всекиго. Сега проверяваме тази възможност.

Уотърс не беше донесъл нищо, затова Данс попита:

— Не получихте ли искането ни за всички вещи от килията му?

Надзирателят се умърлуши. Поклати глава и сведе очи.

— Получихме го, госпожо, но беше празна. Нямаше нищо. От няколко дни е празна. — Вдигна поглед, стисна устни, сякаш се двоумеше. Пак сведе очи и добави: — Не го усетих.

— Какво не сте усетили?

— Работил съм в „Сан Куентин“, „Соледад“ и „Ломпок“ и в още пет-шест затвора. Научаваме се да забелязваме разни неща. Вижте, ако се готви нещо сериозно, килията на затворника се променя. Изчезват разни неща. Понякога това е признак, че подготвят бягство или пък че са направили някоя беля, за която не искат да разберем. Защото знаят, че ще огледаме килията под микроскоп, ако трябва.

— При Пел обаче не ви е направило впечатление, когато всичко от килията е изчезнало.

— От „Капитола“ никога не е имало бягство. Няма как да стане. Пък и толкова внимателно ги наблюдаваме, че е почти невъзможно някой да убие съкилийник. — Надзирателят се изчерви. — Трябваше да се досетя. Ако беше в „Ломпок“, веднага щях да усетя, че се готви нещо. — Потърка очите си. — Голям гаф.

— Трудно е човек да се досети — успокои го Данс. — Да свържеш почистването на килията с опит за бягство.

Той сви рамене и погледна ноктите си. Не носеше пръстени, но тя забеляза следи от венчална халка. Хрумна й, че това не е признак за изневяра, а професионална необходимост. Когато постоянно си сред опасни затворници, по-добре да не носиш нищо, което могат да откраднат.

— Изглежда, че си разбирате от работата.

— Отдавна съм в тази професия. Започнах след казармата. Оттогава все с това се занимавам. — Надзирателят потърка късата си коса и се усмихна. — Понякога ми се струва, че от цяла вечност. А понякога сякаш е от вчера. Остават ми две години до пенсия. Странно, но ще ми липсва.

Сега щеше да се отпусне, след като се увери, че няма да го мъмрят, задето не е предвидил бягството.

Данс го заразпитва къде живее, за семейството му. Беше женен и вдигна лявата си ръка, като се засмя — предположението й за пръстена се оказа вярно. Имаше две деца, и двете готови за колеж, обяви гордо.

Докато разговаряха така обаче, безпокойство обхвана Данс. Положението се оказа сложно.

Тони Уотърс лъжеше.

Много измами успяват, защото човек просто не очаква, че ще го излъжат. Тя бе повикала Уотърс само за да получи информация за Даниел Пел, а не да го разпитва. Ако надзирателят беше заподозрян или не желаеше да сътрудничи, щеше да следи за признаци на стрес, да се задълбочава в отделни теми, докато той признае, че лъже, и накрая каже истината.

Този метод обаче може да е успешен само ако определиш поведенческия профил на разпитвания, когато не лъже, и едва след това започнеш да задаваш проблемните въпроси. Данс, разбира се, нямаше причина да го прави, защото очакваше Уотърс да говори истината.

Дори без добра представа за нормалното поведение на събеседника си обаче опитният специалист по кинесика понякога улавя лъжата. Най-изразените признаци са два: първо, лекото повишаване на тона, защото при повечето хора чувството за вина предизвиква емоционална реакция, при която гласните струни се напрягат. Другият признак са честите паузи преди и по време на отговорите, защото лъжата изисква по-усилена умствена дейност. Човек, който лъже, трябва постоянно да мисли какво той и другите са казали преди, да измисля отговори в съгласие с предишните му твърдения и онова, което си мисли, че събеседникът му знае.

В разговора с надзирателя Данс забеляза, че на няколко пъти гласът му изтъня и той правеше паузи на места, където не би трябвало да ги прави. Когато това й направи впечатление, тя се съсредоточи и върху другите особености на поведението му и установи, че те също издават неискреност: даваше повече информация от необходимото, отбягваше погледа й, смущаваше се — докосваше главата, носа и очите си — често се извръщаше.

Щом се появят съмнения за лъжа, разговорът се превръща в разпит и подходът на полицая се променя. Точно тогава Данс започна да задава въпроси за семейството му и по други теми, за които нямаше причина да лъже — за личния му живот, полуострова и така нататък. Целта й бе да установи основния поведенчески профил.

През това време тя извършваше и стандартния четиристепенен анализ на събеседника си, което щеше да й помогне да избере метод за разпит.

Първо се запита каква е ролята му в инцидента. Заключи, че в най-добрия случай Тони Уотърс крие нещо, а в най-лошия може да е съучастник на Пел.

Второ — защо лъжеше? Ясно. Не искаше да го арестуват или да загуби работата си, защото умишлено или по небрежност е улеснил бягството на Пел. Може би имаше личен или финансов интерес да помогне на убиеца.

Трето — какъв тип човек беше? Тази информация беше необходима, за да може разпитващият да нагоди собственото си поведение по заподозрения — дали да е агресивен или отстъпчив? Някои специалисти определят само дали разпитваният е интроверт или екстроверт, което дава представа колко ще бъде уверен в себе си, Данс обаче предпочиташе по-комплексен подход — следеше за личностни характеристики по системата на Майерс-Бригс, в които се включват три допълнителни двойки черти: мислещ или чувстващ, сензитивен или интуитивен, преценяващ или възприемащ.

Заключи, че Уотърс е мислещ, сензитивен, преценяващ екстроверт, което означаваше, че може да бъде по-пряма с него, отколкото с по-емоционален, затворен в себе си човек, и да използва система от поощрения и наказания, за да разобличи лъжите му.

Накрая се запита какъв вид лъжец е Уотърс. Има няколко типа лъжци: например манипулаторите, или „макиавелиевци“ (по името на безскрупулния италиански принц от Средновековието), лъжат безочливо и не виждат нищо лошо в това, използват измамата за постигане на целите си в личния живот, бизнеса, политиката или престъпленията. Има „социални“ лъжци, които лъжат за забавление, и адаптьори, които го правят, за да създават добро впечатление.

Достигна до заключението, че предвид дългогодишната му кариера на затворнически надзирател и лекотата, с която се опита да пренасочи разговора и да я отклони от истината, Уотърс спада към друга категория. Той беше „актьор“, човек, за когото е важно да държи всичко под контрол. Такива хора не лъжат често, а само ако се налага, не са толкова умели като манипулаторите, но все пак са способни лъжци.

Данс свали очилата си — с изискани тъмночервени рамки — и като се престори, че ги чисти, ги остави настрани и ги смени с втория си чифт — с по-тесни стъкла и черни стоманени рамки, „хищническите очила“, с които разпитваше Пел. Стана, заобиколи бюрото и седна на стола до Уотърс.

Специалистите по разпити наричат пространството около един човек „проксемична зона“, която се колебае в границите от „интимна“ (от петнайсет до петдесет сантиметра) до „публична“ (три метра и повече). Когато провеждаше разпити, Данс предпочиташе да се настани в „личната“ проксемична зона, на около метър от събеседника си.

Уотърс се изненада от този неочакван ход, но нищо не каза. Тя — също.

— Добре, Тони, Искам само още веднъж да уточним някои неща.

— Да, разбира се.

Той преметна единия си крак върху другия — жест, който би трябвало да изглежда небрежен, но всъщност бе агресивна защита.

Данс се върна на темата, за която знаеше, че е източник на значителен стрес у Уотърс:

— Разкажете ми пак за компютрите в „Капитола“.

— Компютрите ли?

Отговарянето с контравъпрос е класически признак за лъжа — заподозреният се опитва да печели време, за да обмисли какво цели разпитващият и как да му отговори.

— Да, какви са?

— Ами, не разбирам много от компютри. — Уотърс затропа с крак. — „Дел“, струва ми се.

— Лаптопи или обикновени?

— Имаме и от двата вида. Главно десктопи. Е, не са, да кажем, стотици… — Усмихна се съзаклятнически. — Нали знаете, икономии, едно-друго…

Разказа за последното орязване на бюджета за Управлението на затворите, което заинтересува Данс само защото бе несполучлив опит да отвлече вниманието й.

Тя се върна на темата:

— Сега за достъпа до компютрите в „Капитола“. Искам пак да ми разкажете.

— Както казах, затворниците нямат право да ги използват.

На практика това твърдение беше вярно. Той обаче не каза, че не ги използват. Ако някой иска да скрие нещо, освен чисти лъжи често използва заобиколни отговори.

— Може ли някой от тях да получи достъп до компютър?

— Не точно.

Като „малко бременна“, „леко мъртъв“.

— Какво искате да кажете, Тони?

— Имах предвид: „Не, не може“.

— Споменахте обаче, че служителите от администрацията и надзирателите имат достъп.

— Да.

— Добре, защо затворниците не могат?

Първия път Уотърс бе казал, че компютрите са в „контролни зони“. Данс си спомни, че поведението му издаваше безпокойство и бе изрекъл израза с малко по-висок тон.

Той замълча за няколко секунди, за да си спомни, както тя предположи, какво е казал преди.

— Компютрите са в района с ограничен достъп. Само осъдените за леки престъпления могат да влизат. Някои от тях помагат в офисите — под наблюдение, разбира се. Вършат канцеларска дейност. Но не могат да ползват компютрите.

— И Пел не е можел да влиза там, така ли?

— Той е в категория едно А.

Уклончивият отговор не убягна на Данс. Също задържащия жест — Уотърс почеса клепача си, когато го казваше.

— Значи, не е бил допускан до никоя от тези… как ги нарекохте… зони?

— ОД-зони. Зони с ограничен достъп. — Най-после си спомни какво е казал преди. — Или още контролни зони.

— Контролни или контролирани?

Той замълча за момент.

— Контролни.

— Контролирани звучи по-логично, не мислите ли? Сигурен ли сте за названието?

Той се смути:

— Ами, не знам. Какво значение има? Използваме и двете думи.

— Използвате ли този термин и за други зони? Например за кабинета на началника, съблекалнята на надзирателите… и това ли са контролни зони.

— Ами, да… някои хора използват израза по-често. Чул съм го в друг затвор и оттам…

— Кой затвор?

Пауза.

— Ох, не помня. Вижте, май прозвуча като някакво официално название, ама ние просто така им казваме. Всички използват съкращения. Имам предвид навсякъде в затворите. Няма официални названия. Нещо като КБР, нали се сещате? Всички говорят така.

Това беше двойна игра. Лъжците често се опитват да установят приятелски отношения с разпитващите („и вие правите така“) или да обобщават („всеки“, „всяка“).

Данс попита тихо:

— С разрешение или без, в каквато и да било зона, случвало ли се е Даниел Пел да остане сам в помещение, където има компютър?

— Никога не съм го виждал да използва компютър, кълна се. Честна дума.

От стреса, който изпитват, когато лъжат, хората изпадат в едно от четири основни емоционални състояния: гняв, потиснатост, отричане или склонност да преговарят. Думите, които Уотърс току-що използва — „кълна се“ и „честна дума“ — и възбуденото държание много се отклоняваха от основното му поведение. От това Данс заключи, че е склонен да отрича. Просто не искаше да приеме истината за онова, което е направил в затвора, и се стремеше да избяга от отговорността.

Важно беше да се установи в кое състояние на стрес е заподозреният, за да се определи тактиката на разпита. Когато е разгневен например, разпитващият го насърчава да излее гнева си, докато се изтощи.

В случай на отричане трябва да се докажат фактите.

Точно така направи Данс:

— Вие имате достъп до помещенията, където са компютрите, нали?

— Да, имам, но какво от това? Всички надзиратели имат достъп… Хей, какво означава това? Аз съм на ваша страна.

Типична реакция, на която тя не обърна внимание.

— Казахте, че някои затворници могат да влизат в тези помещения. Пел влизал ли е?

— Само на затворниците с леки присъди се разрешава…

— Пел влизал ли е там?

— Кълна се в Господ, никога не съм го виждал да влиза.

Данс забеляза адаптационни жестове, с които разпитваният се опитва да намали напрежението: свиване на пръсти, потрепване с крак, присвиване на раменете към нея (като защитната позиция при американски футбол) и чести погледи към вратата (лъжците винаги търсят начини да избягат от стреса при разпит).

— За четвърти път не отговаряте на въпроса ми, Тони. Влизал ли е Пел в стая, в която е имало компютър?

Надзирателят се намръщи:

— Извинявайте. Не исках да ви затруднявам. Просто съм малко притеснен, предполагам. Такова, помислих си, че ме обвинявате или нещо такова. Така, не съм го виждал да седи на компютър, наистина. Не лъжа. Цялата тази работа много ме тревожи. Можете да си представите.

Отпусна рамене и леко сведе глава.

— Да, представям си.

— Може би Даниел е имал такава възможност.

След като се почувства притиснат, Уотърс явно осъзна, че е по-трудно да устои на разпита, отколкото да признае лъжата. Изведнъж той превключи на фаза преговаряне. Това означава, че разпитваният е склонен да признае лъжата, но все още крие част от истината с надеждата да избегне наказанието. Данс знаеше, че трябва да изостави агресивния подход и да му даде възможност да се измъкне с чест.

При разпитите врагът не е лъжецът, а лъжата.

— Така — рече тя добронамерено и се отдръпна леко от личната му зона, — значи е възможно в някакъв момент Пел да е имал достъп до компютър, така ли?

— Предполагам, че е възможно. Но не знам със сигурност да е използвал. — Уотърс сведе глава и заговори по-тихо: — Просто… нашата професия е трудна. Хората не разбират. Не знаят какво е да си надзирател.

— Сигурна съм, че е така.

— Трябва да бъдем учители и полицаи, всичко. И… — понижи глас — … шефовете постоянно ни дишат във врата, казват: „Направи това, направи онова, поддържай реда, сигнализирай, когато има нещо.“

— Вероятно е като да си баща. Винаги следи децата си.

— Да, точно така. Както когато имаш деца.

Той я поглед с големите си очи — израз на силни емоции. Данс закима енергично:

— Както виждам, Тони, вие се грижите за затворниците. И съвестно си гледате работата.

Когато лъжецът е във фазата на преговаряне, трябва да му вдъхнеш увереност, да му покажеш, че му прощаваш.

— Всъщност нищо страшно не е станало.

— Разкажете ми.

— Взех решение.

— Сложна професия сте си избрали. Всеки ден трябва да вземате трудни решения.

— И още как. Всеки час дори.

— Е, какво решение взехте?

— Ами, вижте, Даниел беше различен.

Данс забеляза, че Уотърс използва малкото име на затворника. Пел го беше заблудил, че са приятели, за да може да го използва.

— В какъв смисъл различен?

— Той има такава… как да кажа?… власт над хората. Белите, черните, латиносите… Отива където си поиска и никой не го пипа. Не бях виждал такъв като него. Хората правят каквото поиска от тях. Казват му онова, от което се интересува.

— Давал ви е информация, така ли?

— Полезна информация. Неща, които иначе никой няма да разбере. Например един надзирател продавал амфетамин. Един затворник умря от свръхдоза. Нямаше как да разберем откъде е дошъл наркотикът. Пел обаче ми каза.

— С това сигурно е спасил живота на много хора.

— О, да, госпожо. Или пък, да кажем, ако някой е решил да наръга някого. Да го изкорми с импровизиран нож или нещо такова. Даниел веднага ми казваше.

Данс сви рамене:

— И вие му отпуснахте края. Пуснахте го в административните помещения.

— Да. В една стаята има телевизор и той понякога искаше да гледа мачове, от които никой не се интересува. Това е. Нямаше никаква опасност. Офисите са с безотказна охранителна система. Няма начин да се измъкне. Аз си обикалях по района, а той гледаше.

— Колко пъти сте го пускали?

— Три-четири.

— Значи може да е влизал в Интернет.

— Може би.

— Кога беше последният път?

— Вчера.

— Добре, Тони. Разкажете ми сега за телефонните обаждания.

Беше забелязала стресова реакция, когато Уотърс каза, че Пел не се е обаждал на никого, освен на леля си — беше докоснал устните си. Ако разпитваният признае за едно престъпление, вече е по-лесно да го принудиш да признае и за друго.

— Другото особено при Пел, което всеки знае, беше, че умираше за секс. Поиска да се обади на секстелефон и му разреших.

Данс обаче веднага забеляза отклонение от поведенческия профил и заключи, че макар да признава за малкото нарушение, Уотърс прикрива нещо по-голямо.

— Виж ти — хладно изрече тя и пак се наведе към него. — И как плати? С кредитна карта? Или е звънял на безплатна услуга?

Уотърс замълча. Не беше измислил добра лъжа — бе забравил, че за секстелефон се плаща.

— Нямам предвид някой от онези номера, дето ги има във вестниците. То май така прозвуча. Даниел се обаждаше на своя позната. Мисля, че си пишеха. Получаваше много писма. — Усмихна се вяло. — Почитатели. Представете си. Такъв човек.

Жената се наведе по-близо.

— Когато го слушахте обаче, не говореше за секс, нали?

— Не, аз… — Със закъснение осъзна, че не е споменавал да е подслушвал. — Не. Просто си говореха.

— Чувахте ли и двамата?

— Да, слушах на трети апарат.

— Кога беше това?

— Преди около месец, първия път. След това още два пъти. Вчера. Когато беше в офиса.

— Обажданията регистрират ли се?

— Не, местните не.

— Ако беше междуградски, щеше ли да бъде регистриран?

Надзирателят сведе очи към пода. Гледаше жално.

— Какво има, Тони?

— Взех му фонокарта. Обаждаш се на номер с осмица, вкарваш код и после набираш номера, който искаш.

Данс ги знаеше. Не могат да се засекат.

— Вижте, трябва да ми повярвате. Иначе не бих го направил. Ако не беше информацията… добра информация. Спасил е…

— За какво си говореха? — приятелски попита тя.

Когато разпитваният прави самопризнания, не бива да си груб. Дръж се, сякаш сте най-добри приятели.

— Ами, за разни неща. Нали се сещате? За пари по едно време.

— Какво за пари?

— Пел попита колко са спестяванията й и тя каза девет хиляди и двеста долара. И той попита: „Това ли е всичко?“

Скъпичък телефонен секс, мрачно си помисли Данс.

— После тя попита кога може да му дойде на свиждане и той каза, че идеята не е добра.

Значи не е искал тя да го посети. За да не ги видят заедно.

— Имате ли представа къде може да е жената?

— Той спомена Бейкърсфийлд. Така каза: „В Бейкърсфийлд“.

Казал й е къде живее леля му, за да вземе чука и да го пусне в кладенеца.

— А, ето, сега се сетих. Тя му разказваше за кардинали.

— Католически ли?

Той нервно се засмя.

— Не, за птици. Кардинали и колибри. Имало много в задния й двор. После за мексиканска храна. „Мексиканската храна ме успокоява“ — така каза.

— Имаше ли някакъв акцент?

— Не, доколкото си спомням.

— Гласът й нисък или висок беше?

— Нисък. Секси, може да се каже.

— Умна ли изглеждаше, или глупава?

— Бога ми, не знам. — Той вече беше изтощен.

— Има ли друго, което може да ни бъде полезно, Тони? Хайде, трябва да заловим този човек.

— Не мога да се сетя. Съжалявам.

Тя го погледна и му повярва. Надзирателят наистина не знаеше нищо повече.

— Добре. Мисля, че това е всичко засега.

Той си тръгна. На вратата спря и погледна назад.

— Извинявайте, бях малко объркан. Имах лош ден.

— Да, много лош ден — съгласи се тя.

Надзирателят остана на вратата като изгонено куче. След като не получи очакваното успокоение, си тръгна.

Данс се обади на Каранео, който отиваше в куриерската агенция „Ю мейл ит“, и му даде информацията, която бе измъкнала от надзирателя: че съучастничката няма акцент и гласът й е нисък. Това можеше да помогне на служителите да си я спомнят по-добре.

После се обади на директорката на „Капитола“ и я уведоми какво е станало. Жената помълча, след което измърмори:

— Ох!

Данс я попита дали в затвора има компютърен специалист. Директорката отговори, че има и че ще го накара да провери компютрите в административния район за влизания в Интернет или получени имейли през миналия ден. Щеше да е лесно, защото административният персонал не работеше в неделя и Пел вероятно беше единственият, влизал в мрежата (ако изобщо бе влизал).

— Съжалявам — каза Данс.

— Да. Благодаря.

Агентката имаше предвид не бягството на Пел, а последствията от това. Не познаваше директорката, но предполагаше, че за да управлява такъв строго охраняван затвор, има необходимите умения и работата е важна за нея. Жалко, че с кариерата й в системата на изправителните центрове, както и с тази на Томи Уотърс, беше свършено.

12.

Тя се справи добре, малката му красавица.

Точно бе изпълнила указанията му. Взела чука от гаража на леля му в Бейкърсфийлд (как Катрин Данс се досети за това?). Направила портфейл с инициалите на Робърт Херън. После ги хвърлила в кладенеца в Салинас. Беше се справила с изработването на фитил за запалителната бомба (каза, че било лесно, като да изпълнява рецепта за торта). Бе оставила чантата с огнеупорния костюм и ножа. Бе скрила дрехите под бора.

Пел обаче не беше убеден, че е способна да гледа хората в очите и да ги лъже. Затова не я използва за шофьор при бягството си от съда. Дори се погрижи да се махне колкото се може по-далеч от мястото. Не искаше да я спрат на някоя блокада и да издаде всичко, като започне да заеква или се изчерви от чувство за вина.

Сега боса, докато шофираше (изглеждаше му малко извратено), щастливо усмихната, Джени Марстън не спираше да бърбори. Пел се беше опасявал, че няма да повярва на твърдението му, че е невинен за убийствата в съда, но през годините винаги се беше удивлявал как хората забравят здравата логика и чувството си за самосъхранение, как сляпо вярваха в онова, което си мислеха, че искат — тоест онова, което той искаше да направят.

Все пак това не означаваше, че Джени ще повярва във всичко, което й каже, и като имаше предвид плановете си за следващите няколко дни, трябваше да я наблюдава внимателно, да следи дали го подкрепя и в кой момент ще го изостави.

Караха из страничните улички, избягваха главните шосета, където можеше да има блокади.

— Радвам се, че си тук — плахо каза тя и неуверено постави ръка върху коляното му.

Той знаеше как се чувства: раздирана между копнежа да му даде цялата си любов и желанието да избяга. В крайна сметка щеше да излее чувствата си. Винаги имаше успех с такива жени. О, Даниел Пел добре познаваше всички Джени Марстън на този свят, жени, които копнеят да бъдат съблазнени от някое лошо момче. Беше ги опознал преди години, още като обикновен престъпник. Сваляш мацка в бар и изтърсваш, че си лежал в пандиза — повечето жени ще замигат на парцали, ще се оправдаят, че отиват до тоалетната, и ще изчезнат яко дим. Има обаче и такива, които се подмокрят, когато им разказваш шепнешком за престъпленията си, за преживяванията си зад решетките. Усмихват се по определен начин, примъкват се по-близо до теб и искат да узнаят повече за тъмната ти страна.

Включително за убийства — ако знаеш как да ги представиш.

Даниел Пел знаеше как да представя нещата.

Да, Джени беше типична любителка на лошите момчета. Човек не би се досетил, като я гледа — хилава сервитьорка с права руса коса и хубаво лице, загрозено от месестия нос; обличаше се като селска домакиня на кънтри концерт.

Няма да заподозреш, че ще тръгне да пише на излежаващите доживотни присъди в „Капитола“.

Скъпи Даниел Пел,

Не ме познавате, но гледах специално предаване за вас по телевизията и се съмнявам, че казаха цялата истина. Събрала съм и всички книги, които намерих за вас, прочела съм ги до една и мисля, че сте забележителен човек. Дори да сте извършили онова, в което ви обвиняват, сигурна съм, че сте били принуден от обстоятелствата. Видях го в очите ви. Гледали сте съм обектива, но имах чувството, че гледате мен. Моят живот много прилича на вашия, имам предвид детството ви (липсата на детство!), и знам какво сте преживели. Разбирам ви напълно. Ако искате, пишете ми.

Искрено ваша,

Джени Марстън

Тя не беше единствената, разбира се. Даниел Пел получаваше много писма. Едни го хвалеха, че е убил един капиталист, други го обвиняваха, че е затрил цяло семейство, трети му даваха съвети, някои искаха съвет. Повечето му почитатели губеха хъс след няколко седмици, когато се осъзнаят. Джени обаче бе упорита, писмата й ставаха все по-пламенни.

Скъпи мой Даниел,

Днес карах през пустинята. В района на паломската обсерватория, където е оня голям телескоп. Небето беше безбрежно на смрачаване и звездите тъкмо започваха да се показват. Не можех да спра да мисля за теб. Как казваш, че никой не те разбира и всички те обвиняват за злодеяния, които не си извършил, колко ти е тежко. Те не ти влизат в положението, не проумяват истината. Аз не съм като тях. Прекалено си скромен, за да го кажеш, но те не виждат колко си съвършен.

Спрях и не се сдържах, започнах да се галя на разни места (сигурна съм, че знаеш на кои, мръснико!). Така се любихме, ти и аз, под звездите. Казвам „ние“, защото ти беше там, в душата ми. Готова съм да направя всичко за теб, Даниел…

Именно тези писма — отразяващи пълната й липса на самоконтрол и изключителната й наивност — подтикнаха Пел да планира бягството.

Сега той попита:

— Нали внимава? Никой няма да търси форда.

— Не. Откраднах го от един ресторант. Има един мъж, с когото излизахме преди две години. Ама не сме спали или нещо такова — добави твърде бързо и Пел се досети, че най-вероятно са се сношавали като животни. Не че го интересуваше. Тя продължи: — Той работеше там и когато съм го чакала, бях забелязала, че никой не пази кутията с ключовете на момчетата, които паркират колите. Затова в петък отидох с автобуса и изчаках от другата страна на улицата. Издебнах момчетата да се махнат и взех ключовете. Избрах форда, защото бе на мъж и жена, които тъкмо бяха влезли и щяха да се забавят за известно време. След десет минути бях на Сто и първо.

— Направо тук ли дойде?

— Не, пренощувах в Сан Луис Обиспо… но платих в брой, както ми каза.

— И си изтрила всички имейли, нали? Преди да тръгнеш.

— Да.

— Браво. Взела ли си картите?

— Да, тук са.

Тя потупа чантичката си.

Пел огледа тялото й. Малките гърди, тънките крака. Дългата й руса коса. Жените още от първата среща ти дават да разбереш какво можеш да правиш с тях и Пел знаеше, че може да я опипва където и колкото си поиска. Погали я по врата. Колко тънък и крехък беше. Тя измърка като коте.

Балонът в него растеше.

Тя замърка по-силно.

Пел изчака колкото можеше.

Но желанието надделя.

— Отбий тук, мила моя.

Посочи странично шосе, навлизащо в дъбова горичка. Приличаше на път към изоставена ферма сред буренясали ниви.

Тя рязко натисна спирачките и отби. Пел се огледа. Нямаше жива душа.

— Тук ли?

— Тук е добре.

Той плъзна ръка по врата й и по розовата блуза. Изглеждаше чисто нова. Беше я купила специално за него.

Пел повдигна лицето й и нежно допря устни до нейните, без да отваря устата си. Целуна я леко и се отдръпна, остави я да се наведе към него. Тя ставаше все по-неспокойна, все повече се възбуждаше.

— Искам те в мен — прошепна.

Посегна към задната седалка и Пел чу подрънкване от чантичката й. Когато пак показа ръката си, държеше презерватив.

— Няма време, мила моя. Търсят ни.

Тя разбра намека.

Колкото и невинни да изглеждат, любителките на лоши момчета знаят какво правят (пък и Джени Марстън не изглеждаше чак толкова невинна). Тя разкопча блузата си, наведе се над дясната седалка и потърка слабините му с подплатения си сутиен.

— Легни назад, мили. Затвори очи.

— Не.

Тя се стъписа.

— Искам да те гледам — прошепна Пел.

Никога не им давай повече инициатива от необходимото.

Тя замърка по-силно.

Разкопча панталоните му и се наведе.

Само след няколко минути той свърши. Оказа се по-способна, отколкото бе подозирал — Джени нямаше много достойнства, но бе развила онова, което имаше. Беше хубаво, макар че ако можеха да се усамотят в някой мотел, той значително щеше да удължи играта. Засега обаче остана доволен.

Пел я погледна:

— Невероятна си, красавице. Беше неповторимо.

Тя бе толкова замаяна от чувства, че дори най-баналната реплика от долнопробен порнофилм щеше да й прозвучи като романтично обяснение в любов.

— О, Даниел…

Той се изправи на седалката и оправи дрехите си. Джени закопча блузата си. Пел се загледа в розовия плат, бродерията, металните връхчета на яката. Тя забеляза.

— Харесва ли ти?

— Става.

Пел разсеяно заоглежда нивите наоколо. Не се боеше от полицията, жестът бе предназначен за нея.

Тя още гледаше блузата си.

— Много съм розова — отбеляза колебливо. — Може би прекалено. Просто я видях и ми се прииска да я купя.

— Не, хубава е. Интересна.

Когато закопча копчетата, тя заоглежда перлените мъниста, бродерията, маншетите. Навярно бе работила цялата седмица, за да събере толкова пари.

— Мога да я сменя, ако искаш.

— Не, щом ти харесва, нямам нищо против — отвърна той, като улучи подходящия тон; като певец, който изпява трудна нота.

Още веднъж погледна дрехата, после се наведе и целуна момичето — по челото, не по устата, разбира се. Отново се загледа към нивата.

— Трябва да тръгваме.

— Добре.

Искаше й се да поговорят още за блузата. Какво й имаше? Дали Пел не обичаше розово? Дали някое бивше гадже не е имало такава дреха? Дали караше гърдите й да изглеждат малки?

Разбира се, той не каза нищо повече.

Докосна крака й и Джени се усмихна. Запали двигателя. Пак излязоха на шосето. Тя още веднъж погледна блузата. Пел знаеше, че никога вече няма да я облече. Целта му бе да я накара да я изхвърли; беше почти сигурен, че ще го направи.

Иронията беше, че блузата й стоеше добре и той доста я харесваше.

Като наблюдаваше реакциите й при този лек израз на неодобрение обаче, той получи представа за отношението й към него. Колко можеше да я контролира, доколко му беше вярна.

Държеше се като добър учител, който постоянно следи напредъка на учениците си, като им задава въпроси и упражнения.

* * *

Майкъл О’Нийл седеше в кабинета на Данс, бе качил краката си на масичката и се поклащаше напред-назад със стола. Това беше любимата му поза. (Като специалист по кинесика Данс отдаваше навика му на неизразходвана енергия и на няколко проблема, които поради приятелството им бе решила да не анализира в по-голяма дълбочина.)

О’Нийл, Ти Джей и Данс гледаха телефона, включен на високоговорител, по който компютърният специалист от затвора „Капитола“ обясняваше:

— Пел е влязъл в Интернет вчера, но не изглежда да е изпращал имейли — поне не тогава. Не знам за по-рано. Вчера само е разглеждал сайтове. Разбира се, изтрил е архива с посетените адреси, но е забравил да заличи следите от търсенето си. Открих какво е гледал.

— Кажете.

— Търсил е по ключови думи „Алисън“ и „Нимю“.

Данс помоли да й ги продиктува буква по буква.

— Провел е и друго търсене. За „Хелтър Скелтър“.

О’Нийл и Данс се спогледаха смутено. Това бе заглавието на песен от „Бийтълс“, по която Чарлс Менсън бил вманиачен. Така наричал наближаващата междурасова война в Америка. Така се наричаше и една книга за него, бестселър от прокурора, който го е осъдил.

— След това е влязъл във „Вижуъл Ърт“. Сателитни снимки на Земята, на които можеш да видиш всяко кътче на планетата.

„Хубаво“ — помисли си тя, макар че тази информация с нищо не им помагаше. Нямаше начин да разберат какво точно е търсил.

— Може да е разучавал шосетата в Америка, може да е гледал картата на Париж, флоридските острови или Москва.

— А какво е „Нимю“?

— Нямам представа.

— Думата значи ли нещо в „Капитола“?

— Не.

— Има ли служител на име Алисън?

— Не — отново се чу от апарата, — но може би ще успея да разбера в какви сайтове е влизал. Зависи дали е изтрил данните, или ги е заличил напълно. Ако само ги е изтрил, ще ги открия записани някъде на твърдия диск.

— Ще сме доволни на всичко.

— Веднага ще се заема.

Данс му благодари и затвориха.

— Ти Джей, провери какво е „Нимю“.

Той затрака бързо по клавиатурата. Данните излязоха на екрана.

— Има стотици хиляди резултати. Изглежда, че доста хора използват тази дума като прякор в Интернет.

— Може да е някой негов познат — отбеляза О’Нийл. — Прякор или истинско фамилно име.

Втренчен в монитора, Ти Джей продължи:

— Има и много продукти с такова име: козметика, електронно оборудване… сексиграчки. Леле… не бях виждал такова нещо.

— Ти Джей — скастри го Данс.

— Извинявай. — Той продължи да разглежда резултатите. — Интересна работа. Повечето цитати са свързани с крал Артур.

— Оня от Камелот ли?

— Предполагам. Нимю е феята от езерото. Магьосникът Мерлин се влюбил в нея. Бил на сто и няколко години, а тя — на шестнайсет. Тази история е достойна за психологическото предаване на доктор Фил. — Той продължи да чете: — Мерлин я научил на магии. О, тя е дала на крал Артур вълшебния меч.

— Ескалибур — вметна О’Нийл.

— Моля?

— Мечът. Казва се Ескалибур. Не знаеше ли? — изненада се детективът.

— Не. В колежа пропуснах лекциите по досадни измислици.

— Аз съм за теорията, че Нимю е човек, когото се опитва да намери — намеси се Данс. — Направи кръстосано търсене с тази думи и „Пел“, „Алисън“, „Калифорния“, „Кармел“, „Кройтън“. Сещате ли се за друго?

О’Нийл предложи:

— Имената на жените: Ребека Шефилд, Саманта Маккой и Линда Уитфийлд.

— Добре.

След няколко минути агентът вдигна очи към Данс.

— Съжалявам, шефе. Нищо няма.

— Провери в картотеката за тежки престъпления и главните полицейски архиви.

— Слушам.

Данс се втренчи в думите, които беше записала. Какво означаваха? Защото Пел беше рискувал да влезе в Интернет, за да ги търси?

„Хелтър Скелтър“, „Нимю“, „Алисън“…

И какво е търсил на сателитните снимки? Място, където да се скрие? Или да влезе с взлом?

— Какви са резултатите от огледа на местопрестъплението? — попита Данс.

О’Нийл погледна записките си.

— Нищо съществено. Почти всичко е било изпепелено или стопено. Бензинът е бил в пластмасови кутии от мляко в евтин куфар на колелца. Продават се навсякъде — в „Уолмарт“, „Таргет“, където се сетиш. Огнеупорната чанта и костюмът са производство на „Протекшън Екуипмънт“ от Ню Джърси. Продават се в целия свят, но се търсят най-много в Южна Калифорния.

— Заради горските пожари ли?

— За филмовата индустрия. За каскадьорите. Има десетина магазина. Това обаче не ни помага много. Няма серийни номера. По чантата и костюма не са намерени отпечатъци. По добавките в бензина може да се определи, че е на „Бритиш Петролиъм“, но няма как да се разбере от коя бензиностанция е взет. Фитилът е бил самоделен. Въжето е било напоено с бавно горящи химикали. Техният произход също не може да се определи.

— Ти Джей, има ли новини за лелята?

— Засега не. Всеки момент очаквам да ме информират.

Телефонът на Данс иззвъня. Пак бяха от „Капитола“. Директорката беше със затворника, който твърдял, че има информация за Даниел Пел. Дали полицаите искаха да говорят с него?

— Разбира се — отвърна Данс и натисна копчето на високоговорителя. — Агент Данс на телефона. Тук е и детектив О’Нийл.

— Здравейте. Казвам се Еди Чан.

— Еди излежава присъда за банков обир — поясни директорката.

— Добре ли познаваш Даниел Пел? — попита Данс.

— Не много. Никой не го познаваше добре. Но бях от ония, които, нали се сещате? Които не смяташе за опасни. Затова ми казваше това-онова.

— И имаш информация за него, така ли?

— Да, госпожо.

— Защо ни помагаш? — попита О’Нийл.

— След шест месеца ще искам условно освобождаване. В моя полза е да ви помогна. Стига да го заловите, разбира се. Ако не успеете, предпочитам да си остана тук, след като ще ви го изпея.

— Говорил ли е Пел за приятелки или за други познати навън? Особено за жени?

— Хвалеше се с колко жени е спал. Разправяше ни разни истории. Беше като да гледаш порнофилми. Обожавахме тези разкази.

— Спомняш ли си имена? Споменавал ли е някоя Алисън?

— Не е казвал имена.

След наученото от Тони Уотърс Данс подозираше, че Пел си е измислял и историите за секс — използвал ги е, за да подмамва другите затворници да му вършат услуги.

— Какво искаш да ни кажеш? — попита тя.

— Хрумна ми къде може да е отишъл.

Данс и О’Нийл се спогледаха.

— Близо до Акапулко — продължи затворникът. — Има едно градче в планината, Санта Росарио.

— Защо там?

— Ето какво стана. Преди около седмица седяхме и си приказвахме. Доведоха един нов, Фелипе Ривера, осъден за стрелба на публично място. Приказвахме си и той спомена, че е от Мексико. Пел започна да го разпитва за Санта Росарио. Ривера не беше чувал за такъв град, но Пел много искаше да знае за него, затова започна да му го описва, сякаш се надяваше да събуди спомените му. Имало горещи извори и не бил далеч от големите магистрали, наблизо имало стръмни върхове… Ривера обаче не си спомни нищо. Пел престана да говори за това и смени темата. Затова си помислих, че може би е намислил да отиде там.

— Преди споменавал ли е за Мексико? — попита Данс.

— Може и да е споменавал, но не си спомням.

— Помисли хубаво, Еди. Да кажем, преди шест месеца или година. Пел споменавал ли е място, където би искал да отиде?

Затворникът замълча за няколко секунди.

— Не. Съжалявам. Искам да кажа, че не е говорил специално за място, което много, ама много да го кефи.

— Ами места, от които просто да се е интересувал? Да е разпитвал за нещо?

— Да, на няколко пъти споменава онова място на мормоните.

— Солт Лейк Сити?

— Не. Щата. Юта. Харесваше му, че там можеш да имаш няколко жени.

Семейството…

— Говореше, че в Юта на полицията не й дреме, защото мормоните управляват щата, а те не обичат ФБР или щатските да си врат носа в техните работи. В Юта можеш да си правиш каквото поискаш.

— Кога е казал това?

— Не знам. Преди време. Миналата година. Може да е било и преди месец.

Данс погледна О’Нийл и той кимна.

— Ще се обадя пак. Ще изчакате ли?

Чан се изсмя:

— Къде мога да отида?

Тя затвори и се обади на Линда Уитфийлд, а после на Ребека Шефилд. Никоя от двете не знаеше Пел да е имал специален интерес към Мексико или Юта. Колкото до мнението му за полигамията на мормоните, Линда каза, че никога не е говорил за това. Ребека се изсмя:

— Пел обичаше да спи с много жени. Това не е като да имаш няколко съпруги. Съвсем друго е.

Данс и О’Нийл се качиха в кабинета на Чарлс Овърби и го уведомиха за възможните цели на беглеца, а също за ключовите думи, които е търсил в Интернет.

— Акапулко ли?

— Не. Това е част от плана му, сигурна съм. Споменал го е миналата седмица пред други затворници. Прекалено очевидно е. Юта е по-вероятната възможност. Трябва обаче да съберем още информация, преди да дам мнение за това.

— Добре, Катрин, дерзай. Преди малко ми се обадиха от „Ню Йорк Таймс“.

Телефонът иззвъня.

— Сакраменто на втора, Чарлс — обяви секретарката му.

Той въздъхна и вдигна слушалката.

Данс и О’Нийл излязоха и докато вървяха по коридора, неговият телефон също иззвъня.

Докато той говореше, Данс го погледна няколко пъти. През повечето време Майкъл О’Нийл не даваше израз на емоциите си, но тя умееше да ги чете по лицето му. Досети се, че му се обаждат за Хуан Милар. Очевидно беше колко се тревожи за ранения си колега. Данс не си спомняше да го е виждала толкова разстроен.

О’Нийл затвори и й разказа за състоянието на детектива — без особена промяна, но на два пъти идвал в съзнание.

— Иди да го видиш — каза тя.

— Сигурна ли си?

— Тук ще се справя и сама.

Тя се върна в кабинета си. Спря да си налее кафе от каната при Мери-Елън Кресбах, която не спомена повече за съобщенията, макар да си личеше, че се изкушава да го стори.

Брайън се бил обаждал…

Този път Данс си взе от шоколадовите бисквити, за които отдавна си мислеше. Върна се на бюрото и пак се обади на директорката на затвора и Чан.

— Еди, нека да поговорим още. Искам да ми разкажеш повече за Пел. Каквото се сещаш. Какво е говорил, какво е правил. Кое го развеселяваше, кое го вбесяваше.

След кратко мълчание той измърмори смутено:

— Не знам какво да ви кажа. Наистина.

— Добре, какво ще кажеш за такъв сценарий. Представи си, че ме изпращаш на любовна среща с Пел. Какво ще ми разкажеш за него?

— Любовна среща с Пел? Леле, страшничко звучи!

— Постарай се, Купидоне.

13.

Данс отново чу жабешкото квакане и вдигна мобилния си телефон.

Рей Каранео се обаждаше от куриерската служба „Ю мейл ит“ в Салинас. Управителят на фирмата си спомнил някаква жена, която идвала преди около седмица.

— Само че не е изпратила нищо, агент Данс — докладва младият полицай. — Само разпитала кога минават колите на различните куриерски агенции. Казал й, че „Уърлдуайд Експрес“ идват най-често. Почти на всеки час. Не си спомня нищо друго, освен че я видял пак няколко дни по-късно. Седяла на пейка от другата страна на улицата. Предполагам, че сама е проверявала графика.

За съжаление Каранео не беше успял да направи портрет на жената, защото носела спортна шапка и тъмни очила. Управителят не видял и колата й.

Приключиха разговора и Данс отново се замисли кога ще открият трупа на шофьора от „Уърлдуайд Експрес“.

Още насилие, още смърт, още едно семейство, чийто живот завинаги ще бъде променен.

Последствията ще се разпространяват вечно като вълнички от хвърлен камък по водната повърхност.

Тъкмо си мислеше за думите на Мортън Негъл, когато Майкъл О’Нийл телефонира. По съвпадение имаше новини за шофьора на пощенския камион.

* * *

Данс седеше във форда си.

От уредбата звучеше песен на „Феърфийлд Фор“. Изпълнителите на госпъл правеха всичко, за да отклонят мислите й от тазсутрешния инцидент.

„Сега се чувствам защитен…“

Музиката бе спасение за Катрин Данс. За нея полицейската професия не беше преливане в епруветки или взиране в компютърен монитор. Тя работеше с хора. Работата й налагаше да свърже ума, сърцето, емоциите си с техните, да бъде близо до тях, за да усети истината, която може би знаеха, но не искаха да споделят. Разпитите обикновено бяха трудни, дори мъчителни и споменът за онова, което разпитваният е казал или направил — често ужасни престъпления — никога не се изтриваше съвсем от съзнанието й.

Когато келтските струни на Алан Стивъл, темпераментните кубински ритми на Нати Бо и Бени Били или агресивните акорди на Лайтнин Хопкинс звучаха в ушите й, тя преставаше да чува потрисащите отговори на разпитваните от нея убийци и изнасилвани.

Сега Данс унесено слушаше пращящия запис отпреди половин столетие.

„Карай, Джордан, карай…“

Пет минути по-късно спря в покрития паркинг на една сграда в Монтерей, на няколко пресечки от булевард „Мънрас“. Приближи се до хондата на шофьора от „Уърлдуайд Експрес“, до която стояха О’Нийл и още един полицай. Багажникът бе отворен, капакът — изцапан с кръв.

Имаше още един човек.

Били Гилмор, шофьорът, за когото Данс бе почти сигурна, че е мъртъв. За нейно удивление човекът беше жив и здрав.

Дебелакът имаше няколко синини и голяма превръзка на челото — върху раната, от която явно бе дошла кръвта — но се оказа, че не е пострадал при схватка с Пел. Беше се наранил, докато се въртял в багажника, за да се намести.

— Не съм се опитвал да се измъкна — сподели той. — Страхувах се. Някой обаче ме е чул и се обадил в полицията. Пел ми каза да остана вътре три часа. Заплаши, че ако не го направя, ще убие съпругата и децата ми.

— Те са добре — обясни О’Нийл. — Поставени са под полицейска охрана.

Набързо й предаде разказа на Били как Пел отвлякъл камиона, после — леката кола. Шофьорът потвърди, че беглецът е въоръжен.

— Как беше облечен?

— С къси панталони, тъмно яке, шапка с козирка, струва ми се. Но не съм сигурен. Бях уплашен до смърт.

О’Нийл предаде описанието на престъпника на патрулите и блокадите.

Пел не беше казал на Били къде отива, много ясно го бе напътствал до покрития паркинг.

— Знаеше точно къде се намира и че ще е празен.

Съучастничката, разбира се, бе проверила и това. Тук се бяха срещнали и можеше да са тръгнали към Юта.

— Спомняте ли си нещо друго? — попита Данс.

След като Пел го затворил в багажника, Били отново чул гласа му.

— Имаше ли друг с него?

— Не, беше сам. Мисля, че говореше по телефона. Взе телефона ми.

— Вашият телефон? — изненада се Данс.

Спогледаха се с О’Нийл, който веднага се обади в шерифството и нареди техниците да проследят мобилния телефон на шофьора.

Данс попита дали Били е чул какво казва Пел.

— Не. Чух само мърморене.

Телефонът на О’Нийл иззвъня и той се обади. След няколко секунди затвори и каза:

— Нямаме късмет. Или го е счупил, или е извадил батерията. Не улавят сигнал.

Данс огледа гаража.

— Хвърлил го е някъде. Да се надяваме, че е наблизо. Нека някой да претърси кофите за боклук, каналите на улицата.

— И храстите — добави О’Нийл.

Веднага натовари двама от хората със задачата. Ти Джей също се появи.

— Значи, е дошъл насам. Наречи ме глупак, шефке, но аз лично не бих минал оттук, ако отивам в Юта.

Независимо дали е тръгнал за мормонския щат или не, идването на Пел в центъра на Монтерей беше изненада. Градът бе малък и лесно можеха да го забележат. Беше по-далеч от удобни пътища за бягство, отколкото ако бе тръгнал на изток, север или юг. Мястото бе рисковано за среща със съучастник, но ходът беше блестящ. Това бе последното място, където очакваха да отиде.

Имаше нещо още по-необяснимо.

— Били, трябва да те попитам нещо. Защо още си жив?

— Ами… помолих го да не ме убива. На колене. Беше много унизително.

Това беше лъжа. Данс не се нуждаеше от основен поведенчески профил, за да види признаци на стрес в държането на мъжа. Той се извърна и почервеня.

— Трябва да ми кажеш истината. Важно е.

— Това е истината. Плаках като дете. Мисля, че му дожаля за мен.

— На Даниел Пел никога не му е дожалявало за никого — изтъкна О’Нийл.

— Разказвай — тихо настоя Данс.

— Добре… — Били преглътна тежко и лицето му почервеня като домат. — Споразумяхме се. Той щеше да ме убие. Сигурен съм. Каза, че ако ме остави жив…

Очите му се напълниха със сълзи. Трудно бе да гледаш как се мъчи, но тя трябваше да вникне в мисленето на Пел, да разбере защо този човек е още жив, след като други двама бяха убити при подобни обстоятелства.

— Продължавай — подкани го.

— Каза, че ако ме остави жив, трябва да направя, каквото ми поиска. Помислих си, че ще иска пари или нещо подобно, но той каза, че иска… иска… Беше видял снимката на жена ми и я бил харесал. Затова… затова ме накара да му разкажа какво правим с нея. Сещате се, интимни неща. — Шофьорът сведе очи към бетонния под на гаража. — Искаше да чуе всички подробности. Абсолютно всичко.

— Какво друго? — подкани го Данс.

— Не, това е всичко. Беше много срамно.

— Били, моля те да ми кажеш.

Той я погледна и очите му се напълниха със сълзи. Брадичката му затрепери.

— Какво друго стана?

Били си пое тежко дъх.

— Взе домашния ми номер. Каза, че ще ми се обади някоя вечер. Можело да е след месец, можело след шест месеца. Когато реши. Тогава с жена ми трябва да отидем в спалнята. И такова… — Думите едва излизаха от устата му. — Трябва да оставя телефона отворен, за да ни слуша. Пам трябва да говори разни неща.

Данс погледна О’Нийл, който бавно издиша.

— Ще го хванем, преди това да се случи — обеща тя.

Шофьорът избърса лицето си.

— За малко да му кажа; „Я си го начукай, мръсник. Хайде, убий ме.“ Но не можах.

— Върви при семейството си. И се махни от града за известно време.

— Почти му го казах. Истина е.

Един санитар го заведе до линейката, спряна наблизо.

— С какъв човек си имаме работа, по дяволите! — прошепна О’Нийл.

Сякаш прочете мислите на Катрин.

— Детективе, намерихме телефона — извика един полицай и се приближи. — Беше в една кофа на улицата. Батерията беше в друга, на отсрещния тротоар.

— Браво — похвали го О’Нийл.

Данс взе чифт гумени ръкавици от Ти Джей, сложи си ги, взе телефона и му сложи батерията. Включи го и прегледа информацията за последните разговори. Нямаше приети обаждания, но след бягството Пел бе звънял на пет номера. Тя ги каза на О’Нийл, който отново се свърза с техниците в шерифството.

Първият номер беше невалиден. Последователността от цифри бе непълна, което означаваше, че обаждането до мнимия съучастник с инструкции да убие близките на Били е било фалшиво. Било е просто за сплашване на шофьора.

Второто и третото обаждане бяха на друг номер — на мобилен телефон с предплатена карта. Сега той не даваше сигнал — изключен или унищожен. Последните два номера бяха по-полезни. Първият бе бюро „Справки“ с кода на Юта. Последният номер — който Пел вероятно беше научил от „Справки“ — беше на паркинг за каравани край Солт Лейк Сити.

— Бинго! — извика Ти Джей.

Данс телефонира и се представи. Попита дали са разговаряли с някого преди четирийсет и пет минути. Служителката от другата страна на линията провери и отговори, че се бил обадил някакъв човек от Мисури. Отивал на запад и се интересувал колко ще струва едноседмичен престой за малка каравана.

— Други обаждания около този час?

— Майка ми и двама от гостите ни да се оплачат от нещо. Това е.

— Онзи човек каза ли, че смята да дойде?

— Не.

Данс благодари на жената и я помоли веднага да й позвъни, ако онзи човек пак се обади. Разказа на колегите си какво е научила от служителката, после телефонира в щатската полиция на Юта — на един капитан в Солт Лейк Сити, с когото бяха приятели, и му каза какво е положението. Той обеща веднага да изпрати хора да наблюдават паркинга за каравани.

Погледът на Данс спря върху нещастния шофьор, който пак гледаше в земята. Беше й жал за него; човекът щеше да живее до края на дните си със страха, който бе изпитал днес — може би не толкова заради отвличането, колкото заради унижението от сделката с Пел.

Спомни си думите на Мортън Негъл. Били бе оцелял, но той също беше жертва на Даниел Пел.

— Да кажа ли на Овърби за Юта? — попита Ти Джей. — Новината ще му хареса.

В този момент телефонът й пак иззвъня.

— Изчакай — каза тя на младия полицай.

Вдигна. Беше компютърният специалист от затвора. Въодушевен, младежът обяви, че е открил един сайт, който Пел бил посетил. Било свързано с думите „Хелтър Скелтър“.

— Хитър ход — обяви. — Мисля, че не се е интересувал от самото словосъчетание. Използвал го е, за да намери един сайт за обяви, където хората пускат постинги за убийства и други престъпления. Казва се „Касапницата“. Разделен е на подкатегории. Едната е озаглавена „По стъпките на Бънди“, за серийни убийци. Тед Бънди, сещате ли се? „Хелтър Скелтър“ е посветена на сектантските убийства. Намерих обява, която е публикувана в събота, и мисля, че е за него.

— Значи не е написал директно адреса на „Касапницата“, така ли? — уточни Данс. — В такъв случай при обикновена проверка щяхме да открием, че е влизал там.

— Точно така. Затова е използвал търсачката.

— Хитро. Можете ли да откриете от кого е пусната обявата?

— Анонимна е. Няма как да се открие.

— Какво гласи?

Той прочете краткото съобщение, само от няколко реда. Нямаше съмнение, че е предназначена за Пел — даваше всички подробности за бягството му. Подателят на обявата бе добавил още нещо накрая, но когато го чу, Данс поклати глава. Не виждаше логика.

— Извинете, бихте ли повторили?

Той повтори.

— Добре. Благодаря. Изпратете ми копие от обявата.

Тя му даде електронния си адрес.

— Ако мога да ви помогна с друго, само ми кажете — предложи услугите си компютърният специалист.

Данс затвори и помълча за няколко минути, опитвайки се да осмисли посланието. О’Нийл забеляза угрижения й вид, но реши да не я разсейва с въпроси.

Тя се подвоуми, но бързо взе решение. Обади се на Чарлс Овърби и му каза за паркинга на каравани в Юта. Шефът й много се зарадва на новината — сега можеше да каже нещо конкретно на медиите.

Катрин се замисли за разговора с Еди Чан, за въображаемата си любовна среща с Пел. Обади се на Рей Каранео и го натовари с друга задача. Младият полицай помълча няколко секунди, докато осмисли какво се иска от него. Накрая измърмори неубедено:

— Е, добре, агент Данс. Щом казвате…

Разбираше го: задачата беше, меко казано, нестандартна.

— И действай бързо — добави тя.

14.

— Ще вземем писийки?

— Добре — съгласи се Джени. — Но какво е това?

— Дребна риба. Като аншоа, но не е солена. Ще вземем сандвичи. Искам два. Ти два ли искаш?

— Само един, мили.

— Сложи им оцет. Имат на масите.

Джени и Пел бяха в Мос Ландинг северно от Монтерей. Откъм сушата двата огромни комина на електроцентралата „Дюк“ се издигаха високо в небето. От другата страна на шосето имаше малко парче земя, остров, свързан със сушата чрез мост. Върху тази пясъчна ивица се разполагаха офиси на риболовни компании, докове и голямата, масивна сграда, където Пел и Джени се намираха в момента: рибния ресторант „Джакс Сийфууд“. Функционираше от седемдесет и пет години. Джон Стайнбек, Джоузеф Камбъл и Хенри Милър — а също и най-известната дама на Монтерей, Флора Уудс — са седели на мръсните, надраскани маси, спорили са, смели са се, пили са, докато затворят ресторанта, а понякога и до много по-късно.

Сега „Джакс“ бе фирма за търговия с риба, рибен пазар и огромен ресторант, събрани в едно. Атмосферата далеч не беше толкова бохемска и безгрижна като през четирийсетте и петдесетте, но пък заведението се рекламираше по кулинарния канал.

Пел си го спомняше от времето, когато живееха недалеч оттук, в Сийсайд. Семейството не посещаваше често ресторанти, но той пращаше Джими или Линда да купуват сандвичи с писия, пържени картофи и салата от зеле и майонеза. Обожаваше тази храна и сега се радваше, че ресторанта още го има.

Имаше да свърши малко работа в района, но трябваше да почака, докато дойде време да се подготви и да събере малко информация. Освен това умираше от глад и реши, че може да рискува да се покаже сред хора. Полицията нямаше да търси двама щастливи туристи, още по-малко тук, защото си мислеха, че е тръгнал към Юта — някакъв надут пуяк на име Чарлс Овърби обяви по радиото.

„Джакс“ имаше градина с изглед към рибарските лодки и залива, но Пел предпочете да седнат вътре, за да следи вратата. Едва устояваше на изкушението да опипа пистолета отзад на кръста си. Джени седеше до него и притискаше коляното си в неговото.

Той отпи глътка студен чай. Погледна момичето и забеляза, че гледа въртящата се поставка с големи торти.

— Искаш ли десерт след рибата?

— Не, мили. Не изглеждат много добре.

— Така ли?

Тортите не привличаха Пел, той не обичаше сладко. Изглеждаха обаче огромни. В „Капитола“ би могъл да размениш едно парче от тях за цял стек цигари.

— Само захар, бяло брашно и есенция. Глюкозен сироп и евтин шоколад. Изглеждат хубаво и са сладки, но нямат никакъв вкус.

— В твоята фирма не правите ли такива?

— Не, не. Никога — заяви разпалено тя и кимна към поставката с торти. — Хората ядат много от тези неща, защото не остават доволни от вкуса и искат още. Аз обаче правя шоколадова торта без никакво брашно. Само шоколад, захар, смлени орехи, ванилия и жълтъци. Заливам я с малко малинова глазура. Няколко хапки са достатъчни, за да се наситиш.

— Звучи много добре.

Всъщност мисълта го отвращаваше. Тя обаче му разказваше за себе си, а хората трябва да се насърчават да го правят. Напий ги, после ги остави да говорят. Знанието е по-добро оръжие от ножа.

— Това ли правиш най-много? Торти за сладкарниците?

— Ами, сладкарството най-много ми допада, защото имам повече контрол. Правя всичко сама. При другите храни зависиш от други хора, които приготвят различни части от ястието.

„Контрол — помисли си той. — Интересно.“ Постара се добре да запомни този факт.

— Понякога сервирам. Когато сервираш, получаваш бакшиши.

— Сигурно доста ти оставят.

— Да, понякога.

— Харесва ли ти?… На какво се смееш?

— Ами… Не си спомням някой — имам предвид гадже — да ме е питал дали си харесвам работата… Както и да е, сервирането си е забавно. Понякога се държа, сякаш не съм просто сервитьорка. Представям си, че това е моето парти, с мои приятели и близки.

Навън гладна чайка закръжи над купчините отпадъци, кацна тромаво и затърси нещо за ядене. Пел беше забравил колко са големи.

Джени продължи:

— Същото е, когато правя торта, да кажем за сватба. Понякога си мисля, че малките радости са най-важни. Приготвяш най-хубавата торта, която си правил, и хората се радват. О, не завинаги. Но кое може да те направи вечно щастлив?

Добра логика.

— Вече няма да хапна от друга торта, само от твоите.

Тя се засмя:

— О, разбира се, скъпи. Радвам се, че го каза. Благодаря ти.

С тези няколко думи му се стори някак си по-зряла. Тоест с повече контрол. Пел се почувства уязвен. Това не му хареса. Затова смени темата:

— Е, надявам се, че сандвичите ти харесаха. Аз ги обожавам. Искаш ли още чай с лед?

— Не, добре ми е така. Само седи до мен. Това е единственото, от което имам нужда.

— Дай да видим картите.

Тя взе чантата си и ги извади. Разгъна една и Пел я заразглежда. Забеляза, че за осем години полуостровът се е променил. Изведнъж спря, обхвана го странно усещане. Отначало не можа да си обясни точно какво. Само, че е много приятно.

После разбра: беше свободен.

Затворът, осемте години под чужда власт бяха свършили и той отново можеше да започне да живее. След като изпълни мисията си тук, щеше да се махне завинаги и да създаде друго Семейство. Пел се огледа, заоглежда другите клиенти, спря вниманието си върху неколцина: една девойка през две маси от тях, седнала с родителите си, които бяха забили погледи в чиниите си, сякаш би било мъчение, ако заговорят. Момичето, малко пълничко, лесно можеше да бъде подмамено да напусне дома си, когато обикаля само магазините или е седнало на кафе. За два дни щеше да я убеди да го последва.

На бара седеше младеж около двайсетте (ако не си носи документ за самоличност, щяха да откажат да му сервират бира). Беше изрисуван — глупави татуировки, за които вероятно вече съжаляваше — и носеше вехти дрехи, които заедно с поръчката му, която се състоеше само от супа, говореха за парични проблеми. Непрекъснато шареше с поглед и зяпаше всяка жена над шестнайсет. Пел отлично знаеше как да го завербува за броени часове.

Забеляза и млада майка, самотна, ако липсата на брачна халка бе надежден признак. Седеше присвита и гледаше тревожно — проблеми с мъжете, разбира се. Почти не обръщаше внимание на детето си в количката до нея. Не го поглеждаше и тежко му, ако заплачеше; нервите й нямаше да издържат. Зад тази поза и тъжните очи се криеше някаква драма, но това не интересуваше Пел. За него беше важно само това, че не е особено привързана към бебето. Той знаеше, че ако успее да я примами, няма да му е трудно да я раздели от детето. Така лесно щеше да стане баща.

Спомни си една приказка, която леля Барбара му беше чела веднъж в Бейкърсфийлд: „Вълшебният свирач от Хамелн“. Когато жителите на едно средновековно германско градче отказали да му платят, задето ги отървал от мишата напаст, той отвел децата им, като ги накарал да танцуват под звуците на флейтата му. Приказката бе оставила дълбоки следи у Пел. По-късно чете още за случая, фактите бяха по-различни от популярната версия на Братя Грим. Вероятно не е имало нито мишки, нито неплатени дългове; в Хамелн просто изчезнали няколко деца и никой повече не ги видял. Причините за изчезването — и както изглежда, за нехайството на родителите — оставаха загадка.

Едно възможно обяснение беше, че децата, заразени от чума или друга болест, предизвикваща подобни на танц спазми, били изведени от града, защото възрастните се боели от епидемия. Друга версия е, че Вълшебният свирач отвел децата на поклонническо пътуване и те загинали по пътя от природно бедствие или във военно сражение.

Имаше обаче и друга теория, която Пел предпочиташе. Децата доброволно напуснали родителите си и последвали Вълшебният свирач в Източна Европа, която по това време се колонизирала. Там създали свои селища под неговата абсолютна власт. Той харесваше идеята, че един човек може да е имал таланта да примами десетки (според някои сведения над сто) деца да напуснат семействата си и да стане техен настойник. Какви ли умения е имал или развивал Свирачът?

Сервитьорката го извади от унеса му, като донесе поръчката. Той се втренчи в гърдите й, после бързо премести поглед към храната.

— Изглежда много вкусно, мили — каза Джени, като гледаше чинията си.

Пел й подаде едно шишенце.

— Това е малцов оцет. Сложи върху сандвича. Само няколко капки.

— Добре.

Той отново се огледа: намусеното момиче, неспокойния младеж, замислената майка… Сега, разбира се, нямаше да се занимава с тях. Просто се радваше да види колко много възможности има. След като уреди живота си, след около месец отново щеше да тръгне на лов — по магазини и закусвални, по кафенета и паркове, по училища и студентски общежития.

Вълшебният свирач от Калифорния…

Даниел Пел съсредоточи вниманието си върху обяда и започна да се храни.

* * *

Колите летяха с бясна скорост по шосе №1.

Майкъл О’Нийл управляваше личния си автомобил, Данс седеше до него. Точно зад тях караше Ти Джей със служебен форд, две патрулни коли ги следваха. От пътната полиция и най-близкия град Уотсънвил също щяха да изпратят автомобили.

О’Нийл караше с около сто и трийсет. Можеше да вдигне и повече, но имаше голямо движение. На места шосето имаше само две платна. Използваха само светлини, без сирени.

Бързаха към ресторанта, където, противно на всички очаквания, Даниел Пел и русокосата му съучастничка спокойно обядваха.

Данс се беше усъмнила, че беглецът е тръгнал за щата на мормоните. Интуицията й подсказваше, че също като Мексико Юта е лъжлива следа, особено след като Ребека и Линда й казаха, че Пел никога не е говорил за щата, и след като намериха мобилния телефон удобно захвърлен близо до колата на куриера от „Уърлдуайд Експрес“. И най-важното — бе оставил шофьора жив, за да каже на полицията за телефона и обажданията. Сексуалната игричка, която му беше спретнал, бе възможно обяснение защо не го е убил, но Данс си даде сметка, че никой беглец, колкото и да е извратен, не би си губил времето с такива неща.

Основна роля за решението й обаче имаше разговорът с компютърния специалист от „Капитола“, който й прочете съобщението, оставено от съучастничката на Пел във форума „Хелтър Скелтър“ на сайта „Кланицата“.

„Пакетът ще е там около 9.20. Камион на УУЕна «Сан Бенито» в 9.50. Оранжева панделка на бор. Среща в магазина, където се разбрахме.“

Това беше първата част на съобщението, последни указания за бягството. Онова, което изненада Данс, бе последното изречение:

„Стаята е готова и проверявам местата около Монтерей, които поиска. Твоята красавица.“

Това за всеобщо удивление издаваше, че Пел смята да остане в околността.

Данс и О’Нийл недоумяваха. Това бе лудост. Но след като беглецът оставаше в района, Данс реши да му осигури комфорт. За целта стори нещо, което не беше правила досега. Използва Чарлс Овърби. Знаеше, че щом му каже за Юта, той ще се покаже пред медиите и ще обяви, че търсенето се премества на изток. Така Данс се надяваше, че Пел ще се почувства по-самоуверен и ще рискува да се покаже на обществено място.

Къде обаче?

Надяваше се, че отговорът се крие в разговора с Еди Чан, че от онова, което Даниел Пел е споделил пред него, ще получи представа за любимите неща, за интересите и желанията на убиеца. Сексът имал голямо значение, така твърдеше Чан, затова може би щеше да търси места за еротичен масаж, публични домове или агенции за запознанства, но на Полуострова имаше малко такива. Освен това Пел си имаше приятелка, която вероятно щеше да задоволи нагона му.

— Какво друго? — бе попитала Данс.

— О, спомням си още нещо — отвърна Чан. — Храната.

Изглежда, че Даниел Пел много си падаше по морска храна, особено по един вид дребни рибки, известни като писийки. На няколко пъти бе споменавал, че по централното крайбрежие има само няколко ресторанта, където умеят да ги приготвят добре. Имаше специални изисквания как трябва да бъде сготвена рибата. Данс записа имената на ресторантите, които Чан си спомни. Три от тях бяха затворени през годините, докато Пел беше зад решетките, но два още работеха — на Рибарския кей в Монтерей и в Мос Ландинг.

Нестандартната задача, която бе дала на Каранео, бе да се обади в двата ресторанта (а също на други по централното крайбрежие, които имаха подобно меню) и да предупреди за избягал затворник, който може да се появи в компанията на слабичка блондинка.

Вероятността да постигнат нещо бе малка и Катрин нямаше големи надежди. Каранео обаче току-що бе говорил с управителя на „Джакс“, известния ресторант в Мос Ландинг. В момента там имаше мъж и жена, които се държали подозрително — били на маса, откъдето се виждала входната врата, и мъжът постоянно гледал натам, докато повечето клиенти предпочитали да седят навън. Човекът бил гладко обръснат, с черни очила и спортна шапка и не можело да се види дали е Пел. Жената изглеждала, че е блондинка, но и тя носела шапка и тъмни очила. Доколкото можеше да се определи възрастта им обаче, вероятно бяха те.

Данс се обади лично на управителя на ресторанта и го помоли да разучи с каква кола са дошли двамата. Човекът нямаше представа, но изпрати навън един от келнерите, който скоро се върна и й продиктува (на испански) номерата на всички коли от малкия паркинг.

След бърза проверка в пътната полиция се установи, че един от автомобилите, тюркоазнозелен форд „Тъндърбърд“ е бил откраднат миналия петък — макар и, странно, не от района, а от Лос Анджелес.

Може би беше фалшива тревога, но Данс реши да действа бързо — ако не друго, щяха да заловят крадеца на колата. Тя предупреди О’Нийл и каза на управителя на ресторанта:

— Веднага тръгваме. Не правете нищо. Преструвайте се, че не го виждате, и се дръжте нормално.

— Да се държа нормално — с треперещ глас повтори човекът. — Да, добре.

Сега Катрин Данс с нетърпение си мислеше за следващия разпит на Пел, след като го арестуват. Първият въпрос, който искаше да му зададе, бе защо е решил да остане в района.

В Санд Сити, търговски район покрай шосе №1, движението намаля и О’Нийл натисна по-силно педала на газта. След десет минути щяха да са в ресторанта.

15.

— Не са ли най-вкусното, което си опитвала?

— О, миличък, прекрасни са тия писки.

— Писийки — поправи я Пел.

Мислеше си вече за трети сандвич.

— Та така с бившия — продължи тя. — Оттогава нито съм го чувала, нито съм го виждала. Слава богу!

Току-що му бе разказала с подробности за бившия си съпруг — счетоводител, бизнесмен и дребна душица — който на два пъти я вкарвал в болница с вътрешни наранявания, единия път — и със счупена ръка. Крещял й, когато забравела да изглади чаршафите, крещял й, защото не забременяла, след като били опитвали едва месец, крещял й, когато любимият му бейзболен отбор губел. Казвал, че гърдите й били като на момче и затова на него не му ставало. Позволявал си да говори пред приятелите си, че щяла да „става“, ако си оправела носа.

„Жалко човече — помисли си Пел, — неспособно да се владее.“

След това изслуша по-нататъшното развитие на сценария, достоен за латиноамерикански сериал: за всичките й приятели след развода. Много приличали на него. Но в олекотен вариант — помисли си Пел. Единият бил дребен мошеник и живеел в Лагуна между Лос Анджелес и Сан Диего. Занимавал се с дребни измами. Друг продавал наркотици. Трети бил рокер. Четвърти — просто боклук.

Той бе изтърпял доста психотерапевтични сеанси. Повечето бяха безсмислени, но понякога от психолога можеше да получи полезни идеи, които старателно запомняше (не заради психичното си здраве, разбира се, а защото бяха полезно оръжие срещу другите хора).

И така, защо Джени толкова си падаше по лошите момчета? За него беше очевидно. Всички те бяха като майка й — тя подсъзнателно ги търсеше, като се надяваше, че ще променят отношението си към нея и ще я обичат, а не да я унижават и да я използват.

Това бе полезна информация за Пел, но той би й казал: „Между другото, скъпа, напразно се стараеш. Ние не се променяме. Никога не се променяме. Запиши си го и добре го запомни.“

Разбира се, запази тези мъдри слова за себе си.

Тя внезапно престана да се храни.

— Мили?

— Ъм?

— Може ли да те попитам нещо?

— Разбира се, красавице.

— Не си ми казвал нещо за онези, така де… за момичетата, с които си живял. Преди да те арестуват. Семейството.

— Явно не съм.

— Поддържаш ли връзка с тях? Как се казваха?

Той издекламира имената им:

— Саманта, Ребека и Линда. Също и Джими, онзи, който се опита да ме убие.

Клепачите й потрепнаха.

— Може би предпочиташ да не те питам за тях, а?

— Не, няма проблем. Можеш да ме питаш за всичко.

— Никога не казвай на някого да не засяга определена тема. Усмихвай се и извлечи всякаква възможна информация.

— Тези жени… те ли те предадоха?

— Не точно. Дори не знаеха, че с Джими отиваме у Кройтънови. Но не ме подкрепиха, когато ме арестуваха. Линда изгори някои улики. Но дори тя накрая се огъна и започна да им помага. — Пел се изсмя мрачно. — А виж какво сторих за тях. Дадох им дом. Собствените им родители нехаеха за тях. Дадох им семейство.

— Това ядосва ли те? Не искам да те ядосвам.

— Не. — Той се усмихна. — Няма проблем, любов моя.

— Мислиш ли много за тях?

Аха, това било, значи. Беше се тренирал да долавя контекста зад думите на хората. Досега не си беше дал сметка, че Джени ревнува. Това е жалко чувство, което може да те провали, но също така е и основна движеща сила във Вселената.

— Не. Не съм ги чувал от години. Известно време им пишех. Единствено Линда ми отговаряше. Каза ми обаче, че според адвоката й това щяло да навреди на освобождаването й под гаранция, и затова спря. Трябва да призная, че ми стана криво.

— Съжалявам, мили.

— Не ги знам. Може да са умрели, може да са се омъжили щастливо. Отначало бях бесен, но после осъзнах, че съм сгрешил с тях. Избрал съм неподходящи. Не като теб. Ти си добра за мен; те не бяха достойни.

Тя вдигна ръката му и целуна всяко кокалче на пръстите му.

Пел пак заразглежда картата. Обожаваше картите. Когато не знае къде се намира, човек е безпомощен, губи контрол. Знаеше, че картите — по-точно липсата им — са изиграли важна историческа роля за този район на Калифорния, в който се намираха в момента — залива Монтерей. Навремето в Семейството имаха навика след вечеря да сядат в кръг и Линда им четеше. Пел често избираше местни автори и книги. Една от тях бе история на Монтерей. Заливът бил открит от испанците в началото на седемнайсети век. Наречен на богатия спонсор на експедицията, районът бил истинско бижу — плодородна земя, идеално пристанище, стратегическо място — губернаторът искал да създаде голяма колония. За съжаление, след като отплавали, моряците съвсем загубили координатите на залива.

Много други експедиции неуспешно се опитвали отново да го открият. С всяка изминала година заливът Монтерей придобивал митични измерения в представите на моряците. Една от най-големите групи тръгнала от Сан Диего по суша. Участниците били решени да намерят тайнствения залив. Изложени на постоянни опасности от природните стихии и мечките гризли, конкистадорите претърсили всеки метър от крайбрежието до Сан Франциско — и пак подминали огромния залив, без да го забележат.

Всичко това — само защото нямали карта.

Когато успя да влезе в Интернет от „Капитола“, той се вдъхнови от един сайт, наречен „Вижуъл Ърт“, където щракваш с мишката върху картата и на екрана се отваря реална сателитна снимка на желания район. Удивително. Трябваше да намери няколко важни неща, а нямаше възможност да се рови в сайта. С нетърпение чакаше момента, когато животът му ще стане по-спокоен и ще може да прекарва часове в Интернет.

Сега Джени показваше различни места на разгънатата пред тях карта и Даниел попиваше информацията. Както винаги обаче, слушаше и всичко, ставащо наоколо.

— Той е добро куче. Просто трябва да се дресира.

— Далече е, но ако не бързаме, ще си прекараме страхотно.

— Поръчах преди десет минути. Бихте ли проверили защо храната още се бави?

Когато чу последния коментар, Пел погледна към касата.

— Съжалявам — обясни на клиента възрастният касиер. — Днес малко не ни достига персонал.

Човекът, собственик или управител на заведението, изглеждаше смутен и гледаше навсякъде другаде освен към Пел и Джени.

Умните хора могат да се досетят защо си променил поведението си и да го използват срещу теб.

Когато Пел поръчваше, между масите сновяха три-четири сервитьорки. Сега от персонала беше само човекът на касата. Бе накарал хората си да се скрият.

Пел се изправи, като събори масата. Джени изпусна вилицата си и скочи на крака.

Управителят ги погледна уплашено.

— Копеле! — изръмжа Даниел и извади пистолета.

Джени изпищя.

— Не, не… аз…

Управителят се поколеба за секунда, после избяга в кухнята. Клиентите се разкрещяха и налягаха по земята.

— Какво има, мили? — уплашено попита Джени.

— Да се махаме. Към колата.

Пел грабна картата и побягнаха.

Когато се озоваха навън, далеч на юг видя мигащи светлини.

Джени се вцепени от уплаха, зашепна:

— Ангелски песни, ангелски песни…

— Бързо!

Метнаха се в колата. Той даде рязко на задна, смени скоростите и потегли с пълна газ по тесния мост към шосе №1. Джени едва не падна от седалката, когато профучаха по неравната настилка от другата страна. Излязоха на главния път и Пел зави на север. След стотина метра спря. Насреща идваше друга полицейска кола.

Той погледна надясно и натисна педала до пода. Понесоха се с бясна скорост към портала на електроцентралата, масивна грозна сграда, съвсем не на място тук, на това крайбрежие като от пощенска картичка — подхождаше повече на нефтените рафинерии в Индиана.

* * *

Данс и О’Нийл бяха на не повече от пет минути от Мос Ландинг.

Тя нервно потропваше с пръсти по ръкохватката на пистолета си в кобура на десния й хълбок. Никога не й се бе налагало да стреля, докато изпълнява служебните си задължения — не се чувстваше комфортно с оръжие. Тревожеше се и заради децата (вкъщи държеше пистолета в масивен сейф, чиято комбинация само тя знаеше).

От друга страна, Майкъл О’Нийл, бе опитен стрелец, Ти Джей — също. Данс се радваше, че са до нея.

Щеше ли да се стигне до престрелка? Не можеше да каже. Знаеше само, че ще направи всичко възможност, за да спре убиеца.

Със свирене на гуми фордът взе един остър завой и се заизкачва по следващия хълм.

Когато превалиха възвишението, О’Нийл измърмори:

— Мамка му… — Натисна спирачката. — Чакай!

Катрин се подпря с ръце на таблото. Колата се закова наполовина върху банкета на сантиметри от камион, спрян на средата на шосето. До Мос Ландинг цялото шосе бе блокирано. Автомобилите в насрещните платна се движеха, но бавно. На няколко километра напред Данс видя мигащи светлини и се досети, че полицията връща колите.

Блокада?

О’Нийл се обади по радиостанцията в диспечерския център на пътната полиция.

— Обажда се О’Нийл.

— Кажете, сър. Край.

— Пътуваме на север по Първо шосе. Малко преди Мос Ландинг сме. Движението е спряно. Какво е станало?

— Да. Внимавайте. Има… Евакуират електроцентралата „Дюк“. Има пожар или нещо подобно. Положението е сериозно. Има много ранени. Двама са загинали.

„О, не! — помисли си Данс, като издиша шумно. — Стига жертви!“

— Пожар ли? — попита О’Нийл.

— Същото като в съда — измърмори Катрин.

Присви очи. Напред се виждаше стълб от черен дим. Проектантите бяха взели сериозни противопожарни мерки. Преди няколко години в електроцентралата се беше запалила изоставена цистерна за нафта. Сега агрегатите работеха с газ и опасността от сериозен пожар беше значително по-малка. Въпреки това охраната бе затворила шосе №1 и евакуираше всички.

О’Нийл се тросна по радиостанцията:

— Кажете на пътната, пожарникарите или който друг командва, да пуснат движението. Трябва да минем. Водим преследване. Край.

— Разбрано, детективе… Чакайте… — Телефонистът замълча за минута. — Нова информация. Току-що се обадиха от противопожарната служба в Уотсънвил. Не знам… Така, в електроцентралата няма пожар. Запалила се е само кола пред главния портал. Не знаем кой е подал сигнал за пожар. Няма пострадали. Било е фалшива тревога… Обадиха се и от „Джакс“. Заподозреният е извадил оръжие и е избягал.

— Мамка му, изигра ни! — изсъска О’Нийл.

Данс взе микрофона:

— Прието. Има ли полицаи на местопроизшествието?

— Изчакайте… Да, има. Един полицай от Уотсънвил. Другите са пожарникари и спасителни екипи.

— Един полицай — намръщи се Данс и поклати глава.

— Кажете му, че Даниел Пел е някъде там. Въоръжен е. Може да нападне цивилни или полицаи.

— Прието. Ще им предам.

Тя се почуди какво може да направи един полицай. Най-тежките престъпления в Мос Ландинг бяха шофиране в нетрезво състояние и кражби от автомобили и лодки.

— Разбра ли какво става, Ти Джей?

— Мамка му — чу се от радиостанцията.

Ти Джей не спазваше особено правилата за радиопредаване. О’Нийл ядосано тресна микрофона върху стойката му. Никой не бързаше да изпълни искането им за пускане на движението.

— Да се опитаме да стигнем все пак — предложи Данс. — Ако ще колите да се поочукат.

О’Нийл кимна. Включи сирената и потегли по банкета, който бе песъчлив на места, каменист на други, някъде — почти непроходим.

Конвоят бавно тръгна напред.

16.

За двайсет минути изминаха разстояние, което не би трябвало да им отнеме повече от три.

Когато стигнаха Мос Ландинг, от Пел и приятелката му нямаше и следа.

Данс и О’Нийл слязоха. След по-малко от минути Ти Джей също спря до обгорелия форд.

— Колата на Пел — отбеляза Катрин. — Онази, която е била открадната в петък вечерта.

Каза на Ти Джей да извика управителя на „Джакс“. Уотсънвилският полицай, О’Нийл и неколцина други тръгнаха да търсят свидетели. Мнозина си бяха тръгнали, вероятно уплашени от огъня и пронизителната сирена на електростанцията — може би някои дори бяха помислили, че това е ядрен реактор, който всеки момент ще избухне.

Данс разпита няколко души при електростанцията. Научи, че с колата са пътували слаб мъж и руса жена. С бясна скорост прекосили моста от „Джакс Сийфууд“, спрели рязко пред електростанцията и изскочили от форда точно преди да пламне.

Изтичали през шосето към брега, но после никой не ги видял. Явно Пел сам се беше обадил в полицията, за да подаде сигнала за пожара и пострадалите.

Данс се огледа. Трябвало е да намерят друга кола — нямаше как да избягат пеша. Погледът й обаче се спря върху залива. При блокадата на Първо шосе по-логично би било да откраднат лодка. Тя събра неколцина полицаи, изтича на брега и трескаво заразпитва хората, които срещна там, за да разбере дали Пел е откраднал плавателен съд. Никой не беше видял бегълците и никой не съобщи за липсваща лодка.

Данс се върна на пътя. Срещу електростанцията забеляза магазинче за сувенири и бонбони. На вратата имаше надпис „Затворено“, но през стъклото полицайката забеляза женско лице.

Дали престъпникът бе вътре с нея?

Данс повика един полицай, предупреди го за подозренията си и двамата се приближиха до вратата. Тя почука. Никой не отговори.

След второто почукване вратата бавно се открехна. Показа се закръглена жена с къса къдрава коса. Плахо погледна ръцете им върху ръкохватките на пистолетите и задъхано попита:

— Да?

Трескаво взирайки се в полумрака отзад, Данс помоли:

— Бихте ли излезли?

— Ъъъ… да.

— Има ли вътре някой друг?

— Не. Какво?…

Полицаят избута жената и включи осветлението. Данс влезе след него. Бързо се увериха, че магазинчето е празно. Данс се върна при жената.

— Извинете за безпокойството.

— Не, няма проблем. Уплаших се. Хванахте ли ги?

— Още ги търсим. Видяхте ли какво стана?

— Не. Бях вътре. По едно време погледнах навън и видях колата да гори. Спомних си цистерната, която се запали преди няколко години. Беше сериозно. Вие бяхте ли тук тогава?

— Да. Огънят се виждаше от Кармел.

— Мислехме, че е празна. Или почти празна. Всички се изплашихме. Пък и тия кабели. Много ме е страх от ток.

— Затворили ли сте?

— Да. И без това смятах да си тръгна по-рано. Не знаех колко дълго ще е затворен пътят. Пък и туристите едва ли ще тръгнат да си купуват дъвчащи бонбони, когато отсреща гори електростанция.

— Вероятно няма. Искам да ви попитам защо толкова се интересувате накъде са тръгнали?

— О, такъв опасен човек! Надявам се да го арестувате по-скоро.

— Преди казахте „те“. Откъде знаете, че са били повече хора?

Жената замълча смутено.

— Ами, аз…

Данс я погледна изпитателно, усмихваше се, но очите й бяха сериозни.

— Казахте, че не сте видели нищо. Погледнали сте навън едва след като сте чули сирената.

— Мисля, че попитах някого. Навън.

„Мисля…“

Типична реакция на отричане. Подсъзнателно жената се самозаблуждава, че дава мнение, а не че лъже.

— Кой ви каза? — настоя Данс.

— Не ги познавам.

— Мъж или жена?

Пак колебание.

— Едно момиче, жена. Не е тукашна.

Жената гледаше настрани и потъркваше носа си — признаци на неискреност.

— Къде е колата ви?

— Моята?…

При анализа на поведението очите играят двойна роля. Някои полицаи смятат, че ако заподозреният погледне наляво, значи лъже. Катрин знаеше, че това е стар мит — за разлика от извръщането на цялата глава или тялото свеждането на очите не е признак за неискреност; посоката на погледа се контролира твърде лесно.

При все това очите са показателни.

Докато разговаряха, Данс забеляза, че жената все поглежда към определено място на паркинга. Всеки път показваше признаци на стрес: преместваше тежестта си от единия на другия крак, притискаше пръстите на двете си ръце. Данс разбра: Пел бе откраднал колата й и я беше заплашил, че зловещият му партньор ще убие близките й, ако се разприказва. Същото като с шофьора от куриерската агенция.

Данс въздъхна нервно. Ако жената ги беше предупредила още когато дойдоха, престъпникът вече можеше да е арестуван.

Или ако тя не беше подминала знака „Затворено“ и се бе сетила да почука по-рано.

— Аз…

Жената заплака.

— Разбирам. Ще се погрижим да ви защитим. Каква е колата?

— Тъмносин форд „Фокус“. Тригодишен. На бронята има лепенка за глобалното затопляне. И има чукнато на…

— Накъде тръгнаха?

— На север.

Данс записа номера на колата и се обади на О’Нийл, който щеше да предаде на патрулите от пътната полиция.

Докато жената от магазинчето се уговаряше с приятелка да остане у тях, Данс се загледа към дима, който още излизаше от опожарения автомобил. Ядоса се. От информацията на Еди Чан си бе извадила правилен извод и планът им за действие беше безупречен. Но пак напразно.

Ти Джей доведе управителя на „Джакс Сийфууд“. Той разказа какво е станало, като очевидно премълча някои факти. Вероятно неволно бе допуснал Пел да се досети за хайката. Данс не го обвиняваше. Спомни си поведението на престъпника при разпита и се замисли за действията му днес.

Управителят даде описание на жената, която била слабичка и хубавичка, макар и малко безлична, и гледала влюбено спътника си почти през цялото време. Отначало си помислил, че са младоженци на меден месец. Тя постоянно го галела и го докосвала. Според преценката му била около двайсетте. Управителят добави, че през повечето време разглеждали някаква карта.

— На какво?

— На района, окръг Монтерей.

Майкъл О’Нийл се приближи, като затваряше телефона си.

— Още не са засекли тъмносиния форд. Минали са незабелязано при евакуацията. Мамка му, може да е тръгнал на юг и да сме се разминали!

Данс повика Каранео. Младежът изглеждаше уморен. Денят бе напрегнат, но още не беше свършил.

— Потърси информация за форда „Тъндърбърд“ и започни да се обаждаш в мотелите и пансионите от Уотсънвил до Биг Сър. Да проверят дали русата жена се е регистрирала и е записала форда като свой автомобил. Изобщо дали някой е виждал колата. Ако я е откраднала в петък, трябва да се е регистрирала в петък, събота или неделя.

— Добре, агент Данс.

С О’Нийл се загледаха на запад, към спокойната вода. Слънцето бе като голям плосък диск ниско над Тихия океан, ярката му светлина отслабваше. Мъглата още не се беше спуснала, но следобедното небе бе забулено в мараня. Заливът Монтерей беше като равна синя пустиня.

— Пел поема голям риск, като остава тук — отбеляза О’Нийл. — Намислил е нещо сериозно.

В този момент й се обади някой, който може би имаше представа за плановете на престъпника.

17.

В Калифорния има може би десет хиляди улици, носещи името „Мишън“, и Джеймс Рейнолдс, пенсионираният прокурор, който преди осем години бе постигнал осъждането на Даниел Пел, живееше на една от най-хубавите сред тях.

Пощенският му код бе от Кармел, макар че тази улица не беше в хубавата част на града — онзи център като от пощенска картичка, който всеки уикенд се пълни от туристи (едновременно обичани и мразени от местните). Рейнолдс бе в работещия Кармел, което не е задължително да е лошо. Имаше хубава къща недалеч от „Барнярд“, живописния, многоетажен търговски център, където можеш да купиш всичко — от бижутерия и произведения на изкуството до сложни кухненски уреди, подаръци и сувенири.

Данс спря на дългата алея пред къщата, като размишляваше, че човек с толкова скъп имот трябва да е или някой от съвременния финансов елит — неврохирург или компютърен магнат, преживял кризата в информационната индустрия — или потомък на стар местен род. Рейнолдс, който си бе изкарвал прехраната като прокурор, би трябвало да е от вторите.

Загорелият от слънцето пооплешивял възрастен мъж я посрещна на вратата и я покани да влезе.

— Жена ми е на работа. Всъщност доброволческа работа. Тъкмо приготвям вечерята. Елате в кухнята.

Докато вървеше по ярко осветения коридор, Данс набързо се запозна с историята на този човек от многото снимки, накачени по стените. Елитна гимназия на източното крайбрежие, Станфорд, сключване на брак, израстването на двамата му сина и дъщеря му, тяхното дипломиране.

Най-новите снимки още не бяха монтирани в рамки. Тя кимна към купчина, най-отгоре на която имаше снимка на млада жена, русокоса красавица със скъпа бяла рокля, заобиколена от шаферки.

— Това дъщеря ви ли е? Поздравления.

— Последното птиче, което напусна гнездото. — Той махна весело и се усмихна. — А при вас как е?

— О, сватбите са още далеч. Тепърва ни предстоят училищните тревоги.

Тя забеляза и няколко поставени в рамки изрезки от вестници — статии за големи дела, които е спечелил, но също (за нейно удивление) и които е загубил. Той забеляза накъде е насочен погледът й и се изсмя:

— Спечелените са за повдигане на самочувствието. Изгубените са за отрезвяване. Бих могъл да се престоря, че стоя над тези неща, и да кажа, че съм научил нещо от невинните. Но истината е, че понякога съдебните заседатели просто не са в час.

Тя го знаеше много добре от предишната си работа като съдебен консултант.

— Като в случая с нашия човек Пел. Заседателите трябваше да препоръчат смъртна присъда. Но не го направиха.

— Защо? Смекчаващи обстоятелства ли имаше?

— Да, ако можем да определим страха като такова. Уплашиха се, че Семейството ще им отмъсти.

— Да, но не са се поколебали да го обявят за виновен.

— О, не. Имаше солидни доказателства. А и аз сериозно се потрудих. Подхванах темата за Сина на Менсън — всъщност аз му измислих това прозвище. Посочих всички прилики: Менсън е твърдял, че има власт да контролира хората. Дребни престъпления и подчинени жени, които го боготворят. Убийство на богато семейство. И книгите за Менсън, които бяха намерени в дома на Пел с подчертани пасажи и бележки в полетата. Всъщност той сам помогна за осъждането си — с усмивка добави Рейнолдс. — Добре си изигра ролята. Седеше безмълвно и гледаше втренчено съдебните заседатели, опитваше се да ги сплаши. С мен също опита. Изсмях му се и му казах, че психическата му власт няма ефект върху юристи. Съдебните заседатели се разсмяха. Така му развалих плана. — Поклати глава. — Не достатъчно, за да му издействам смъртоносната инжекция, но и от доживотната бях доволен.

— Вие ли бяхте обвинител и по делата срещу трите жени, срещу Семейството?

— Оставих ги да минат леко. Това бяха дребни прегрешения. Нямаха пръст в убийствата на Кройтънови. Убеден съм в това. Преди да срещнат Пел, никоя не е била задържана за нещо по-сериозно от пиене на публично място или цигара с марихуана. Той беше промил мозъците им… С Джими Нюберг беше друго. Той имаше тежки обвинения за насилие и търговия с наркотици.

Влязоха в просторната кухня, боядисана изцяло в жълто и бежово, и домакинът си сложи престилка. Явно я беше свалил, за да отиде да отвори.

— Заех се с готварството, след като се пенсионирах. Интересен контраст. Никой не обича прокурорите. Но… — кимна към голям чугунен тиган, пълен с морски дарове — … моето чопино? Всеки го обожава.

— Аха. — Данс се огледа, като се намръщи престорено. — Значи така изглежда една кухня.

— О, усещам, че сте любителка на готовата храна. Също като мен, когато бях ерген.

— Горките ми деца. Хубавото е, че вече те започват да готвят. За миналия Ден на майката ми направиха палачинки с ягодово сладко.

— А вие е трябвало само да почистите кухнята след тях. Ето, пробвайте от това.

Не можеше да откаже.

— Добре, но само малко.

Той й напълни цяла купичка.

— Върви с червено вино.

— Ще пропусна. — Опита от ястието. — Превъзходно!

Рейнолдс бе говорил със Сандовал и монтерейското шерифство и знаеше последните подробности от преследването, включително това, че Пел е решил да остане в района. (На Данс не й убягна, че за да се свърже с КБР, се беше обадил на нея, а не на Чарлс Овърби.)

— Ще помогна с всичко, с което мога, за да заловите този мръсник. — Бившият прокурор съсредоточено наряза един домат. — Само кажете. Вече се обадих в съдебния архив. Ще ми донесат всички записки по случая. Вероятно деветдесет и девет процента ще са безполезни, но може да изскочи нещо. Ако трябва, ще прочета всичко до последната страница.

Данс го погледна в очите — тъмни, излъчващи решителност — много по-различни от, да кажем, блясъка в погледа на Мортън Негъл. Не беше работила по случаи на Рейнолдс, но знаеше, че е бил енергичен и безкомпромисен прокурор.

— Много ще ни помогнете, Джеймс. Благодаря. — Тя довърши съдържанието в купичката и я остави в умивалника. — Дори не подозирах, че сте в района. Чух, че живеете в Санта Барбара.

— Имам малка къща там, но повечето време от годината прекарваме тук.

— След като се обадихте, говорих с Майкъл О’Нийл. Искам да ви сложим охрана.

Той махна пренебрежително:

— Имам добра алармена система. На практика няма как да ме открие. Когато станах водещ прокурор, започнах да получавам заплахи — заради делата срещу онази банда в Салинас. Телефонът ми го няма в указателя, а собствеността на къщата приписах на тръст. Няма как да ме намери. Освен това съм въоръжен.

Данс не искаше да чуе:

— Вече уби няколко човека.

Прокурорът сви рамене:

— Добре де, съгласен съм. Изпратете ми охрана. Няма да навреди. Малкият ми син ни е на гости. Защо да рискуваме?

Тя се настани на едно столче. Подпря кафявите си заострени обувки „Алдо“ на пречката между краката. Каишките бяха украсени с ярки маргаритки. Дори десетгодишната Маги имаше консервативен вкус по отношение на обувките, които бяха една от маниите на Данс.

— Засега можете да ми разкажете нещо за убийствата преди осем години. Това може да ми даде представа какво е намислил.

Домакинът седна до нея, отпи глътка вино. Набързо й изложи фактите: как Пел и Джими Нюберг нахлули в дома на Уилям Кройтън в Кармел, убили бизнесмена, съпругата и две от трите им деца. Всички били наръгани с нож. Нюберг също.

— Според мен не е искал да убива децата, сбил се е с Пел и той го е очистил.

— Пел и Кройтън познавали ли са се?

— Не се знае. Тогава бизнесът в Силициевата долина беше в разцвета си и Кройтън бе от големите играчи. Името му постоянно се тиражираше в пресата. Не само че създавал сам повечето си програми, ами ръководел и продажбите. Голям човек. Едър, в отлично здраве, невъздържан… Неуморим в работата, безскрупулен в бизнеса. Не е от жертвите, които будят особено съжаление. Не се съобразявал с нищо, говореше се, че имал любовници, служителите му не го обичали особено. Но ако убийството се броеше за престъпление само ако жертвата е светец, ние, прокурорите щяхме да умрем от глад. Фирмата му на два пъти е била ограбвана през годината преди убийствата. Престъпниците са откраднали компютри и софтуер, но полицията в Санта Клара не е хванала никого. Няма доказателства, че Пел има нещо общо с това, но аз винаги съм се чудел дали не е бил той.

— Какво стана с фирмата след смъртта на Кройтън?

— Купиха я. „Майкрософт“, „Апъл“ или някоя от компаниите за компютърни игри, де да знам.

— А имота му?

— По-голямата част бе включена в тръстов фонд за дъщеря му, друга отиде за сестрата на жена му, която пое попечителство над детето. Монтерейският клон на Калифорнийския университет получи стар хардуер и програми за десет-двайсет милиона долара. Направиха внушителен музей на компютърната техника. Специалисти от целия свят идват да правят изследвания в архива.

— Още ли?

— Така изглежда. Кройтън беше изпреварил времето си.

— И беше богат.

— Много богат.

— Какъв е истинският мотив за убийствата?

— Никога няма да разберем. Ако се основаваме на фактите, прилича на най-обикновен грабеж. Може би Пел е прочел във вестниците за Кройтън и е решил, че ще направи удар.

— Прочетох обаче, че плячката е била доста мизерна.

— Само няколко хиляди. Щеше да е леко престъпление. Ако не бяха петте трупа, разбира се. За малко да са шест. Добре, че момиченцето е било на горния етаж.

— Какво стана с детето?

— Горкото! Знаете ли как го нарекоха?

— Спящата кукла.

— Да. Тя не свидетелства. Дори да е видяла нещо, не бих я изправил пред съдебната зала. И без това имах достатъчно доказателства.

— Нищо ли не си спомняше?

— Нищо, което да ни е от полза. През онази нощ си легнала рано.

— Къде е сега?

— Нямам представа. Леля й и чичо й я осиновиха и се преместиха.

— Каква беше защитата на Пел?

— Твърдеше, че отишли по някаква работа. Нюберг превъртял и убил всички. Пел се опитал да го спре, сбили се и Пел, цитирам, „трябвало“ да го убие. Нямаше обаче доказателства, че Кройтън е планирал да се среща с когото и да било. Когато Пел и съучастникът му се появили, семейството тъкмо вечеряло. Освен това уликите бяха ясни: време на настъпване на смъртта, отпечатъци, микроследи, кръв, всичко.

— В затвора Пел се е добрал до компютър. Без надзор.

— Не е добре.

Данс кимна:

— Открихме какво е търсел. Тези думи говорят ли ви нещо? Едната е „Алисън“.

— Никоя от жените в Семейството не се казва така. Не познавам жена с такова име, която да е свързана с него.

— Друга дума, която е търсил, е „Нимю“. Това е митологичен герой. От легендата за крал Артур. Мисля обаче, че става дума за прякор на човек, с когото е искал да се свърже.

— Съжалявам, не ми говори нищо.

— Други идеи какво би могло да означава?

Събеседникът й поклати глава:

— Съжалявам. Това беше важен процес за мен. И за окръга. Но е факт, че в него нямаше нищо необичайно. Пел бе хванат на местопрестъплението, доказателствата бяха железни и той бе рецидивист с дълга криминална история още от юношеските си години. От този човек и Семейството му бяха пропищели всички градчета от Биг Сър до Марин. Трябваше сериозно да се издъня, за да изгубя.

— Добре, Джеймс. Време е да тръгвам. Благодаря за помощта. Ако намерите нещо в архива, обадете ми се.

Той кимна сериозно, вече не като словоохотлив пенсионер или любящ баща, който омъжва дъщеря си. В очите му Данс видя пламенна решителност, с която несъмнено е водил обвинението по делата си.

— Ще сторя всичко, което е по силите ми, за да изпратя онзи мръсник, където му е мястото.

* * *

Бяха се разделили и сега, на стотина метра един зад друг, вървяха към един мотел в старомодното градче Пасифик Гроув в самото сърце на Полуострова.

Пел вървеше спокойно и се оглеждаше с широко отворени очи като неориентиран турист, който не е виждал сърф освен по телевизията.

Бяха с нови дрехи, които купиха от един магазин в бедните квартали на Сийсайд (на Пел му достави голямо удоволствие да гледа тъжната физиономия на Джени, когато хвърляше любимата си розова блуза). Сега той носеше тънко светлосиво яке, джинси и евтини маратонки, спортна шапка с обърната назад козирка. Беше взел и фотоапарат за еднократна употреба. От време на време спираше и правеше снимки на залеза по логиката, че избягал от затвора убиец едва ли би спрял да се любува на пейзажа, колкото и да е живописен.

От Мос Ландинг бяха тръгнали на изток, като избягваха главните пътища и неведнъж минаха напряко през ниви с брюкселско зеле, които миришеха на тор. Накрая се върнаха в Пасифик Гроув, но когато навлязоха в по-населен район, Пел прецени, че е време да се отърват от крадения форд „Фокус“. Полицията скоро щеше да научи за колата. Скриха я във високата трева покрай шосе №68, в парцел с табела „Продава се — В регулация за търговска зона“.

Реши да отидат поотделно до мотела. На Джени не й хареса да са разделени, но сега поддържаха връзка по мобилните телефони. Тя му се обаждаше през пет минути. Принуди се да й каже да не го прави, защото полицията може да ги подслушва.

Това, разбира се, беше невъзможно, но вече му бе дотегнало от любовното гукане и искаше да събере мислите си.

Даниел Пел се тревожеше.

Как го бяха намерили в „Джакс“?

Обмисли всички възможности. Може би шапката, черните очила и обръснатото лице не бяха заблудили управителя, който си е бил втълпил, че избягалият убиец ще дойде да хапва вкусни писийки именно в неговия ресторант само на двайсет километра от затвора, в който е лежал?

Друга възможност бе да са засекли откраднатия форд „Тъндърбърд“. Но кой ще се сети да проверява номера на кола, открадната на четиристотин километра оттук? Пък и дори така да е, просто щяха да извикат въздушния патрул за крадени коли… освен ако не са знаели, че това е именно Пел.

Пък и полицаите трябваше да се заблудят, че са тръгнали към паркинга за каравани при Солт Лейк Сити.

Катрин!

Имаше чувството, че не се е хванала на уловката за Юта въпреки номера с телефона на Били и това, че беше оставил шофьора жив. Пел се почуди дали нарочно не е пуснала съобщението за Юта пред репортерите, за да го накара да се покаже.

Всъщност идеята й бе проработила, гневно си помисли той. Където и да отидеше, имаше чувството, че тя го преследва. Почуди се къде ли живее. Отново си припомни наблюденията си от стаята за разпити, когато се беше опитал да отгатне подробности за нея — деца, съпруг. Замисли се върху реакциите й.

Деца? Да. Съпруг? Вероятно не. Но едва ли беше разведена.

Той спря и направи още една снимка на слънцето, спускащо се над Тихия океан. Гледката наистина беше впечатляваща.

Катрин — вдовица. Интересна идея. Балонът отново започна да се надува.

Някак си успя да го потисне.

Засега.

Отби се да купи някои неща в забутано мексиканско магазинче, което избра, защото знаеше, че на телевизора няма да показват лицето му на всеки пет минути — и беше прав, по малкия апарат течаха само латиноамерикански сапунени сериали.

С Джени се събраха в Асилмор, красивият парк, който включваше идеален за сърфистите плаж с формата на полумесец, а по-близо до Монтерей — неравна брегова ивица със скали, в които вълните се разбиваха с грохот.

— Наред ли е всичко? — предпазливо попита тя.

— Всичко е идеално, скъпа. Върви като по вода.

Навлязоха в тихите улички на Пасифик Гроув, бивша методистка колония с живописни едноетажни къщи във викториански и тюдоров стил. След пет минути тя обяви:

— Стигнахме.

Кимна към сградата на мотел „Сий Вю“. Беше кафява постройка с малки тъмни прозорци, покрив от дървени плочки и рисунки на пеперуди над вратата. Голямата гордост на градчето — освен че беше последното сухо място в Калифорния — бяха пеперудите монарх. Всяка година през студения сезон тук се събираха десетки хиляди от тези насекоми.

— Сладко е, нали?

Вероятно. „Сладко“ не говореше нищо на Пел. Важна беше стаята, гледаща към паркинга, и това, че имаше удобни пътища за бягство. Джени бе намерила точно каквото се искаше от нея.

— Идеално е, красавице. Също като теб.

На гладкото й лице се появи усмивка, макар и неуверена — все още бе разстроена от случката в ресторанта. Пел не се интересуваше. Балонът в него все повече нарастваше. Не знаеше кое го възбужда повече — мисълта за Катрин или Джени.

— Коя е нашата стая?

Тя посочи.

— Ела, мили. Приготвила съм ти изненада.

Хъм. Пел не обичаше изненадите.

Тя отключи вратата.

Той кимна:

— След теб, красавице.

Постави ръка на пистолета. Застана нащрек, готов да я избута напред като жив щит и да започне да стреля.

Нямаше засада. Стаята беше празна. Той се огледа. Беше по-хубава, отколкото си го представяше. Дори луксозна. Скъпи мебели, завивки, кърпи, дори хавлии. Няколко красиви картини. Морски пейзаж, „Самотен бор“ и още от проклетите пеперуди.

И свещи. Много свещи. Навсякъде, където можеше да се сложи свещ, имаше свещ.

Аха, това била изненадата! Слава Богу, че не бяха запалени. Само това му липсваше, да се измъкне от преследвачите, за да завари скривалището си в пламъци.

— Къде са ключовете?

Тя му ги подаде.

Ключове. Пел ги обожаваше. Дали за кола, за хотелска стая, за сейф или за къща, щом имаш ключа, значи имаш контрол.

— Какво има тук? — попита тя и кимна към чантата.

Беше го попитала и по-рано, когато се срещнаха на брега.

— Някои необходими неща — отвърна Пел. — И храна.

Джени примигна изненадано:

— Купил си храна?

Какво, да не би за пръв път мъжът, който е с нея, да пазарува?

— Можех аз да го направя — добави бързо. Кимна към кухненския бокс. — Значи сега мога да ти приготвя вечеря.

Странен израз, но така я бяха обучили. Бившият й съпруг или някой от приятелите й грубияни. Тим рокерът. „Млъкни и върви да ми приготвиш вечеря…“

— Не се безпокой, красавице. Аз ще сготвя.

— Ти?

— Ами, да.

Пел познаваше мъжете, които настояват „жената“ да ги храни. Мислят се за крале, на които трябва да им се прислужва. Така получават чувство за власт. Но не разбират, че когато зависиш от някого за нещо, това те прави слаб. (Пък и е адски глупаво, защото могат да ти сипят отрова за мишки в супата!) Той не беше голям готвач, но дори навремето, когато Линда готвеше за Семейството, обичаше да се навърта в кухнята, да помага, да следи работата.

— О, взел си мексиканска!

Тя се засмя и започна да вади плънка с кайма, тортиля, домати, консервирани чушки и сосове.

— Ти каза, че обичаш. Че те успокоява… Хей, красавице… — Целуна я по главата. — Държа се много мъжки в ресторанта.

Джени сведе очи.

— Малко се уплаших. Не трябваше да пищя.

— Не, напротив, държа се много твърдо. Знаеш ли какво означава това?

— Не съвсем.

— Това е стар моряшки израз. Татуирали си го на пръстите, та като стиснат юмрук, да се чете на кокалчетата им: „Дръж твърдо.“ Тоест да не бягаш.

Тя се засмя:

— Не бих избягала от теб.

Той плъзна устни по косата й и подуши миризма на пот и евтин парфюм.

Тя потърка носа си.

— Ние сме екип, любов моя.

Джени престана да търка носа си при тези думи. Това му направи впечатление.

Пел влезе в банята, облекчи се и се изми. Когато излезе, завари втора изненада.

Тя се беше съблякла. Стоеше само по сутиен и бикини и палеше свещите със запалка.

Погледна го.

— Каза, че обичаш червено.

Пел се засмя и се приближи до нея. Погали я по хилавия гръб.

— Може би предпочиташ да хапнеш?

Той я целуна.

— Ще ядем по-късно.

— О, желая те, мили — прошепна тя.

Личеше, че е реплика, която често е използвала в миналото. Но това не означаваше, че не е вярна сега. Даниел взе запалката.

— По-късно ще създадем романтичната атмосфера.

Целуна я и придърпа бедрата й към себе си.

Тя се усмихна — вече съвсем непринудено — и се притисна по-силно до слабините му.

— Мисля, че и ти ме желаеш — измърка.

— Да, наистина те желая, красавице.

— Обичам да ме наричаш така.

— Имаш ли чорапогащи? — попита я той.

Тя кимна:

— Черни. Да си ги сложа ли?

— Не. Не ми трябват за това — прошепна Пел.

18.

Трябваше да отхвърли още една задача през този дълъг ден.

Катрин Данс спря колата пред скромния дом сред нищото между Кармел и Монтерей.

Когато огромната военна база Форт Орд осигурявала основния поминък в района, тук живеели и често оставали да прекарат спокойно старините си офицери със среден чин. Преди това, в годините на риболовната и консервната индустрия тук се настанявали управителите на фирми и бригадирите. Данс спря пред малка еднофамилна къща, отвори портата в металната ограда, влезе и тръгна по покритата с камъни пътека към входната врата. След минута на прага се появи жизнерадостна жена около четирийсетте. Лицето й беше покрито с лунички. Данс се представи.

— Идвам при Мортън.

— Заповядайте — усмихна се Джоан Негъл.

Липсата на изненада — и тревога — в изражението й подсказа на Катрин, че съпругът й е разказал някои (макар и не всички) подробности за ролята си в днешните събития.

Полицайката влезе в малкия хол. Все още неизпразнените кашони с дрехи и книги — най-вече книги — показваха, че са се нанесли съвсем наскоро. Стените бяха покрити с евтини тапети, характерни за жилищата под наем. Отново я посрещна миризма на готвено — но този път на хамбургери и лук, а не на италиански подправки.

Хубаво закръглено момиченце с плитки и очила с тънки рамки рисуваше на скицник. То погледна гостенката и се усмихна. Данс му помаха. Детето бе на годините на Уес. На дивана петнайсетгодишно момче се бе вглъбило в бойните действия на някаква видеоигра. Натискаше копчетата, сякаш съдбата на човечеството зависеше от това.

Мортън Негъл се показа на прага, като подръпваше панталоните си.

— Здравейте, здравейте, агент Данс.

— Наричайте ме Катрин.

— Катрин. Запознахте се с жена ми Джоан. — Той се усмихна. — А това е… хей, Ерик, остави това… Ерик! — провикна се през смях. — Остави това.

Момчето съхрани играта дотам, докъдето бе стигнало — Данс знаеше колко важно е това за него — и остави контролното устройство. Изправи се.

— Това е Ерик. Кажи добър ден на агент Данс.

— Агент ли? Като от ФБР?

— Да.

— Яко!

Тя се ръкува с юношата, който се беше втренчил в пистолета на хълбока й.

Момиченцето се приближи срамежливо, като още стискаше скицника.

— Представи се — подкани я майка й.

— Здравейте.

— Как се казваш? — попита Данс.

— Соня.

Соня имаше проблем с теглото, забеляза полицайката. Родителите й скоро трябваше да вземат мерки за това, макар че като имаш предвид физиката им, едва ли си даваха сметка за проблемите, с които вече се сблъскваше дъщеричката им. Знанията по кинесика разкриваха на Данс много тайни за психологичните и емоционалните проблеми на хората, но постоянно се налагаше да си напомня, че тя е полицай, а не психотерапевт.

— Внимателно следя новините — каза Негъл. — Май почти го бяхте хванали, а?

— За няколко минути го изпуснахме.

— Ще искате ли нещо? — попита съпругата му.

— Не, благодаря. Отбих се само за малко.

— Елате в кабинета ми — покани я домакинът.

Влязоха в малка стая, в която миришеше на котешка урина. Единствените мебели бяха бюро и два стола. До настолната лампа, залепена с тиксо, имаше лаптоп с износени клавиши за А, Н и N. Навсякъде имаше книги — може би двеста или триста — в кутии, по полици, върху радиатора, на купчини по пода.

— Обичам да съм заобиколен от книгите си. — Той кимна към хола. — Те също обичат. Дори господин специалистът по компютърните игри. Всяка вечер избираме една книга и им чета.

— Много е хубаво.

Данс имаше подобен обичай с децата си, макар че в нейния случай бе свързано повече с музиката. Уес и Маги обожаваха книгите, но предпочитаха да четат сами.

— Разбира се, отделяме време и за истинската култура… „Сървайвър“ и телевизионни състезания.

Очите на Негъл блестяха. Засмя се, когато Данс спря поглед върху купчината материали, които й беше подготвил.

— Не се плашете. Това е за вас, малката купчинка.

Посочи кашон с видеокасети и преснимани на ксерокс документи.

— Сигурна ли сте, че не искате нищо? — провикна се Джоан от вратата.

— Не, благодаря.

— Можете да останете за вечеря.

— Съжалявам, няма да мога.

Домакинята се усмихна и излезе. Негъл кимна след нея:

— Физичка е.

Данс му разказа за последните подробности по случая и обясни, че е сигурна, че Пел ще остане в района.

— Това е лудост. Всички на Полуострова го търсят.

— Така е.

Разказа му за търсенето на Пел в Интернет, докато е бил в затвора, но Негъл не можа да се сети за нещо, свързано с „Алисън“ или „Нимю“. Нямаше представа защо убиецът е гледал сателитни снимки.

Тя погледна към кашона, подготвен за нея.

— Има ли биографични данни? Нещо кратко?

— Кратко ли? Не бих казал. Но ако искате да ви напиша малък обзор, мога да го направя. Три-четири страници.

— Би било чудесно. Ще ми трябва цяла вечност, ако сама го събирам от всичко това.

— „Всичко това“ ли? — Той се засмя. — Това не е нищо. Между другото, вече съм готов за книгата. Имам петдесет пъти повече бележки и източници, отколкото ми е необходимо, но сигурно ще мога да сглобя нещо по-кратко.

— Здравей — чу се тънко гласче от вратата.

Данс се обърна и се усмихна на Соня.

Момиченцето със завист гледаше стройната фигура и косата на полицайката.

— Видях, че погледна рисунките ми, когато влезе.

— Миличка, агент Данс има работа.

— Не, няма проблем.

— Искаш ли да ти ги покажа?

Катрин коленичи и погледна скицника. Имаше удивително добри рисунки на пеперуди.

— Соня, прекрасни са. Могат да ги изложат в галерия.

— Наистина ли?

— Определено.

Данс прелисти на следващата страница.

— Тази ми е любимата. Лястовича опашка.

На рисунката имаше тъмносиня пеперуда. Крилата й искряха.

— Кацнала е на мексикански слънчоглед. Смуче нектар. Когато съм вкъщи, отиваме в пустинята и рисувам гущери и кактуси.

Данс си спомни, че постоянното жилище на писателя е в Скотсдейл.

Соня продължи:

— Тук с мама ходим в гората и правим снимки. После рисувам от тях.

— Тя е Джеймс Одюбон[2] на пеперудите — похвали дъщеря си Негъл.

Джоан се появи на вратата и извика детето.

— Мислите ли, че ще имате някаква полза от това? — попита Негъл и посочи кашона.

— Не знам, но се надявам. Всяка помощ е от полза.

Данс пожела лека нощ на Негъл и семейството му, отново отказа поканата за вечеря и се върна при колата си.

Остави кашона на дясната седалка. Ксерокопията сякаш я викаха и тя се изкуши да включи лампичката в купето и да ги прегледа още сега. Работата обаче трябваше да почака. Катрин Данс бе добър детектив, точно както разбираше от работата си на репортер и съдебен консултант преди години. Но в същото време беше майка и вдовица. Налагаше се да преценява кога трябва да остави работата. Вече трябваше да се прибира у дома.

19.

Наричаха я „Палубата“.

Голяма дървена тераса с дължина десет метра — започваше от кухнята на Данс и навлизаше в задния двор, покрита с различни шезлонги, столове и масички. Разноцветни електрически лампички за Коледа, няколко кръгли абажура, умивалник и голям хладилник бяха основната украса заедно с няколко анемични растения в керамични саксии. По тесни стълби се слизаше в полузапуснатия двор, в който избуяваха всякакви представители на местната флора: храстовиден дъб и клен, астри, лупина, детелина, трева.

От съседите ги делеше ограда от дървени колове. Две бани за птици и хранилка за колибри висяха на един клон при стълбите. На земята се търкаляха две камбанки, там, където Данс, излязла по пижама, ги бе захвърлила преди около месец през една особено ветровита нощ.

Къщата бе в класически викториански стил — тъмнозелена със сиви износени от времето перила, капаци и первази — намираше се в северозападната част на Пасифик Гроув. Ако рискуваш да се надвесиш през прозореца, можеше да зърнеш океана на около километър на запад.

Данс прекарваше голяма част от времето си на Палубата: Сутрин обикновено бе твърде студено или мъгливо, за да закусва на открито, но през мързеливите уикенди, след като слънцето прогонеше мъглата, с децата сядаха тук след дълга разходка по плажа с кучетата и закусваха кифли с извара, кафе и какао. Върху тези неравни дъски се бяха провели стотици нощни партита, големи и малки.

На Палубата съпругът й Бил бе съобщил на родителите си, че ще се ожени за Катрин Данс, а не, както очакваха всички, за аристократката от Напа, за която майка му от години се беше опитвала да го сватоса (смелостта му при тази постъпка надминаваше всичко, с което се беше сблъсквал при работата си във ФБР).

На Палубата бяха отслужили заупокойната служба.

Тя бе и сборно място за всичките им приятели във и извън полицейската общност на Полуострова. Катрин Данс обичаше приятелите си, но след смъртта на Бил предпочиташе да прекарва свободното си време с децата, а не да ги води по барове и ресторанти с възрастните. Затова въведе приятелите си в техния свят.

Във външния хладилник имаше бира и безалкохолни и обикновено бутилка-две калифорнийско шардоне, пино грижо или каберне. На терасата беше поставена и поръждясала, но функционална скара за барбекю, а на долния етаж можеше да се ползва тоалетната. Не беше необичайно, когато се върне от работа, да завари родителите си или приятели и колеги от КБР и шерифството да пият бира или кафе в двора й. Всички бяха добре дошли, независимо дали тя си е вкъщи или не, с предварително обаждане или без предупреждение, макар че ако си беше у дома, тя можеше да не се присъедини към тях. Неписано, но строго спазвано правило бе, че макар всеки да е добре дошъл по всяко време навън, вътрешността на къщата е забранена територия освен на обявени празненства. Личният живот на обитателите беше неприкосновен.

Данс изкачи стръмните стълби на Палубата, понесла кашона с ксерокопия и касети. Отгоре се крепеше печеното пиле, което бе купила от близкия супермаркет. Кучетата я посрещнаха — черен птичар с гладък косъм и тъмносива германска овчарка. Тя ги погали зад ушите, подхвърли им няколко надъвкани плюшени играчки и продължи към двамата мъже, седнали на пластмасови столове на терасата.

— Здравей, мила.

Стюарт Данс изглеждаше млад за седемдесетте си години. Беше висок, широкоплещест, с буйна бяла коса. Многото часове, прекарани в открито море, се бяха отразили на кожата му; виждаха се и няколко белега от скалпелите и лазерните инструменти на дерматолозите. Макар и пенсионер, той още работеше в аквариума по няколко дни седмично и нищо на света не можеше да го отдели от скалистите плитчини на крайбрежието. Данс допря бузата си до страната на баща си.

— Ммм — измуча Албърт Стемпъл, друг агент в отдела за тежки престъпления към Калифорнийското бюро за разследване.

Беше едър мъжага с обръсната глава и носеше високи обувки, дънки и черна фланелка. Белези имаше и по неговото лице, а също (както той намекваше) и на места, които рядко виждат слънце — макар че причината за тях не бяха дерматологични операции. Бе изпънал краката си и пиеше бира. КБР не се славеше като клуб на каубои, но Албърт Стемпъл приличаше на герой от стар уестърн. Имаше повече успешни залавяния от всеки друг агент, а също и повече жалби, подадени срещу него (с което се гордееше).

— Благодаря, че се погрижи за домочадието, Ал. Съжалявам, че закъснях повече от планираното.

Разтревожена от заплахите на Пел по време на разпита и това, че той все още беше в района, Данс бе помолила Стемпъл да наглежда децата й, докато тя се прибере. (О’Нийл бе осигурил постоянна охрана пред дома й, докато беглецът е на свобода.)

Стемпъл изръмжа:

— Няма проблем. Овърби ще ме черпи.

— Той ли ти го каза?

— Не. Но пак ще черпи. Тук всичко е спокойно. Обиколих няколко пъти. Нищо подозрително.

— Искаш ли нещо безалкохолно за из път?

— Може. — Мъжагата си взе две кутии „Анкър Стийм“ от хладилника. — Не се безпокой, ще ги изгълтам, преди да стигна до колата. Чао, Стю.

Тръгна към стълбите и дъските заскърцаха под тежестта му.

Скри се от погледите им и след петнайсет секунди се чу бръмчене от двигател и потегляне на кола; бирите несъмнено се крепяха между яките му бедра.

Данс погледна през прозореца на хола. Погледът й се спря върху книгата, оставена на масичката. Това я накара да си спомни нещо.

— Хей, Брайън обаждал ли се е?

— А, приятелят ти? Онзи, който дойде на вечеря?

— Да.

— Как му беше фамилията?

— Гъндерсън.

— Банкерът.

— Същият. Обаждал ли се е?

— Доколкото знам, не. Можеш да попиташ децата.

— Не, няма проблем. Благодаря, татко.

— Нямаш грижи. — Това бе израз от времето, прекарано в Нова Зеландия. Той се обърна и почука по прозореца. — Чао, деца!

— Дядо, чакай!

Маги изтича навън. Плитката й се развяваше. Притискаше до гърдите си някаква книжка.

— Здрасти, мамо — извика весело. — Кога се прибра?

— Сега.

— Не ни каза нищо! — възкликна десетгодишното момиченце, като намести очилата на носа си.

— Къде е брат ти?

— Не знам. В стаята си. Кога ще ядем?

— След пет минути.

— Какво има?

— Ще видиш.

Маги вдигна книжката и показа на дядо си малка сиво-лилава раковина.

— Виж. Ти беше прав.

Маги не се опита да назове животното.

— Това е колумбийска амфиса — обяви възрастният мъж и извади бележника и химикалката, без които никъде не отиваше.

Записа си нещо. Беше с три десетилетия по-стар от дъщеря си, а още нямаше нужда от очила. Данс знаеше, че е наследила повечето си недъзи от майка си.

— Това мекотело живее във вътрешността на океана — обясни дядото. — Тук се среща много рядко, но Маги е намерила черупка.

— Тя си беше на плажа — обясни момиченцето.

— Добре, отивам вкъщи при началничката. Вечерята сигурно вече е готова и присъствието ми е задължително. Лека нощ на всички.

— Чао, дядо.

Докато баща й слизаше по стълбите, Катрин за пореден път благодари на съдбата, Бог или който друг управляваше света, за късмета да има мъж до себе си в трудния живот на вдовица с две деца.

Когато влизаше в кухнята, мобилният й телефон иззвъня. Рей Каранео съобщи, че автомобилът, който беше изгорял в Мос Ландинг, бил откраднат от паркинга на луксозен ресторант на булевард „Сънсет“ в Лос Анджелес миналия петък. Нямаше заподозрени. Освен това още не бяха открили хотела, мотела или пансиона, където може да е отседнала жената.

— Много са — оплака се младият полицай.

Добре дошъл в Монтерей…

— Все пак трябва да има къде да настаним туристите, Рей. Продължавай да търсиш. И предай много поздрави на жена си.

Данс започна да разопакова храната.

Слабичко момче с русолява коса излезе на остъклената тераса при кухнята. Говореше по телефона. Едва дванайсетгодишен, Уес бе висок почти колкото майка си. Тя го повика с пръст и той се приближи. Данс го целуна и той не се отдръпна, което можеше да се преведе като: „Много те обичам, мамо.“

— Свършвай с разговорите — нареди тя. — Ще вечеряме.

— Хайде. Трябва да затварям — каза момчето по телефона и затвори. — Какво има за ядене?

— Пиле — подозрително измърмори Маги.

— Нали обичате.

— Ами птичият грип?

Уес презрително изсумтя:

— Ама ти нищо ли не знаеш? Той се хваща само от живи пилета.

— Някога са били живи — контрира момиченцето.

Уес се почувства натясно. Трябваше някак да се измъкне:

— Е, това не са азиатски пилета.

— Глупчо. Могат да прелетят. И знаеш ли как се умира? Повръщаш до смърт.

— Маги, не говори така на масата! — смъмри я майка й.

— Ама това си е истината.

— Да, бе, пилетата можели да прелетят. Дрън-дрън. Тукашните птици нямат грип. Щяха да кажат по новините.

Обичайните разправии между брат и сестра. Но зад това се криеше нещо повече, или поне така си мислеше Данс. Синът й бе понесъл много тежко смъртта на баща си. Беше станал по-чувствителен към темата за смъртта от повечето момчета на неговата възраст. Тя се опитваше да го накара да не мисли за това — трудна работа за жена с професия да преследва убийци.

— Когато пилето е добре сготвено, няма опасност — изрече авторитетно, макар че не беше сигурна и се почуди дали Маги пак няма да възрази.

Момиченцето обаче отново се зачете в книгата за морски раковини.

— О, картофено пюре — установи Уес. — Страхотна си, мамо.

Децата сервираха, докато Данс се измие.

Когато излезе от банята, Уес я попита:

— Няма ли да се преоблечеш, мамо?

Гледаше тъмния й костюм.

— Умирам от глад. Не мога да чакам.

Истинската причина да стои с костюма бе, че искаше да остане с пистолета. Обикновено, щом се прибереше, скриваше оръжието в сейфа и си слагаше дънки и фланелка.

Да, трудно е да си полицай. Децата прекарваха дълго време сами. Сигурно щеше да им е приятно да си поиграят с някого…

Уес още веднъж огледа костюма й, сякаш отгатна мислите й.

Скоро обаче се улисаха с вечерята, заразказваха как е минал денят — поне техният. Данс, разбира се, не каза нищо за своя. Уес беше на спортен лагер в Монтерей, Маги — на музикална занималня в Кармел. И на двамата им харесваше. Слава Богу, че не се сетиха да попитат за Даниел Пел.

След вечеря заедно раздигнаха масата и измиха чиниите — децата винаги участваха в домакинската работа. Когато свършиха, Уес и Маги отидоха в хола да четат и да играят видеоигри.

Катрин включи компютъра и провери електронната си поща. Нямаше нищо за разследването, само няколко писма за другата й „работа“. С приятелката си Мартин Кристенсен поддържаха уебсайт, наречен „Американски мелодии“ (по името на известната песен на Пол Саймън от седемдесетте).

Катрин Данс не свиреше зле, но не беше останала удовлетворена от опитите да започне кариера като певица и китаристка (боеше се, че и слушателите й се чувстват така). Бе решила, че истинският й талант е да слуша музика — нещо, в което имаше доста по-голям успех — и да насърчава другите хора да го правят.

През редките си отпуски и тридневни уикенди тя обикаляше щата да търси самобитни музиканти (често вземаше децата и кучетата). Наричаха такива хора „фолклористи“ или по-популярно — „ловци на песни“. Най-известният сред тях може би бе Алан Ломакс, който в средата на двайсети век събирал музика от Луизиана до Апалачите за библиотеката на Американския конгрес. Докато основните му предпочитания са били насочени към негърската и планинската музика, Данс имаше по-широки интереси в променящата се социална среда на Северна Америка: музика с корени в Латинска Америка, Карибите, Нова Скоуша, Канада, градския негърски фолклор и индианските традиции.

С най-добрата си приятелка Мартин Кристенсен помагаха на музикантите да защитят авторските си права, разпространяваха песните им по Интернет и изпращаха на авторите парите, получени от слушателите.

Мобилният й телефон иззвъня. Тя погледна номера на дисплея.

— Ало.

— Здравей — обади се Майкъл О’Нийл. — Как мина при Рейнолдс?

— Нищо особено, но ще прегледа архивите по делото „Кройтън“.

Данс му каза, че е взела материалите от Негъл, но още не е имала време да ги прегледа.

Той й съобщи, че фордът, откраднат от Мос Ландинг, още не е намерен и не са открили нищо съществено в рибния ресторант. Криминалистите бяха взели отпечатъци от опожарения автомобил и приборите — на Пел и още едни, вероятно на жената. Не бяха намерили нейно досие в полицейските картотеки.

— Открихме нещо, което ни обезпокои. Питър Бенингтън…

— Твоят човек от лабораторията.

— Да. На пода в колата, в незасегнатата от огъня част, са намерили киселина. Питър каза, че е доста силна, въпреки че е била разредена, когато пожарникарите са гасили огъня.

— Нали знаеш, че нищо не разбирам от химия, Майкъл.

— Добре, основното е, че е била смесена с някои вещества, които се срещат в ябълките, гроздето и бонбоните.

— Мислиш, че Пел… какво? Иска да отрови някого?

Хранителната промишленост е основен поминък в Централна Калифорния. За половин час шофиране минаваш покрай хиляди декари ниви и овощни градини, десетки големи винарни и консервни фабрики.

— Има такава вероятност. А може би се крие в градина или лозе. В Мос Ландинг сме го уплашили и се е отказал да отседне в мотел или пансион. Трябва да пуснем няколко души да претърсят.

— Имаш ли някого на разположение?

— Мога да мобилизирам хора. Ще включим и пътната полиция. Не обичам да ги пращам в центъра или покрай Първо, но няма как.

Данс се съгласи. Предаде му и онова, което Каранео й беше казал за опожарения автомобил.

— Не напредваме със светлинна скорост, как мислиш?

— Така е — съгласи се тя.

— С какво се занимаваш сега?

— Пиша домашно.

— Децата не са ли във ваканция?

— Говоря за моето домашно. По случая.

— Идвам към вас. Мога да ти подостря моливите или да ти бърша дъската.

— Донеси една ябълка на учителката и те пускам.

20.

— Здрасти, Майкъл — извика Уес и двамата си плеснаха ръцете.

— Здрасти.

Поговориха за тенис (О’Нийл също играеше) и за поправяне на ракети. Слабото, мускулесто момче се справяше с всеки спорт, който опиташе, но сега се занимаваше главно с тенис и футбол. Искаше да тренира карате и айкидо, но Данс го отклоняваше от бойните изкуства. Понякога в сина й назряваше необясним гняв (породен най-вероятно от смъртта на баща му) и тя не искаше да го насърчава да превръща боя в хоби.

О’Нийл бе поел мисията да занимава момчето с други спортове и развлечения. Посвети го в двете си хобита, които бяха диаметрално противоположни: да колекционира книги и да обикаля из любимото си място на земята — залива Монтерей. (Понякога Данс си мислеше, че детективът е роден в неподходящо време. По-лесно си го представяше като капитан на старовремски платноход или рибарско корабче през трийсетте.) Понякога, когато тя излизаше по женски с Маги, Уес прекарваше следобеда на риболов с О’Нийл или просто наблюдаваха китовете от лодката му. Катрин страдаше от ужасна морска болест, ако не се нагълта с хапчета, но синът й беше роден за моряк.

Уговориха се да отидат за риба след няколко седмици, после Уес пожела лека нощ и отиде да си легне.

Данс наля две чаши вино. О’Нийл предпочиташе червено, по-специално — каберне. Тя си наля пино грижо. Влязоха в хола и седнаха на дивана. О’Нийл случайно се настани точно под сватбения портрет на Данс. Детективът и Бил Суенсън бяха добри приятели и неведнъж бяха работили заедно. През един кратък период преди смъртта на съпруга й и тримата бяха в полицейската система. Дори по едно разследване работиха заедно: Бил — от страна федералните власти; Данс — на щатските; О’Нийл — от окръжните.

Със силно изщракване детективът отвори пластмасовата кутия с готово суши, което бе купил на идване. Подобно на камбанката в експериментите на Павлов звукът събуди хранителните рефлекси на двете кучета и те дотичаха. Дилън, германската овчарка, бе кръстен на любимия певец и музикант на Данс, а Патси, птичарката — в памет на госпожица Клайн, любимата й кънтри певица.

— Може ли да им дам?… — попита О’Нийл и вдигна парче риба тон с пръчиците.

— Не, освен ако не искаш след това да им измиеш зъбите.

— Съжалявам, приятели — рече детективът на животните.

Данс също отказа предложеното й суши и той започна да се храни, без да си даде труд да отвори соевия сос или горчицата. Изглеждаше много уморен. Може би разпечатването на пликчетата бе твърде голямо усилие за него в този момент.

— Искам да те попитам нещо — заговори Катрин. — Шерифът има ли нещо против, че КБР ръководи издирването?

О’Нийл остави пръчиците и прокара пръсти през прошарената си коса.

— Ще ти разкажа нещо. Когато баща ми бил във Виетнам, понякога взводът му трябвало да влиза в тунелите на виетконгците. Понякога се натъквали на клопки, друг път — на въоръжени партизани. Това били най-опасните мисии във войната. Татко развил фобия, която останала и след като се завърнал в Щатите.

— Клаустрофобия?

— Не. Доброволецофобия. Прочистил един тунел, след което не вдигнал ръка втори път. Никой не разбира защо доброволно си се съгласила да водиш тази операция.

Тя се изсмя:

— Защото си мислите, че аз съм поискала.

Разказа му за тънките сметки на Овърби.

— Мислех си за това. Между другото, и ние като вас съжаляваме, че Фиш се махна.

Станли Фишбърн беше бившият шеф на КБР.

— Повярвай ми, не колкото нас.

— Добре де, може би не толкова. Но да ти отговоря на въпроса — всички са доволни, че ти пое случая. Бог да те благослови и да ти даде сили.

Данс отмести купчините списания и книги и разстла материалите на Мортън Негъл върху масичката. Може листовете и касетите да бяха само малка част от информацията, която бе видяла в кабинета му, но пак бяха впечатляващи.

Намериха списък на веществените доказателства, иззети от дома на Пел в Сийсайд след убийствата на Кройтънови. Имаше десетина книги за Чарлс Менсън, няколко големи папки и бележка от извършилия огледа:

„Предмет номер 23. Намерен в кашона с книгите за Менсън: «Трилби», роман от Жорж дю Морие. Книгата е четена неколкократно. Има много бележки в полетата. Няма отношение по разследването.“

— Чувал ли си за нея? — попита Данс.

О’Нийл четеше много и в огромната му колекция имаше книги от всички жанрове. За този роман обаче не знаеше нищо. Данс включи лаптопа си и потърси информация в Интернет.

— Интересно. Жорж дю Морие е дядо на Дафни дю Морие. — Прочете няколко анотации на книгата. — Изглежда, че „Трилби“ е бил бестселър, нещо като „Шифърът на Леонардо“ на своето време. Звенгали?

— Чувал съм думата. Свързано е с хипноза, но друго не знам.

— Интересно. Разказва се за провалил се музикант, Звенгали, който се запознава с млада и красива певица на име Трилби. Тя обаче също не била особено преуспяла. Звенгали се влюбва в нея, но тя не го иска. Затова той я хипнотизира. Тя започва успешна кариера, но се превръща в негова робиня. Накрая Звенгали умира и понеже според Дю Морие роботът не може да преживее без господаря си, тя също умира.

— Предполагам, че няма продължение. — О’Нийл прегледа една купчина листа. — Негъл има ли представа какво може да е замислил Пел?

— Не. Ще ни напише биографична справка.

През следващите няколко часа преглеждаха ксерокопията, търсеха имена на места или хора, към които Пел би могъл да има интерес, някаква причина да остане на полуострова. Не намериха нищо за „Алисън“ или „Нимю“.

Абсолютно нищо.

Повечето видеокасети бяха с телевизионни репортажи за Пел, убийствата на Кройтънови и самия Кройтън, безскрупулния, преуспял предприемач в областта на компютрите.

— Журналистически сензации — измърмори О’Нийл.

Същото, срещу което Мортън Негъл се противопоставяше при отразяването на военни конфликти.

Имаше обаче две по-специални касети — с полицейски разпити — от които Данс живо се заинтересува. Едната бе след задържане при грабеж преди тринайсет години.

— Кои са най-близките ти роднини, Даниел?

— Нямам такива.

— Родителите ти?

— Починали са отдавна. Сирак съм, може да се каже.

— Кога починаха?

— Когато бях на седемнайсет. Баща ми ни напусна преди това.

— Разбирахте ли се с него?

— С баща ми ли? Това е дълга история.

Пел разказа как баща му го малтретирал и го принуждавал да му плаща наем още като тринайсетгодишен. Пребивал го, ако не му донесял пари — пребивал и майка му, ако се застъпела за сина си. Обясни, че затова започнал да краде. Накрая баща му ги напуснал. По стечение на обстоятелствата родителите му умрели в една и съща година — майка му от рак, баща му при катастрофа, докато шофирал пиян. На седемнайсет Пел останал съвсем сам.

— Нямаш ли братя или сестри?

— Не, сър… Винаги съм си мислел, че ако имаше с кого да споделям трудностите, щях да стана друг човек… Нямам и деца. Много съжалявам за това, трябва да призная… Но съм още млад. Имам време, нали?

— О, ако се стегнеш, Даниел, няма причина да не създадеш добро семейство.

— Благодаря, че го казвате, господин полицай. Наистина го искам. Благодаря. Ами вие, господин полицай? Семеен ли сте? Виждам, че носите годежен пръстен.

Вторият полицейски запис бе от малко градче в Сентрал Вали отпреди дванайсет години, когато Пел бил задържан за дребна кражба.

— Даниел, слушай хубаво. Ще те питам няколко въпроса. Не се опитвай да ни лъжеш, ясно? Че ще стане лошо.

— Няма да лъжа, сър, господин шериф. Всичко ще ви кажа. Заклевам се.

— Ако го направиш, всичко ще е наред. Така, кажи сега как телевизорът и видеото на господин Пийбоди се озоваха в колата ти?

— Купих ги, господин шериф. Кълна се. На улицата. От един мексиканец. Приказвахме си и той каза, че му трябвали пари. Той и жена му, детето им било болно.

— Усещаш ли какво прави? — попита Данс.

О’Нийл поклати глава.

— Първият полицай е интелигентен. Говори добре, граматически правилно. Пел му отговаря по същия начин. Ами вторият? Не е толкова добре образован като първия, говори малко простовато. Пел усеща и започва да го имитира. Това е типичен трик на изпечените макиавелиевци. — Данс кимна към телевизора. — Пел манипулира и двамата.

— Не знам, бих му дал две минус за скалъпени оправдания — измърмори О’Нийл. — Никак не ме трогва.

— Я да видим. — Тя намери докладите, придружаващи касетите. — Съжалявам, господин професоре. Тези двамата са му писали шестици. Първото обвинение е смекчено от грабеж на притежаване на крадени вещи. Във втория случай? Направо са го пуснали.

— Ще си взема бележка.

Прекараха още половин час в преглеждане на материалите. Нямаше нищо интересно. О’Нийл погледна часовника си.

— Трябва да тръгвам.

Уморено се надигна и Данс го изпрати до вратата. Той погали кучетата.

— Надявам се, че ще успееш да дойдеш утре на празненството на татко.

— Да се надяваме, че дотогава ще сме свършили с тази работа.

О’Нийл се качи във волвото си и потегли по мъгливата улица.

Мобилният й телефон иззвъня.

— Ало?

— Здрасти, шефке.

Почти нищо не се чуваше. Като фон звучеше силна музика.

— Би ли спрял този шум?

— Трябва да помоля оркестъра. Нещо ново за Хуан?

— Няма промяна.

— Ще отида да го видя утре. Слушай…

— Опитвам се.

— Така. Първо за лелята на Пел. Казва се Барбара Пел. Неадекватна е. От бейкърсфийлдската полиция казаха, че страда от болестта на Алцхаймер или нещо подобно. Не може да ти каже колко е часът. Зад къщата й има барака или гараж с инструменти и разни вещи на Пел. Всеки е можел да влезе и да вземе чука. Съседите не са видели нищо. Изненада, изненада, изненада!

— Това не е ли реплика на Анди Грифит?

— Да, от неговото шоу. На Гоумър Пайл.

— Колегите в Бейкърсфийлд ще следят ли къщата на старицата?

— Да… Слушай, шефке, имам нещо друго за теб. За Уинстън.

— Кой?

— Уинстън Келъг, човека от ФБР. Новата бавачка, която Овърби ти натресе.

Бавачка…

— Би ли използвал по-подходяща дума?

— Надзирател. Пастир. Поробител…

— Стига, Ти Джей.

— Добре, ето какво. На четирийсет и четири години е. Сега живее във Вашингтон, но е от Лос Анджелес. Бивш военен.

Също като покойния й съпруг, помисли си тя. Възрастта, военното минало…

— Бил е детектив в сиатълската полиция, после е отишъл в Бюрото. Работи в отдел, който разследва религиозни секти и престъпления, свързани с тях. Откриват водачите, водят преговори за освобождаване на заложници и организират програми за реадаптация. Отделът е бил създаден след Уако.

Имаше предвид случая със сектата на Дейвид Кореш, при който много невинни хора загубиха живота си. Централата на сектантите бе изгоряла и повечето от тях бяха загинали, включително деца.

— Има добро име в Бюрото. Доста е праволинеен, но не се плаши и да се изцапа. Тук цитирам моя приятел, нямам представа какво има предвид. А, има и още нещо, шефке. За тази дума „Нимю“. Няма я в полицейските архиви. Проверих само неколкостотин прякора в Интернет. Половината профили са невалидни, а онези, които още действат, са на шестнайсетгодишни келешчета. Истинските им имена са главно европейски и не намерих никого, който да има връзки тук. Попаднах обаче на един вариант, който изглежда интересен.

— Така ли? Какъв?

— Става дума за една ролева игра по Интернет. Знаеш ли ги?

— За компютри ли става дума? Онези големи кутии с жици вътре?

— Умна си, шефке. Действието се развива в Средновековието; трябва да избиваш тролове и дракони и да спасяваш красавици. Горе-долу каквото правим ние, като се замислиш. Както и да е. Причината да не я открием от началото е, че се пише „Н-и-Х-м-ю“. Емблемата е „Нимю“ с един голям червен хикс в средата. Това е една от най-популярните онлайн игри в момента. Продават се стотици милиони екземпляри. Ех, къде отиде „Пак ман“, хитът на осемдесетте?

— Пел едва ли си пада по компютърни игри.

— Да, но определено е убил създателя на тази.

— Добра логика. Разучи повече за това. Все пак още съм на мнение, че това е нечий профил в Интернет.

— Не се бой, шефке. Ще проверя и двете следи. Благодарение на свободното време, което ми даде.

— Харесва ли ти тая музика?

— И още как.

Данс изведе Дилън и Патси да се облекчат, после набързо обиколи около къщата. Не видя непознати коли. Прибра кучетата. Обикновено спяха в кухнята, но сега ги пусна в къщата. Вдигаха много шум, когато надушеха непознат. Данс включи и алармената инсталация.

Влезе в стаята на Маги и изслуша кратката пиеса от Моцарт, която момиченцето държеше да й изсвири на йониката си. После я целуна и загаси лампата.

Поседя малко и при Уес, докато той й разказа за едно ново дете в лагера, което преди няколко месеца се било преместило в града. Днес били изиграли няколко хубави сета.

— Искаш ли да го поканим с родителите му на утрешното тържество? На рождения ден на дядо ти?

— Не, не е добра идея.

След смъртта на баща си Уес бе станал по-срамежлив и затворен.

— Сигурен ли си?

— Може би друг път. Не знам… Мамо?

— Да, миличък.

Той въздъхна тежко.

— Кажи ми.

— Защо още си с пистолета?

Деца — нищо не можеш да скриеш от тях.

— Съвсем съм го забравила. Сега ще го прибера в сейфа.

— Може ли да почета малко?

— Разбира се. За десет минути. Коя е книгата?

— „Властелинът на пръстените“. — Той я погледна, но не я отвори. — Мамо?

— Да?

Уес замълча. Тя знаеше какво си мисли. Щеше да разговаря с него, ако той иска. Надяваше се да не поиска — денят наистина беше тежък.

— Не, нищо — добави момчето след малко с тон, който казваше; „Има нещо, но още не искам да говоря за това.“

След тези думи синът й се върна в Средната земя. Данс кимна към книгата:

— Къде са хобитите сега?

— В Графството. Конниците ги търсят.

— Петнайсет минути.

— Лека нощ, мамо.

Данс прибра глока в сейфа. Настрои ключалката на прост трицифрен код, който можеше да нагласи и на тъмно. Опита със затворени очи. Отне й няколко секунди.

Изкъпа се, сложи си анцуг и се пъхна под дебелия юрган. Тревогите на деня витаеха във въздуха като аромата на лавандула от изсушените цветчета на нощното шкафче.

„Къде си? — мислено запита Даниел Пел. — Кой ти помага? Какво правиш сега? Спиш ли? Или обикаляш из някой град, търсейки нещо или някого? Пак ли си си набелязал жертва? Как мога да се досетя какво си намислил?“

Докато се унасяше, в съзнанието й пак прозвучаха думите от втория разпит, който бяха изслушали с Майкъл О’Нийл:

— Нямам и деца. Много съжалявам за това, трябва да призная… Но съм още млад. Имам време, нали?

— О, ако се стегнеш, Даниел, няма причина да не създадеш добро семейство.

Данс отвори очи. Остана няколко минути в леглото, втренчена в сенките на тавана. После обу пантофите си и слезе в хола.

— Лягайте — нареди на двете кучета, които продължиха да я гледат изпитателно през следващия час и нещо, докато ровеше в кашона с нещата от Мортън Негъл.

21.

Вторник

Катрин Данс и Ти Джей седяха в ъгловия кабинет на Чарлс Овърби. По стъклата удряха дъждовни капки. Туристите си мислят, че в Монтерей винаги е облачно с опасност да завали. Всъщност районът е сух и сивата пелена в небето е най-обикновена мъгла. Днес обаче наистина валеше.

— Спешно ми трябва нещо, Чарлс.

— Какво?

— Да одобриш някои разходи.

— За какво?

— Нямаме никакъв напредък. От „Капитола“ няма следи, уликите не дават нищо, никой не го е виждал. И най-важното, не знаем защо още е в района.

— Какви разходи имаш предвид?

— Искам трите жени, които са били в Семейството, да дойдат тук.

— Ще ги арестуваш ли? Мислех, че не са заподозрени?

— Не, искам да ги разпитам. Живели са с него, трябва доста добре да го познават.

„О, ако се стегнеш, Даниел, няма причина да не създадеш добро семейство…“

Тази реплика от полицейския запис й бе дала идеята. От А през Б до Х…

— Искаме да съберем цялото му Семейство — весело добави Ти Джей.

Данс знаеше, че е стоял до късно, но кръглото му лице под къдравата червена коса беше свежо, сякаш идваше от почивка. Овърби се престори, че не го е чул:

— Добре, но от къде на къде ще искат да ни помогнат? Те не са ли на негова страна?

— Не. Разговарях с две от тях и не изпитват никакви симпатии към Пел. Третата е сменила името си, за да скъса всякаква връзка с предишния си живот. Това също не е израз на симпатия.

— Защо да ги караме тук? Защо не ги разпиташ там, където живеят?

— Искам ги заедно. Това е подход от гещалт психологията. Спомените им взаимно ще се допълват. До два часа през нощта съм чела за тях. Ребека не е била много дълго в Семейството — само няколко месеца. Линда обаче е живяла с Пел повече от година, а Саманта — две.

— Пита ли ги вече?

Въпросът беше уловка. Явно подозираше, че е действала зад гърба му.

— Не — отвърна Данс. — Исках първо да говоря с теб.

Явно доволен, че не са го изиграли, Овърби продължаваше да клати глава:

— Това са самолетни билети, охрана, транспорт… Сложна работа. Дълбоко се съмнявам, че началството ще одобри. Освен това е твърде неочаквано. — Забеляза конец на маншета си и го махна. — Съжалявам, но трябва да ти откажа. Юта. Сигурен съм, че е тръгнал натам. След като го уплашихме в Мос Ландинг. Би било лудост да остане. Отрядът за издирване действа ли?

— Да — отговори Ти Джей.

— Юта ще е добро разрешение. Много добро решение.

Ясно: Ще го хванат и КБР ще обере лаврите, без да се пролива повече кръв в Калифорния.

— Чарлс — настоя Данс, — сигурна съм, че Юта е фалшива следа. Не би ни насочил натам, ако…

— Освен ако — заяви триумфално шефът й — не е двойна заблуда. Помисли си.

— Помислила съм си. Не е в стила на Пел. Искам да проверя идеята си.

— Не знам…

— Зад нея се чу друг глас:

— Мога ли да попитам каква е идеята?

Данс се обърна.

На вратата стоеше мъж с тъмен костюм, сивкавосиня риза и вратовръзка на сини и черни райета. Не беше голям красавец — с коремче, големи уши и двойна гуша, когато наведеше главата си — но имаше живи кафяви очи и буйна кестенява коса. Изглеждаше съвсем непринудено. На устните му играеше тънка усмивка.

— Какво обичате? — попита Овърби.

Непознатият се приближи и извади служебна карта от ФБР. Специален агент Уинстън Келъг.

— Бавачката пристигна — прошепна Ти Джей, но Катрин не му обърна внимание.

— Чарлс Овърби. Благодаря, че дойдохте, агент Келъг.

— Наричайте ме Уин. Аз съм от ОПМП на Бюрото.

— Което е…

— Отдел за престъпления с масово принуждение.

— Това нов термин за секта ли е? — попита Данс.

— Наричахме го отдел по сектите, но не беше ПКТ.

Ти Джей се намръщи:

— Това нов вид наркотик ли е?

— Не. „Политически коректен термин“.

Това й хареса и тя се засмя.

— Казвам се Катрин Данс.

— Ти Джей Сканлън.

— Томас Джеферсън?

Ти Джей се усмихна загадъчно. Дори Данс не знаеше какво стои зад инициалите му. Името му наистина можеше да е просто „Ти Джей“.

Обръщайки се и към тримата агенти на КБР, Келъг заяви:

— Искам да ви кажа нещо. Да, аз съм от федералните. Но не искам да ви мътя водата. Тук съм като консултант — за да ви давам идеи за това, как мисли и действа Пел… Ще съм доволен на второстепенна роля.

Дори да не беше съвсем искрен, Данс му бе благодарна. Необичайно беше да чуеш такива думи в света на голямото самочувствие на правозащитните агенции.

— Благодаря — отвърна Овърби.

Келъг се обърна към него:

— Трябва да призная, че вчерашният ви ход беше доста находчив. Да проверите ресторантите. Никога не бих се досетил.

Овърби се подвоуми, преди да отговори:

— Мисля, че споменах пред Ейми Грейб, че идеята беше на Катрин.

Ти Джей леко се изкашля, но Данс не посмя да погледне към него.

— Е, чиято и да е била, се оказа добра. — Келъг се обърна към Данс: — Каква идея имате сега?

Тя му разказа. Агентът от ФБР кимна:

— Да съберете Семейството. Добре. Много добре. Те вече са преодолели зависимостта си от него. Дори да не са потърсили съвет от психотерапевт, времето е заличило останките от стокхолмския синдром. Съмнявам се, че още изпитват симпатия към него. Мисля, че трябва да го направим.

Настъпи тишина. Данс нямаше намерение да измъква шефа си от трудното положение. Накрая Овърби каза:

— Идеята е добра. Одобрявам я. Единственият проблем е с бюджета. Вижте, наскоро…

— Ние ще платим — прекъсна го Келъг и замълча.

На Данс й идеше да се изсмее.

— Вие ли?

— Ще накарам Бюрото да ги изпрати със специален чартър, ако трябва. Това устройва ли ви?

Лишен от единствения аргумент, който можеше да измисли за толкова кратко време, началникът на КБР отговори:

— Как мога да откажа коледен подарък от Чичо Сам? Благодаря, амиго.

* * *

Данс, Келъг и Ти Джей бяха в кабинета й, когато Майкъл О’Нийл се появи. Агентът от ФБР се запозна с него.

— Няма нови лабораторни резултати за уликите от Мос Ландинг — каза детективът, — но се надяваме да намерим следа в Райските поля и лозята. Накарахме и хората от хигиенната инспекция да изследват продуктите, в случай че ги е отровил с киселина.

Разказа на Келъг за веществото, намерено в опожарения автомобил.

— Има ли причина да го направи?

— За отвличане на вниманието. Или може би просто да нарани още хора.

— Не съм специалист по веществените доказателства, но идеята ми се струва добра.

Данс забеляза, че агентът от ФБР гледаше настрани, докато О’Нийл изреждаше подробностите, стараеше се да ги запомни.

Келъг добави:

— Може би ще е полезно да ви разкажа нещо за сектантския начин на мислене. В отдела сме съставили общ профил и съм сигурен, че той отчасти или изцяло важи за Пел. Дано да ви помогна да създадете някакъв план за действие.

— Добре — съгласи се О’Нийл. — Мисля, че никой от нас досега не е имал работа с такъв човек.

Първоначалният скептицизъм на Данс по отношение на специалиста по сектите се разсея сега, след като не можеха да отгатнат плановете на Пел. Не беше убедена, че убиецът прилича на другите престъпници.

Келъг се наведе над бюрото й.

— Първо, трябва да уточня, че за нас членовете на секти са жертви. Не бива да забравяме обаче, че те са не по-малко опасни от водачите си. Чарлс Менсън дори не е присъствал на убийствата на Тейт и Лабианка. Те са били извършени от членове на сектата му.

Когато говоря за водачите, обикновено казвам „той“, но жените могат да бъдат не по-малко активни и безскрупулни от мъжете. Дори много често са по-коварни.

И така, ето основният профил. Сектантският водач не се подчинява на никого, освен на себе си. Винаги иска да има стопроцентова власт. Иска да определя как подчинените му да прекарват всяка минута от живота си. Измисля им работа, за да имат винаги занимание, дори да правят безсмислени неща. Никога не трябва да имат свободно време за самостоятелно мислене.

Сектантският водач има свой морал, който обслужва само него и онова, което е добро за сектата. Човешките закони и морал са без значение. Той кара подчинените си да мислят, че единственото правилно е онова, което той им казва — или предлага. Сектантските водачи са майстори на внушението и използват много тънки похвати, така че никой да не може да обърне думите им срещу тях. Подчинените им обаче разбират внушението.

Сектантският водач поляризира нещата и създава конфликти на противоречие. Ние срещу тях. Черно срещу бяло. Сектата е права и всеки, който не е в нея, е против нея и иска да я унищожи.

Той не допуска несъгласие. Измисля крайни, неприемливи неща и чака подчинените да оспорят правотата му — за да изпита верността им. Те трябва да жертват за него всичко, което имат — времето, парите си.

Данс му каза за деветте хиляди и двеста долара:

— Изглежда, че жената финансира бягството му.

Келъг кимна:

— Очаква се също да жертват и живота си. Понякога дори децата си. Той упражнява пълен контрол над подчинените си. Трябва да се откажат от миналото си. Той им дава други имена, понякога отразяващи начина, по който мисли за тях. Избира уязвими хора и използва страховете им. Търси самотници и ги кара да изоставят семействата и приятелите си. Те разчитат на поддръжката и съчувствието му. Заплашва да ги изостави и това може би е най-силното му оръжие.

Агентът от ФБР вдигна ръце:

— Мога да ви говоря с часове, но това в общи линии отразява начина на мислене на Пел.

Говореше като преподавател.

— Какво означава това за нас? Първо, показва ни слабите му страни. Да си сектантски водач е изморително. Постоянно трябва да следиш подчинените си, да търсиш зачатъци на инакомислие и да ги изкореняваш веднага щом ги откриеш. Затова, когато има външни източници на влияние, например когато са на улицата или на обществени места, те са винаги нащрек. В своята среда са по-спокойни и следователно по-безгрижни и уязвими.

Вижте какво е станало в ресторанта. Той постоянно е наблюдавал, защото е бил на обществено място. Ако беше в собствената си къща, вероятно щяхте да го хванете.

Има още едно усложнение: съучастничката вярва, че Пел има право да убива. Това означава две неща: няма да получим помощ от нея и тя е не по-малко опасна от него. Да, тя е жертва, но това не означава, че няма да ви убие, ако има възможност… Е, това е, което ми хрумва засега.

Данс погледна О’Нийл. Знаеше, че и нейното изражение издава същата реакция: беше впечатлена от знанията на Келъг. Може би за пръв път Чарлс Овърби бе взел добро решение, макар и от желание да се презастрахова.

Докато разсъждаваше върху наученото за Пел, Катрин още не можеше да повярва с какъв човек си имат работа. Имаше представа за интелекта на убиеца, но ако профилът на Келъг отговаряше на истината поне малко, той изглеждаше много по-опасен.

Данс благодари на Келъг и всеки тръгна по задачите си: О’Нийл отиде в болницата при Хуан Милар, Ти Джей се зае да уреди временен кабинет на агента от ФБР.

Данс извади мобилния си телефон и установи, че Линда Уитфийлд я е търсила. Натисна копчето за повторно набиране.

— Ало, агент Данс. Има ли нещо ново?

— Не. За съжаление.

— Слушахме радиото… чух, че вчера за малко да го заловите.

— Да.

От другата страна се чу тихо мърморене. Вероятно пак молитва, помисли си Данс.

— Госпожице Уитфийлд?

— Тук съм.

— Ще ви попитам нещо. Искам добре да помислите, преди да ми отговорите.

— Казвайте.

— Искаме да дойдете тук да ни помогнете.

— Какво? — удивено прошепна жената.

— Даниел Пел е загадка за нас. Убедени сме, че е останал на Полуострова, но не знаем защо. Никой не го познава по-добре от вас, Саманта и Ребека. Надяваме се да ни помогнете да го разберем.

— Те ще дойдат ли?

— Вие сте първата, с която говоря.

След кратко мълчание:

— Какво мога да направя?

— Искаме да поговорим за него. Може нещо да ни подскаже какво е замислил, къде може да е отишъл.

— Ама аз не съм го чувала от седем или осем години.

— Може нещо, което е казал или направил в миналото, да ни подскаже. Той поема голям риск, като стои тук. Сигурна съм, че има причина.

— Ами…

Данс добре познаваше процеса на психологическа защита. Представяше си как мозъкът на жената трескаво работи, търсейки и преценявайки различни поводи да откаже. Затова не се изненада, когато чу:

— Проблемът е, че помагам на брат си и снаха си в гледането на приемните им деца. Не мога да тръгна ей-така.

Данс си спомни, че Линда живее със семейството. Попита дали не могат да се справят сами с децата за ден-два.

— Няма да ви отнемем повече време.

— Не, мисля, че…

Глаголът „мисля“ има голямо значение за разпитващия. Той е признак на фазата на отричане — като „не си спомням“ или „вероятно не“. Означава: „Не ми се иска, но не отказвам категорично“. Значи брат й и съпругата му лесно щяха да се справят с гледането на децата.

— Знаем, че е трудно за вас, но имаме нужда от помощта ви.

След кратка пауза жената измисли оправдание номер две:

— Пък и дори да намеря свободно време, нямам пари да дойда.

— Ще ви вземем с частен самолет.

— Частен ли?

— От ФБР.

— Олеле!

Данс разсея опасение номер три още преди жената да го изрече:

— Ще бъдете под засилена охрана. Никой няма да знае, че сте тук, ще ви пазят двайсет и четири часа в денонощието. Ще ни помогнете ли?

Мълчание.

— Трябва да попитам.

— Брат си ли? Началника? Можем да им се обадим, ако има…

— Не, не тях. Имам предвид Исус. Олеле…

— Ами, добре. — След кратка пауза Данс добави: — Дали скоро ще се посъветвате с Него?

— Ще ви се обадя пак, агент Данс.

Затвориха. Данс се обади на Уинстън Келъг и го уведоми, че чакат Божието разрешение. Това го развесели:

— Доста далечен разговор.

Данс реши в никакъв случай да не казва на Овърби чие разрешение чакат. Дали идеята наистина беше толкова добра?

После се обади в „Женска инициатива“ в Сан Диего. Когато Ребека Шефилд се обади, полицайката се представи:

— Здравейте. Аз съм Катрин Данс от Монтерей. Обаждам ви се…

Жената я прекъсна:

— Постоянно гледам новините през последните двайсет и четири часа. Какво е станало? Почти го хванахте, но ви се изплъзна, така ли?

— Да, за съжаление.

Ребека издиша шумно:

— Е, схващате ли сега?

— Да схващаме? Какво?

— Пожар в съда. Пожар в електростанцията. Два пъти палеж. Виждате ли закономерността? Улучил е нещо, което действа, и го повтаря.

Точно каквото си мислеше Данс. Предпочете обаче да не се оправдава. Само отбеляза:

— Той не прилича на никой друг престъпник.

— Да, така е.

— Госпожице Шефилд, искам да ви кажа нещо…

— Чакайте. Нека първо аз да ви кажа.

— Слушам ви — смутено отвърна Данс.

— Ще ме извинявате, ама представа нямате с кого си имате работа. Трябва да направите онова, което разправям на курсовете. Те са за властта в бизнеса. Много жени си мислят, че могат ей-така, както си пият кафето, да теглят майната на малоумните си шефове или на жестоките си гаджета и това е, край. Само че не става така. Не можеш да налучкваш, не можеш да импровизираш.

— Благодаря ви за…

— Първо, намерете проблема. Например — отивате на среща с непознат. Второ, установете фактите, които стоят зад проблема. Изнасилили са ви при такава среща. Трето, потърсете решение. Няма да отидете, като пренебрегнете страховете си. Няма да си стоите вкъщи и да престанете да се срещате с мъже. Ще си съставите план: започвате предпазливо, срещате се с мъжете на обяд, на обществени места, излизате само с такива, които не са твърде напористи, не се държат твърде нахално, не пият и т.н. Разбирате какво искам да кажа. След това бавно разширявате кръга от хора, с които се виждате. След три до шест месеца или година ще сте решили проблема. Създайте си план и го изпълнявайте. Разбирате ли ме?

— Да, разбирам.

На Данс й минаха две мисли: първо, за семинарите й вероятно се редяха опашки от жени, готови да платят луди пари, за да ги слушат. Второ, Ребека Шефилд едва ли беше много приятна компания. Питаше се дали жената е свършила с поученията.

Не беше.

— Така, днес имам семинар, който не мога да отменя. Но ако не сте го хванали до утре сутринта, искам да дойда при вас. Може би ще си спомня нещо отпреди осем години, което да ви е от полза. Има ли някакъв проблем?

— Не, напротив. Чудесна идея.

— Вижте, трябва да тръгвам. Какво щяхте да ме питате?

— Не е важно. Да се надяваме, че ще го хванем по-рано, но ако няма напредък, ще ви се обадя, за да уредим идването ви.

— Това вече е някакъв план — надменно отбеляза жената и затвори.

22.

В мотел „Сий Вю“ Даниел Пел вдигна очи от компютъра на Джени. Жената се примъкваше съблазнително към него. Измърка и прошепна:

— Върни се при мен в леглото, мили. Искам да ме чукаш.

Той изключи екрана, за да не й покаже какво гледа, и обхвана с ръка тънката й талия.

Мъжете и жените са в постоянна борба за власт. Отначало на мъжете им е по-трудно, докато преодолеят защитата на жената, докато изградят деликатни връзки, докато открият предпочитанията и страховете й, които тя се опитва да скрие. Може да са нужни седмици или дори месеци, докато я подчиниш. Успееш ли, можеш да я използваш, колкото си искаш.

„О, ние сме сродни души…“

От друга страна, жената има природни дадености и е достатъчно да се приближи до мъжа (понякога дори и това не се налага), за да го накара да направи всичко за нея. Проблемът й се появява по-късно. Когато сексът свърши, властта й изчезва.

Джени Марстън имаше възможност да командва на няколко пъти след бягството му, нямаше спор: първия път в колата; в леглото, здраво вързана с чорапогащите; и след това — по-спокойно и по-вълнуващо — на земята с някои аксесоари, които много допадаха на Пел. (Джени, разбира се, не си падаше по този вид секс, но неохотното й съгласие бе по-възбуждащо, отколкото ако изпитваше истинско удоволствие.)

Сега влиянието й бе отслабнало. Добрият учител обаче никога не показва пред ученика си, че не му се занимава с него. Пел се усмихна и погледна тялото й, сякаш изпитваше истинско влечение.

— Иска ми се, красавице, но ти ме изтощи. Освен това трябва да свършиш една работа.

— Аз ли?

— Да. След като полицията вече знае, че съм тук, ще трябва сама да се справиш.

По новините бяха съобщили, че беглецът вероятно още е в околността, затова трябваше да внимава.

— Ами, добре. Но предпочитам да ме чукаш.

Тя се нацупи. Вероятно бе от жените, които си мислят, че мъжете се впечатляват от фасони. Това не вървеше при него и тя скоро щеше да го научи. Сега й предстоеше друг важен урок.

— Върви да си отрежеш косата.

— Косата ли?

— Да. И ще я боядисаш. Хората в ресторанта те видяха. Купих кафява боя от мексиканския магазин.

Пел извади кутията от чантата.

— О, помислих, че е за теб.

Тя се усмихна смутено и нави един кичур около пръстите си.

С новата й прическа Даниел Пел не целеше друго, освен да промени вида й, за да не могат да я познаят. Съзнаваше обаче, че има и още нещо. Косата на Джени бе за нея като любимата й розова блузка и това веднага го заинтригува. Спомни си я как седеше в колата, когато я видя за пръв път на паркинга на „Хол Фуудс“, и старателно я разресваше.

Информацията, която издаваме за себе си…

Тя не искаше да се подстригва. Всъщност това й беше много неприятно. Дългата коса имаше голямо значение за нея. Пел предполагаше, че тя е някакво утешение за грозотата й. Жалка компенсация за плоските гърди и месестия нос.

Джени не помръдна от леглото. След малко каза:

— Ами, добре, скъпи, ще я отрежа, разбира се. Щом искаш. — Замълча за миг. — Обаче си мислех… Не е ли по-добре да се махнем оттук? След случката в ресторанта? Няма да понеса, ако ти се случи нещо… Хайде да си намерим друга кола и да отпрашим за Анахайм! Ще живеем щастливо. Обещавам ти, миличък! Ще те направя щастлив. Ще издържам семейството. Можеш да си седиш вкъщи, докато те забравят.

— Звучи прекрасно, скъпа, но не можем да тръгнем сега.

— Така ли?

Тя очакваше обяснение. Пел не й го даде.

— Хайде, върви да се подстрижеш. — Добави шепнешком: — Подстрижи я късо. Много късо.

Подаде й ножица. Ръцете й потрепериха, когато я вземаше.

— Добре.

Джени отиде в малката баня и включи всички лампи. Заради опита от фризьорския салон, където беше работила навремето, или понеже се колебаеше, тя постоя още малко, преди да издърпа първия кичур и се подготви да го отреже. Взираше се в огледалото и неуверено въртеше ножицата. Притвори вратата.

Пел се настани на леглото така, че да я вижда добре. Въпреки оправданията си преди малко, той почувства, че се изчервява и балонът отново започва да расте.

„Хайде, красавице, направи го!“

По страните й потекоха сълзи. Тя повдигна един кичур коса и разтвори ножицата. Пое си дълбоко дъх и го отряза. Избърса лицето си, пак вдигна ножицата.

Пел я гледаше.

Сетне смъкна панталоните си, бельото. Беше адски възбуден. При всяко падане на кичур върху пода в банята поглаждаше члена си.

Джени не бързаше. Стараеше се да оформи добре косата си. Освен това от време на време спираше да си поеме въздух и да избърше сълзите си.

Цялото внимание на Пел бе съсредоточено върху нея.

Дишането му все повече се учестяваше. „Режи, красавице. Режи!“

На два пъти за малко да свърши, но успя да се спре точно навреме.

Все пак той бе кралят на самоконтрола.

* * *

Болницата „Монтерей Бей“ е хубаво място, разположена е край един изпълнен със завои участък на шосе №68 — пътна артерия с много лица, която преминава по магистрали и товарни пътища, дори по селски улици от Пасифик Гроув през Монтерей, та до Салинас. Шейсет и осмо е сънната артерия в страната на Джон Стайнбек.

Катрин Данс добре познаваше болницата. Беше водила тук децата си. Бе държала ръката на баща си след операцията за поставяне на байпас и беше седяла до леглото на свой колега, който се бореше за живота си с три огнестрелни рани в гърдите.

Тук бе разпознала тялото на съпруга си в моргата.

Лечебното заведение се намираше сред обраслите с борове възвишения близо до Пасифик Гроув. Ниските масивни сгради бяха заобиколени от парк и горичка. След като се събудеше след операция пациентът можеше да види колибри, пърхащи пред прозореца, или елени, наблюдаващи го с тревожни, любопитни очи.

Интензивното отделение, където беше Хуан Милар обаче, нямаше гледка. Нямаше и успокояващ очите декор — имаше само списъци с телефонни номера, описания на медицински процедури, непонятни за обикновения човек, и купища сложна апаратура. Полицаят лежеше в малка херметична стъклена кабинка.

Данс се приближи до Майкъл О’Нийл, който чакаше отвън. Раменете им се докоснаха. Прииска й се да го хване за ръката, но не го направи.

Втренчи се в ранения детектив, като си спомни смутената му усмивка в кабинета на Санди Сандовал.

„Момчетата си поиграха с парчетата… Чух го някъде.“

— Успяхте ли да говорите, откакто си тук? — попита тя.

— Не. През цялото време беше в безсъзнание.

Като гледаше раните и превръзките му, Данс реши, че е по-добре да е в безсъзнание. Много по-добре. Върнаха се в чакалнята на интензивното, където бяха неколцина роднини на Милар: родителите му, една леля и двама чичовци, ако правилно запомни как й се представиха. Тя им изказа искреното си съчувствие.

— Кати.

Данс се обърна и видя едра жена с къса прошарена коса и големи очила. Носеше жилетка, на която висеше табелка с името „Е. Данс, медицинска сестра“ и друга, показваща, че работи в кардиологичното отделение.

— Здравей, мамо.

О’Нийл и Еди Данс се поздравиха с усмивка.

— Няма ли промяна? — попита Катрин.

— Още не.

— Говорил ли е нещо?

— Нищо разбираемо. Видя ли се със специалиста по изгаряния доктор Олсън?

— Не. Току-що дойдох. Какво мисли той?

— Младежът идва на себе си на няколко пъти. Опита се да се движи, което ни изненада. Но е постоянно на морфин, затова не е могъл да каже нищо смислено, когато сестрата му е задала няколко въпроса. — Еди Данс погледна към остъклената стаичка, в която лежеше пациентът. — Не успях да видя официалната прогноза, но ще бъде лоша. Под тези превръзки почти не е останала кожа. Не съм виждала такова тежко изгаряне.

— Толкова ли е сериозно?

— Да, за съжаление. Какво е положението с Пел?

— Нямаме много следи. Още е в района. Не знаем защо.

— Още ли искаш да правим тържеството на Стю довечера?

— Разбира се. Децата с нетърпение го очакват. Може да се наложи да мина съвсем за малко. Но въпреки това искам да го направим.

— Ти ще дойдеш ли, Майкъл?

— Засега така смятам. Зависи.

— Разбирам. Надявам се всичко да се нареди.

Пейджърът на Еди Данс изпиука. Тя го погледна.

— Трябва да се връщам в кардиологията. Ако видя доктор Олсън, ще му кажа да се отбие да ви информира.

Майка й излезе. Данс погледна О’Нийл, който кимна. Показа служебната си карта на една сестра и тя им помогна да си сложат престилки и маски. Двамата полицаи влязоха в остъклената стаичка. О’Нийл остана прав, а Данс седна на един стол и се приведе напред.

— Хуан, аз съм Катрин. Чуваш ли ме? Майкъл също е тук.

— Здрасти, партньор.

— Хуан?

Макар че дясното му око — онова, което не бе покрито с превръзка — не се отвори, на Данс й се стори, че клепачът му леко потрепери.

— Чуваш ли ме?

Ново потрепване.

О’Нийл каза с нисък, успокоителен глас:

— Хуан, знам, че те боли. Ще се погрижим да получиш най-доброто лечение в страната.

— Трябва да заловим този човек — добави Данс. — Колкото се може по-скоро трябва да го хванем. Той е някъде в района. Още е тук.

Главата на ранения помръдна.

— Трябва да ни кажеш дали си видял или чул нещо, което може да ни помогне. Не знаем какво е намислил.

Главата му пак помръдна. На Данс й се стори, че брадичката му трепна.

— Видя ли нещо? Кимни, ако си видял или чул нещо важно.

Никакво движение.

— Хуан — умолително настоя тя, — видя ли…

— Хей! — извика някой от вратата. — Какво правите, по дяволите?

Първата й мисъл бе, че човекът е лекар и че майка й ще си има неприятности, задето са пуснали Данс без придружител. Но на вратата стоеше млад латиноамериканец с официален костюм.

— Хулио — каза О’Нийл.

Сестрата дотича.

— Не, не, моля ви, затворете вратата! Не можете да влизате без маска…

Той я отблъсна и продължи да говори на Данс:

— Вижте в какво състояние е, а вие го разпитвате!

— Аз съм Катрин Данс от КБР. Брат ви може да знае нещо, с което да ни помогне да заловим човека, който му причини това.

— Няма да ви бъде много полезно, ако пукне, докато го тормозите!

— Ще извикам охраната, ако не затворите — тросна се сестрата.

Хулио не отстъпваше. Данс и О’Нийл излязоха в коридора и затвориха вратата.

Навън братът на пострадалия се нахвърли върху нея:

— Не мога да повярвам! Нямате никакво уважение…

— Хулио — опита се да го успокои бащата на Милар и пристъпи към него.

Възрастният мъж носеше риза с къс ръкав и широки памучни панталони. Съпругата му — едра жена с разрошена катраненочерна коса — също се приближи.

Без да им обърне внимание, Хулио продължи да крещи на Данс:

— Само това ви интересува, нали? Да ви каже всичко, което знае, пък после да мре!

Тя запази спокойствие. Виждаше, че младежът е разстроен. Не приемаше крясъците му лично.

— Искаме час по-скоро да заловим човека, който му причини това.

— Синко, моля те! Поставяш ни в неудобно положение — опита се да го успокои майка му и го докосна по ръката.

— Поставям ви в неудобно положение? — имитира я той и отново се обърна към Данс: — Разпитах малко. Разговарях с някои хора. Знам какво е станало. Вие сте го изпратили в огъня!

— Моля?

— Вие сте го накарали да слезе, когато е избухнал пожарът.

О’Нийл до нея настръхна, но нищо не каза. Знаеше, че Данс не позволява друг да я спасява от неудобно положение. Тя се наведе към Хулио:

— Разстроен сте, на всички ни е тежко. Хайде да…

— Вие сте го избрали. Не Майки. Не някой друг от КБР. Бил е единственият полицай мексиканец и сте решили да изпратите него.

— Хулио — строго се намеси баща му. — Не говори така.

— Искате ли да ви кажа нещо за брат ми? А? Знаете ли, че искаше да работи в КБР? Но не го взеха. Заради цвета на кожата му.

Това беше абсурдно. Във всички калифорнийски полицейски служби, включително в КБР, работеха много латиноамериканци. Най-добрата й приятелка в Бюрото, Кони Рамирес, от отдела за тежки престъпления, имаше повече отличия от кой да е друг агент в историята на Западния централен район.

Гневът на младежа, разбира се, не беше породен от разпределението на постовете между различните етноси в държавните агенции. Коренеше се в страха за живота на брат му. Данс имаше богат опит с гнева — също като отричането и депресията той е признак на стрес, какъвто лъжците проявяват при разпит. Когато някой изпадне в пристъп на ярост, най-добре да го оставиш да беснее, докато се умори. Силният гняв винаги отшумява бързо.

— Не сте го сметнали за достоен да стане ваш колега, но го изпратихте да изгори.

— Хулио, моля те! — проплака майка му.

— Мълчи, майко! Винаги търпиш, когато правят такива неща!

По лицето на жената потекоха сълзи, оставяйки мокри следи.

Младежът отново се обърна към Данс:

— Решихте да изпратите мексиканчето, латиното.

— Стига! — изкрещя баща му и го стисна за ръката.

Младежът се отдръпна.

— Ще се обадя във вестниците. Ще се обадя в телевизията. Ще изпратят репортер и ще видят какво сте направили. Ще разгласят всичко в новините.

— Хулио… — понечи да заговори О’Нийл.

— Не, ти да мълчиш, Юда такъв! Нали бяхте партньори? Ти си й позволил да го пожертва. — Извади мобилния си телефон. — Ще им се обадя. Сега. Ще ви разнищят.

— Може ли да поговорим насаме? — попита Данс.

— А, уплаши ли се?

Катрин се отдръпна в единия край на чакалнята.

Готов за бой, стиснал телефона като нож, Хулио се наведе в личната й проксемична зона.

За нея нямаше проблем. Тя не помръдна, погледна го право в очите.

— Съжалявам за брат ви и знам как се чувствате. Но не можете да ме уплашите.

Младежът се изсмя:

— Вие сте като всички…

— Чуйте ме — спокойно го прекъсна Данс. — Не сме наясно какво точно е станало, но знаем, че избягалият затворник е обезоръжил брат ви. Той е държал престъпника на мушка, но е позволил да му вземат оръжието и е изгубил контрол над ситуацията.

— Искате да кажете, че грешката е на брат ми? — недоумяващо попита Хулио.

— Да. Точно това искам да кажа. Вината не е моя, нито на Майкъл. Брат ви сам си е виновен. Това не означава, че не е способен полицай. Но е допуснал грешка. И ако искате да намесите пресата, този факт ще излезе наяве.

— Заплашвате ли ме?

— Искам да разберете, че на никого няма да позволя да пречи на разследването.

— О, не знаеш с кого си имаш работа, госпожичке!

Той се обърна и гневно се отдалечи по коридора.

Данс го изпрати с поглед, докато се опитваше да се успокои. Пое си дълбоко въздух. После се върна при другите.

— Извинявайте за това — каза господин Милар, хванал съпругата си за раменете.

— Разстроен е — отвърна Катрин.

— Моля ви, не го слушайте. Говори неща, за които по-късно ще съжалява.

Тя не смяташе, че младежът ще съжали дори за една дума, която е казал. Знаеше обаче, че няма скоро да се обади на репортерите.

Майка му се обърна към О’Нийл:

— Хуан винаги е говорил добри неща за вас. Знам, че не обвинява никого. Сигурна съм.

— Хулио обича брат си — успокои я О’Нийл. — Просто е загрижен за него.

Доктор Олсън дойде. Информира накратко полицаите за положението. Нямаше почти нищо ново. Все още се опитваха да стабилизират състоянието на пострадалия. Щом опасността от шок и инфекция отминеше, щяха да го изпратят в главния център за лечение на изгаряния. Положението беше сериозно, призна лекарят. Не знаеше дали младежът ще оцелее, но щяха да направят всичко възможно.

— Споменавал ли е нещо за нападението? — попита О’Нийл.

Лекарят мрачно погледна към монитора.

— Каза няколко думи, но нищо свързано.

Родителите продължиха да се извиняват за поведението на малкия си син. Данс отдели няколко минути да ги успокои, след което с О’Нийл им казаха „довиждане“ и излязоха.

Детективът подрънкваше с ключовете на колата си.

Всеки специалист по кинесика знае, че е невъзможно да скриеш силни чувства. Чарлс Дарвин пише: „Потиснатите емоции почти винаги се появяват чрез някакво движение на тялото.“ Обикновено това са жестове на ръцете и пръстите или потропване с крак — лесно можем да контролираме думите си, изражението или погледа си, но върху крайниците си упражняваме далеч по-слаб съзнателен контрол.

Майкъл О’Нийл дори не подозираше, че си играе с ключовете.

— Тук са най-добрите лекари в околността — увери го Данс. — Мама също ще го наглежда. Познаваш я. Ще притисне директора на болницата, ако сметне, че са необходими повече грижи.

Майкъл се усмихна сдържано. Умееше да прикрива тревогите си.

— Ще направят чудеса за него — повтори тя, без да има представа на какво, са способни лекарите.

С О’Нийл имаха доста случаи, от които да черпят кураж, главно с техни колеги, но това не можеше да се каже за смъртта на съпруга й и влошаващото се психично състояние на О’Нийловия баща. Никой от двамата не умееше да изразява съчувствие и да утешава — баналностите като че ли ги отдалечаваха един от друг. Обикновено самото присъствие на другия оказваше най-голям ефект.

— Да се надяваме.

Когато наближаваха изхода на болницата, Уинстън Келъг й се обади. Данс се спря да говори, а О’Нийл продължи към колата.

Тя разказа на Келъг за Милар. Научи от него, че търсенето на свидетели в Бейкърсфийлд е било неуспешно; никой не беше видял някого да влиза у лелята на Пел и да взима чука. Колкото до портфейла с инициали Р. Х., намерен в кладенеца, криминалистите от федералното бюро не бяха успели да открият купувача.

— И още нещо, Катрин. Уредих самолет в Окланд, ако Линда Уитфийлд получи позволение свише. И още нещо. Какво става с третата жена?

— Саманта Маккой ли?

— Да. Обади ли й се?

В този момент Данс случайно погледна към другия край на паркинга. Майкъл О’Нийл тъкмо затваряше телефона си. Към него вървеше висока, красива блондинка. Тя му се усмихна, прегърна го и го целуна.

— Катрин, чуваш ли?

— Какво?

— Саманта Маккой.

— Извинявай. — Данс отмести поглед от О’Нийл и блондинката. — Не съм й се обаждала. Сега тръгвам към Сан Хосе. Щом си е дала труда да смени името си, май е по-добре да я видя лично. Мисля, че ще трябва доста повече от едно телефонно обаждане, за да я убедя да ни съдейства.

Данс затвори и се приближи към О’Нийл и жената, които още се прегръщаха.

— Катрин.

— Здравей, Ан, как си?

— Добре, благодаря — отвърна съпругата на О’Нийл.

— Как са децата?

— В петък им беше последният учебен ден. Сега са на седмото небе от щастие. Как са Маги и Уес?

— Вече ходят на лагер.

Ан О’Нийл кимна към болницата:

— Дойдох да видя Хуан. Майк каза, че не е добре.

— Състоянието му е доста тежко. В безсъзнание е. Родителите му обаче са там. Ще ти се зарадват, сигурна съм.

Ан носеше малък фотоапарат през рамо. Благодарение на пейзажиста Ансъл Адамс и клуба „Еф 64“ Северна и Централна Калифорния са Мека на световната фотография. Ан имаше галерия в Кармел и продаваше снимки с колекционерска стойност. Под „колекционерска стойност“ се имаха предвид произведения на фотографи, които вече не са между живите: Адамс, Алфред Щиглиц, Едуард Уестън, Имоджен Кънингам, Анри Картие-Бресон. Снимаше също за няколко вестника, включително за големи ежедневници в Сан Хосе и Сан Франциско.

— Майкъл каза ли ти за партито довечера? — попита Данс. — За рождения ден на баща ми.

— Каза ми. Мисля, че ще дойдем. — Ан отново целуна съпруга си и тръгна към болницата. — До скоро, скъпи.

— Чао, мила.

Данс кимна за довиждане и се качи в колата си. Хвърли чантичката си върху дясната седалка. Отби се да зареди, взе си кафе и поничка и потегли на север по шосе №1, наслаждавайки се на красивата гледа към залива Монтерей. Мина покрай общежитията на Калифорнийския университет в Монтерей, на мястото на бившия Форт Орд (това бе може би единственото висше учебно заведение в страната, разположено непосредствено до забранен район, пълен с неизбухнали снаряди). Спомни си, че университетът е получил повечето хардуер и програми на Уилям Кройтън. Хрумна й, че ако компютърните специалисти още изследват създаденото от този човек преди осем години, значи сигурно е бил гений. Програмите, които Уес и Маги използваха, остаряваха за по-малко от година. От какви гениални изобретения се беше лишил светът заради убийството на Уилям Кройтън?

Данс отвори бележника си и намери номера на фирмата, в която работеше Саманта Маккой. Телефонира и поиска да говори с нея, като беше готова да затвори, ако тя се обади. Секретарката обаче й каза, че днес Маккой е останала да работи вкъщи. Данс затвори и накара Ти Джей да й изпрати координатите на дома на Саманта.

След няколко минути, точно когато включваше уредбата, телефонът й иззвъня. Погледна екранчето. По случайност в този момент „Феърфийлд Фор“ запяха поредния госпъл. Данс се обади. Линда Уитфийлд се обаждаше от църквата.

— Удивително милосърдие, как сладък е звукът…

— Агент Данс…

— Наричайте ме Катрин, моля.

— … който спаси мен клетника…

— Обаждам се да ви кажа, че ще дойда утре сутринта да ви помагам, ако още искате.

— Да, много ще се радвам, ако дойдете. Ще накарам някого да ви се обади, за да уреди пътуването ви. Много ви благодаря.

— … загубен бях, но себе си аз пак открих…

Колебание. След няколко секунди жената отвърна тържествено:

— Няма защо.

Две от три. Данс се замисли дали от тази среща все пак щеше да има полза.

23.

Седнал до отворения прозорец в мотел „Сий Вю“, Даниел Пел непохватно пишеше на лаптопа. Бе имал възможност да поработи на компютър в затвора, но там нямаше достатъчно време спокойно да овладее основните умения. Цяла сутрин се ровеше в компютъра на Джени. Обяви, новини, порно… удивително.

По-съблазнителна дори от секса беше възможността да търси информация, да научава повече неща за хората. Пел подминаваше несъщественото и работеше усилено. Първо прочете всичко, което можеше, за Джени — рецепти (купища от тях), имейли, любими сайтове — за да се увери, че наистина е такава, за каквото се представяше. После потърси няколко души от миналото си (беше важно да ги открие), но без особен успех. Пробва в сайтовете на данъчната служба, на нотариата, статистическия институт. Оказа се обаче, че почти за всичко трябва да имаш кредитна карта. А кредитните карти, също като мобилните телефони, оставят следи.

Изведнъж му хрумна нещо и се разрови из архивите на местните вестници и телевизионни канали. Това се оказа по-полезно. Започна да записва.

Сред имената в списъка му беше и „Катрин Данс“.

Пел с наслада очерта дебела рамка около него.

Не намери цялата информация, която му трябваше, но за начало беше добре.

Постоянно нащрек, той забеляза черна тойота да влиза в паркинга. Колата спря за миг пред прозореца му. Пел грабна пистолета. После се усмихна. Автомобилът паркира точно на седем места от прозореца.

Тя слезе.

„Моето момиче“ — помисли си убиецът.

Дръж твърдо…

Джени влезе.

— Добре се справи, красавице. — Пел погледна тойотата. — Идеална е.

Тя го целуна силно. Ръцете й трепереха. Не можеше да контролира възбудата си.

— Мина супер! Наистина успях, скъпи! Първо се колебаеше и се уплаших, че няма да стане. Не му хареса тая работа с номерата, но му казах всичко, което ти ме накара, и накрая се съгласи.

— Браво, красавице.

Джени бе използвала част от парите (бе изтеглила девет хиляди и двеста долара, за да осигури бягството му и да се прехранват за известно време), за да купи кола от човек, който живееше в Марина. Щеше да е твърде рисковано да я регистрират на истинското й име, затова го беше убедила да остави старите номера. Обяснила му, че нейната се счупила в Модесто и щяла да си получи номерата след ден-два. Тогава щяла да ги смени и да му изпрати неговите по пощата. Това беше забранено от закона и доста глупаво. Никой не би направил такова нещо, дори за някого, който плаща в брой. Пел обаче изпрати Джени — жена с тесни дънки, наполовина разкопчана блуза и червен сутиен, подаващ се отдолу. (Ако продавачът беше жена, щеше да я накара да се облече прилично, нямаше да й слага грим, щеше да й сложи розова панделка на болна от рак и щеше да й измисли история как трябва да гледа четири деца, а съпругът й е загинал във военна мисия. Хората се хващат на какви ли не измислици.)

— Чудесно. Би ли ми дала ключовете?

Тя му ги подаде.

— Ето и другото, което искаше.

Джени остави на леглото две пазарски торби. Пел прегледа съдържанието им и кимна одобрително.

Тя извади кутия безалкохолно от малкия хладилник.

— Мили, може ли да те попитам нещо?

Вродената му неохота да отговаря на въпроси — или поне да казва истината — отново се прояви, но той се усмихна:

— Можеш. Всичко, което пожелаеш.

— Снощи в съня си каза нещо. Говореше за Бог.

— За Бог ли? Какво казах?

— Не чух, но съм сигурна, че каза „Бог“.

Пел бавно се обърна към нея. Усети, че сърцето му се разтуптя. Хвана се, че е започнал да тропа с крак, и спря.

— Беше уплашен. Помислих си да те събудя, но реших, че не трябва. Някъде четох — в „Рийдърс Дайджест“, в „Хелт“ или де да знам къде — че когато някой сънува кошмар, не трябва да го будиш. Каза и нещо като „Мамка му, не!“

— Така ли съм казал?

Джени кимна:

— Беше странно. Защото ти никога не псуваш.

Вярно беше. Хората, които използват нецензурни думи, не умеят да се владеят добре.

— Какво сънува? — попита тя.

— Не си спомням.

— Почудих се защо ще сънуваш нещо, свързано с Бог.

За момент Пел се изкуши да й разкаже за баща си. После му идваше да й каже: „А ти как мислиш?“

— Нямам представа.

— Аз съм малко религиозна — плахо призна тя. — Съвсем малко. По-скоро съм по спиритическите неща, отколкото да вярвам в Исус.

— Е, що се отнася до Исус, не мисля, че е бил Божи син или нещо такова, но Го уважавам. Той е можел да накара всеки да направи каквото Той поиска. Дори сега, споменаваш името му и хоп, хората са готови да вършат какво ли не. Това е власт. Но при всички религии, официалните имам предвид, човек жертва прекалено много за тях. Не можеш да вървиш по своя път. Искат да те контролират.

Пел погледна блузата й, сутиена. Балонът в него пак започна да расте, усети изтръпване в корема си.

Опита се да го преодолее и погледна записките, които си беше направил при ровенето в Интернет. Джени очевидно искаше да го попита какво си мисли, но не се престрашаваше. Сигурно се надяваше, че е търсил начини да се измъкнат от града, пътища, по които в крайна сметка да стигнат до окръг Ориндж.

— Трябва да свърша няколко неща, красавице. Искам да ме закараш.

— Разбира се, само кажи къде.

Той внимателно се вгледа в картата. Когато вдигна очи, Джени се беше отдалечила.

Върна се след малко с няколко неща, които бе взела от чантата в гардероба. Сложи ги на леглото пред него и коленичи на пода. Като куче, което донася на господаря си топка и иска да си играе.

Пел се подвоуми, но си напомни, че е хубаво да даваш контрол на другия от време на време, ако обстоятелствата го позволяват.

Посегна към нея, но тя легна и се просна по корем, без да я подканва.

* * *

Има два начина да се стигне от Сан Хосе до Монтерей. Можете да тръгнете по шосе №1, което се вие покрай брега през Санта Крус, после да минете напряко по причиняващото морска болест Седемнайсето, през натруфения Лос Галанос, където можете да купите занаятчийски произведения, кристали, тамян или избелели рокли в стила на Джанис Джоплин (е, добре де, в стил „Роберто Кавали“ и „Ди анд Джи“).

Можете да тръгнете по шосе №156, да отбиете по Сто и първо и ако колата ви е с държавни номера, да изгорите всичкия бензин в резервоара си и да стигнете в града след час.

Катрин Данс избра втората възможност.

Дискът с госпълите беше свършил и тя слушаше мексиканска музика — певицата Хулиета Венегас. Прочувствената „Вердад“ караше колонките да вибрират.

Със сто и петдесет мина през Гилрой, столицата на чесъна на света. Недалеч бяха Кастровил (разбирай артишоци) и Уотсънвил с безкрайни боровинкови насаждения и гъбарници. Обичаше тези градчета и се дразнеше на зевзеците, които намираха за смешни идеите да се обяви кралица на артишока или да се редиш на опашка, за да галиш морски мекотели на монтерейския фестивал на калмарите. Все пак „големите граждани“ плащаха луди пари за вносен зехтин или балсамов оцет, с които да подправят същите тези артишоци и калмари.

Тези градчета бяха уютни и отрудени, наситени с история. Те бяха и нейната среда, част от Западния централен район на Калифорнийското бюро за разследване.

Видя табела, канеща туристите да посетят лозе в Морган Хил, и й хрумна нещо. Обади се на Майкъл О’Нийл.

— Ало.

— Спомних си за киселината, която са намерили в изгорелия автомобил в Мос Ландинг. Има ли нещо ново за това?

— Хората на Питър работят по случая, но още нямат следи.

— Колко души претърсват градините и лозята?

— Около петнайсет от пътната, петима от нашите, няколко униформени от Салинас. Нищо не са открили.

— Хрумна ми нещо. Каква точно е киселината?

— Изчакай.

Поглеждайки ту пътя, ту бележника в скута си, тя записа непонятните термини, които О’Нийл й продиктува.

— Е, какво, кинесиката не ти ли стига? Сега и с криминалистика ли си се захванала?

— Умната жена знае докъде да спре. След малко ще ти се обадя.

Данс натисна едно копче за бързо набиране и се свърза с телефон на другия край на континента.

— Амелия Сакс.

— Здравей, Катрин се обажда.

— Как си?

— Ами, била съм и по-добре.

— Предполагам. Следим случая. Как е онзи полицай? С изгарянията?

Данс се изненада, че Линкълн Райм, известен криминалист от Ню Йорк, и партньорката му Амелия Сакс следят случая „Пел“.

— За съжаление не е добре.

— Говорихме си за Пел. Линкълн си спомни делото през деветдесет и девета. Убийството на онова семейство. Имате ли някакъв напредък?

— Не много. Хитър е. Прекалено е хитър.

— Така научихме и ние от новините. Как са децата?

— Добре. Още чакаме да ни дойдете на гости. Родителите ми също. Искат да се запознаят с вас.

Сакс се засмя:

— Ще се опитам да го докарам при вас. Това би било предизвикателство.

Линкълн Райм не обичаше да пътува. Проблемът му не идваше от болестта (беше парализиран). Просто не обичаше.

Данс се беше запознала с Райм и Сакс преди година, когато отиде в Ню Йорк да води курс по кинесика. Тогава му помогна в едно разследване. Още поддържаха връзка. Със Сакс бяха станали особено близки. Това често се случва с жените в трудната полицейска професия.

— Нещо ново за другия ни приятел? — попита Сакс.

Имаше предвид престъпника, когото не бяха успели да заловят в Ню Йорк миналата година. Беше им се изплъзнал и изчезна, вероятно в Калифорния. Данс бе започнала разследване, но не откри нищо, а и той можеше вече да не е в страната.

— За съжаление не. Централата ни в Лос Анджелес още търси следи. Обаждам ти се за друго. Линкълн там ли е?

— Чакай малко. Сега ти го давам.

Чу се из щракване и гласът на Райм прозвуча от телефона:

— Здравей, Катрин.

Райм не си падаше по приказките, но отдели няколко минути да разпита за разни неща — не за личния й живот и децата, разбира се. Интересуваше се от случаите, по които работеше. Той беше учен и не обичаше да се занимава с „човешката страна“ на полицейската професия, както се изразяваше. При съвместното им разследване обаче бе започнал да разбира и да цени кинесиката (макар да уточни, че и тя се основава върху научни наблюдения, а не върху така омразните му предчувствия).

— Иска ми се да беше тук — призна той. — Имаме свидетел по случай на масово убийство и искаме да го притиснем. Можеш да използваш и бой, ако поискаш.

Данс си го представи в червената моторизирана инвалидна количка, втренчен в огромния плосък монитор, свързан с компютър или микроскоп.

— С удоволствие бих ви помогнала, но и аз имам много работа.

— Предполагам. Кой ти върши лабораторната работа?

— Питър Бенингтън.

— А, да. Познавам го. Обучен в Лос Анджелес. Идвал е на мой семинар. Способен е.

— Имам един въпрос по случая „Пел“.

— Казвай.

— Събрахме улики, които може би ще ни подскажат какво е замислил — например да отрови нечия храна — или къде се крие. За да проверим следите обаче, са ни нужни много хора. Искам да знам дали има смисъл да ги занимаваме. Мога да ги използвам за друго.

— Какви са уликите?

— Ще се опитам да ти ги прочета. — Данс погледна бележника си. — Въглена киселина, етанол, ябълкова киселина, аминокиселини и глюкоза.

— Изчакай минутка.

Тя дочу разговор между Райм и Амелия Сакс, която явно отвори някой от личните електронни архиви на криминалиста. Чуваше думите му ясно — за разлика от повечето хора Райм не можеше да закрие слушалката с ръка, когато разговаряше с някого в стаята.

— Добре, чакай така. Сега проверявам…

— Можеш да ми се обадиш по-късно — каза Данс, която не беше очаквала да й отговори веднага.

— Не… само изчакай… Къде сте намерили тези вещества?

— На пода в колата на Пел.

— Хъм. Кола.

Настъпи тишина. Райм нещо си мърмореше. Накрая попита:

— Пел случайно да е бил на ресторант. Например в заведение за морска храна или английски пъб?

Тя се изсмя с глас:

— Да, в ресторант за морска храна. Как, за Бога, разбра?

— Киселината е от оцет, по-точно малцов оцет, защото аминокиселините и глюкозата показват оцветяване с карамел. Според архива ми такъв се използва в британската кухня и при приготвянето на морски специалитети. Том? Помниш ли го? Той ми помогна с тази информация.

— Разбира се. Поздрави го от мен.

Болногледачът на Райм беше и добър готвач. През декември й беше приготвил най-добрия бьоф бургиньон в живота й.

— Съжалявам, не ти помогнах да откриеш скривалището му — каза криминалистът.

— Не, няма проблем, Линкълн. Мога да прибера хората си. Ще им дам да вършат нещо по-полезно.

— Обаждай се, когато имаш нужда. Нямам нищо против да участвам в залавянето на този престъпник.

Затвориха.

Данс телефонира на О’Нийл. Информира го, че киселината вероятно е от ресторанта. По-добре беше да изпрати хората си да търсят убиеца.

Затвори и продължи на север по познатия път, който щеше да я закара до Сан Франциско, където осемлентовата магистрала №101 се вливаше в една обикновена улица — „Ван Нес“. На сто и трийсет километра от Монтерей Данс отби на запад през ширещия се Сан Хосе — градът, използван като антипод на лосанджелеския нарцисизъм в старата песен на Бърт Бакарак и Хал Дейвид „Знаеш ли пътя за Сан Хосе?“. Сега, разбира се, благодарение на Силициевата долина Сан Хосе бе изградил собствено самочувствие.

Следвайки указанията на Ти Джей, Данс мина през лабиринт от големи жилищни комплекси, докато стигна до кварталче с почти еднакви къщи. Ако дърветата са били засадени при построяването му, това бе станало преди около двайсет пет години. Скромни, безлични, малки — всяка от тези къщи струваше над милион долара.

Намери къщата, която търсеше, и я подмина, спря през една пресечка при отсрещния тротоар. Върна се при постройката, пред която бяха паркирани червен джип и тъмносиня акура. На моравата имаше голям пластмасов велосипед с три колела. В къщата светеше. Данс отиде до верандата и позвъня. Имаше готова история, ако й отвори съпругът или някое от децата на Саманта Маккой. Жената едва ли бе запазила в тайна миналото си, но беше по-добре да действа така, че да не я издаде. Данс искаше да я убеди да им съдейства, а не да я настрои срещу себе си.

Отвори й стройна жена със слабо, хубаво лице, напомняща актрисата Кейт Бланшет. Носеше елегантни очила със сини рамки и имаше къдрава кестенява коса. Застана на вратата, стискайки дръжката, и отметна главата си назад.

— Да?

— Госпожа Старки?

— Аз съм.

Лицето й много се различаваше от снимките на Саманта Маккой отпреди осем години — беше се подложила на сериозни пластични операции. Очите й обаче не оставяха съмнение, че това е тя. Не видът им, а изражението на стаен страх.

Полицайката се представи:

— Аз съм Катрин Данс от Калифорнийското бюро за разследване.

Жената погледна служебната карта, която тя за дискретност държеше ниско, толкова бързо, че нямаше как да е прочела дори една дума.

Отвътре се чу мъжки глас:

— Кой е, скъпа?

Без да отмества поглед от Данс, Саманта отговори:

— Онази жена от квартала, с която се запознах в „Сейфуей“. Нали ти казвах за нея.

Това отговаряше на въпроса, дали е казала на съпруга си за миналия си живот. Браво, помисли си Данс. Добрите лъжци винаги имат подготвени отговори и познават човека, когото лъжат. Отговорът на Саманта й подсказа, че съпругът на жената няма добра памет за ежедневните разговори и че тя има измислена лъжа за всяка възможна ситуация.

Саманта излезе, затвори вратата след себе си и двете се отдалечиха към улицата. На светлината Данс забеляза колко измъчена изглежда жената. Очите й бяха зачервени, с тъмни сенки, кожата на лицето й бе суха, устните й — напукани. Един от ноктите й беше счупен. Изглеждаше, сякаш не е мигнала през нощта. Данс разбра защо днес „работи вкъщи“.

Саманта погледна плахо към къщата. После умолително прошепна:

— Нямам нищо общо с това, кълна се. Чух, че някой му помага, някаква жена, видях по новините, но…

— Не идвам за това. Проверихме ви. Работите в издателство във Фигероа. Вчера целия ден сте били на работа.

В очите на жената пролича уплаха.

— Да не сте…

— Никой не знае. Казах, че се обаждам за недоставена пратка.

— Това ли… Тони каза, че някой искал да ми изпрати нещо, търсили ме. Вие сте били.

Саманта потърка лицето си, после скръсти ръце. Признаци на отрицание. Изпитваше силен стрес.

— Това съпругът ви ли е?

Жената кимна.

— Не знае ли?

— Нищо не подозира.

Това бе изненадващо.

— Някой знае ли?

— Няколко чиновници в съда, където смених името си. Надзорникът ми.

— Ами приятелите и роднините ви?

— Майка ми почина. Баща ми не го е грижа. Още преди да срещна Пел, не искаха да ме виждат. След убийствата на Кройтънови престанаха да ми се обаждат. Старите ми приятели? С неколцина поддържахме връзка, но кой ще дружи с човек, свързан с Даниел Пел? Намериха си извинения да изчезнат от живота ми колкото можеха по-бързо. Всичките ми познати сега са от времето, след като се прекръстих на Сара.

Саманта погледна към къщата и се обърна към Данс:

— Какво искате?

— Сигурно гледате новините. Още не сме заловили Пел. Той обаче още е в района на Монтерей. Не знаем защо. Ребека и Линда ще дойдат да ни помогнат.

— Наистина ли?

Това явно я изненада.

— Бих искала и вие да дойдете.

— Аз ли? — Устните й потрепериха. — Не, не, не мога. Ох, моля ви…

Гласът й затрепери.

Данс усети признаци на настъпваща истерия. Затова побърза да каже:

— Не се притеснявайте. Няма да проваля живота ви. Няма да кажа нищо за вас. Само ви моля за помощ. Не можем да го разберем. Може би знаете нещо…

— Не знам нищо. Наистина. Даниел Пел не ми е бил като съпруг, баща или брат. Той е чудовище. Използваше ни. Това е всичко. Живяла съм с него две години и пак не мога да ви кажа какво му е в ума. Повярвайте ми. Кълна се.

Класически признаци на отричане, издаващи не лъжа, а минали кошмари, с които още не може да се пребори.

— Ще ви осигурим пълна охрана, ако това…

— Не, съжалявам. Иска ми се да можех. Трябва да ме разберете. Създадох си нов живот. Но за това положих страшно много усилия и е толкова крехък.

Един поглед върху лицето й — ужасените очи, треперещата брадичка — убеди Данс, че няма начин да я склони.

— Разбирам.

— Съжалявам. Не мога да го направя.

Саманта си тръгна към къщата. На вратата се обърна и се усмихна широко.

Дали бе променила решението си? За момент Данс се обнадежди.

Жената й помаха и весело извика:

— Чао! Радвам се, че се отби.

С тази поредна лъжа Саманта Маккой влезе в къщата. Вратата се затвори.

24.

— Чухте ли за това? — попита Сюзан Пембъртън, докато сипваше захар в кафето си с мляко.

Въпросът беше към Сесар Гутиерес, седнал срещу нея в хотелския бар. Сюзан махна към телевизора, откъдето ги гледаше снимка на Даниел Пел. Отдолу бе изписан телефонен номер.

Гореща линия за издирване на беглеца.

— Не трябва ли да е „бегълец“? — попита Гутиерес.

Сюзан примигна изненадано.

— Не знам.

Бизнесменът продължи:

— Не искам да омаловажавам. Ужасно е. Чух, че убил двама души.

Красивият латиноамериканец поръси канела върху капучиното си, отпи, като разсипа малко от подправката върху панталоните си.

— Ох, гледайте какви ги правя. Много съм недодялан. — Засмя се. — Човек никъде да не ме заведе.

Опита се да изтрие петното, като само влоши положението.

— Ох!

Това беше делова среща. Сюзан, която работеше във фирма за организиране на тържества, трябваше да подготви празненство за годишнината на родителите му — но понеже в момента живееше сама, трийсет и девет годишната жена автоматично започна да го преценява и в личен план. Забеляза, че е с няколко години по-възрастен от нея и не носи венчална халка.

Бяха обсъдили подробностите за празненството — ордьоври, пилешко и риба, отворени вина, петнайсет минути за нова брачна клетва и танци с дисководещ.

Сега просто си бъбреха и пиеха кафе, преди тя да отиде в кантората и да изчисли разходите.

— Мислите ли, че са го заловили вече? — попита Гутиерес. Намръщи се и погледна навън.

— Нещо не е ли наред? — поинтересува се Сюзан.

— Може би звучи странно, но току-що видях една кола и вътре седеше някой, който много приличаше на него.

Кимна към телевизора.

— На кого? На убиеца ли?

Латиноамериканецът кимна:

— Да. И зад волана седеше жена.

По телевизията току-що бяха съобщили, че съучастничката е млада жена.

— Накъде тръгнаха?

— Не обърнах внимание. Мисля, че към закрития паркинг при банката.

Тя погледна натам. Бизнесменът се усмихна:

— Но това е глупаво. Едва ли е наблизо. — Кимна в посоката, към която гледаха. — Какъв е този плакат? Виждах и други из града.

— О, за концерта в петък. Част от честванията на Джон Стайнбек. Чели ли сте негови книги?

— О, да. „На изток от рая“. „Дългата долина“. Били ли сте в Кинг Сити? Обожавам града. Бащата на Стайнбек имал ранчо.

Сюзан почти набожно допря длан до гърдите си.

— „Гроздовете на гнева“… Най-хубавата книга на света.

— Значи в петък имало концерт, така ли? Какво ще свирят?

— Джаз. Заради монтерейския джаз фестивал. Това е любимата ми музика.

— И на мен ми харесва. Ходя на фестивала винаги, когато мога.

— Наистина ли?

Сюзан едва се сдържа да не докосне ръката му.

— Може на следващия да се засечем.

— Тревожа се… Така де, просто ми се иска хората да слушат повече такава музика. Истинска музика. Но младите много не я обичат.

— Да пием за това. — Той чукна чашата си в нейната. — Бившата ми жена… позволява на сина ни да слуша рап. Какви текстове! Ужасни! А е само на дванайсет.

— Това не е музика — обяви Сюзан, като си помисли: „Има бивша. Чудесно.“

Беше се заклела да не излиза с мъже над четирийсетте, които не са били женени.

Той се подвоуми, после попита:

— Вие ще отидете ли, на петъчния концерт имам предвид.

— Да, ще отида.

— Е, не знам в какво положение сте, но ако ще ходите сама, дали да не се присъединя към вас?

— О, Сесар, много ще ми е приятно.

Да се присъединя…

В наши дни това се равняваше на официално предложение.

Гутиерес се изправи. Каза, че е време да тръгва, после добави, че му било приятно да се запознае с нея, и без да се поколебае, й даде светата троица на телефонните номера: служебен, домашен, мобилен. Взе куфарчето си и двамата заедно тръгнаха към вратата. Изведнъж той спря. Сюзан забеляза, че зад тъмните очила очите му оглеждат фоайето. Гутиерес отново се намръщи.

— Има ли нещо?

— Мисля, че е онзи там — прошепна той. — Когото видях по-рано. Ето го, виждате ли го? Бил е тук, в хотела. Гледа към нас.

Фоайето беше пълно с тропически растения. Сюзан различи неясен силует на някого, който се обърна и тръгна към вратата.

— Даниел Пел ли?

— Не може да бъде. Глупаво е… Сигурно е някакво внушение или де да знам…

Отидоха до вратата и спряха. Гутиерес погледна навън.

— Няма го.

— Дали да не кажем на рецепцията?

— Ще се обадя в полицията. Може да греша, но какво може да навреди.

Извади мобилния си телефон и набра 911. Поговори няколко минути, после затвори.

— Казаха, че ще изпратят хора да проверят. Не звучаха много ентусиазирано. Разбира се, сигурно получават стотици обаждания всеки час. Искате ли да ви изпратя до колата?

— Нямам нищо против.

Сюзан не се боеше от беглеца, просто искаше да прекара повече време с Гутиерес.

Тръгнаха по главната улица — „Алварадо“. Сега тук имаше ресторанти, магазини за сувенири и кафенета — много далеч от духа на Дивия запад преди стотина години, когато в местните кръчми пиянствали войници и работници в консервните фабрики, ходели по бардаци и от време на време застрелвали някого по средата на улицата.

Докато вървяха, разговорът им постепенно замря и двамата започнаха да се оглеждат неспокойно. Тя осъзна, че улицата е необичайно пуста. Дали заради беглеца? Започна да се чувства неловко.

Офисът й беше до строеж на една пресечка от „Алварадо“. На улицата имаше купища строителни материали. Ако Пел беше тук, заразсъждава тя, лесно можеше да се скрие и да ги причака. Сюзан забави ход.

— Това ли е колата ви? — попита Гутиерес.

Тя кимна.

— Има ли нещо?

Сюзан направи гримаса и се изкиска смутено. Каза му, че се страхува да не би Пел да се е скрил зад строителните материали.

Той се усмихна:

— Дори така да е, не би нападнал двама души. Хайде.

— Сесар, почакайте. — Тя спря и бръкна в чантичката си. Подаде му малък червен цилиндър. — Вземете.

— Какво е това?

— Сълзотворен спрей. За всеки случай.

— Мисля, че няма да има проблеми. Но как работи? — Той се засмя. — Не искам да се напръскам сам.

— Достатъчно е да го насочите и да натиснете тук. Готов е за действие.

Продължиха към колата и когато стигнаха, Сюзан се почувства глупаво. Зад купчините тухли не се криеха маниакални убийци. Почуди се дали страхът й не е отнел шансовете й за любовна среща. Едва ли. На Гутиерес ролята на галантен джентълмен явно му харесваше.

Тя отключи колата.

— По-добре да ви върна това — каза той и й подаде спрея.

Сюзан посегна да го вземе.

Неочаквано Гутиерес замахна, сграбчи я за косата, рязко дръпна главата й назад и пъхна флакона в отворената й уста, готова да закрещи.

Натисна бутона.

* * *

Болката, разсъждаваше Даниел Пел, е може би най-бързият начин да постигнеш контрол над някого.

Все още с успешната дегизировка на бизнесмен от латиноамерикански произход той караше колата на Сюзан Пембъртън към една пуста местност край океана южно от Кармел.

Болка… Накарай ги да се гърчат, после им дай време да се съвземат и ги заплаши, че пак ще ги нараниш. Специалистите казват, че изтезанията не действали. Не е вярно. Наистина, не са елегантен метод. Не са чист метод. Но действат безотказно.

Сълзотворният аерозол се задържа в устата и носа на Сюзан Пембъртън само за секунда, но от сподавените й стенания и гърчовете й личеше, че болката е почти нетърпима. Той я остави да се съвземе. Размаха спрея пред ужасените й, насълзени очи. И веднага получи каквото искаше.

Не беше планирал да използва спрей, разбира се. Носеше водопроводно тиксо и нож в куфарчето си. Реши да промени плана, когато за негова приятна изненада жената му даде флакона — всъщност на онзи, за когото се представяше, Сесар Гутиерес.

Даниел Пел имаше да свърши някои неща на открито и понеже показваха снимката му по телевизията на всеки половин час, трябваше да промени външния си вид. След като измъкна тойотата със стари номера от бившия собственик, падащ си по разголени женски гърди, Джени Марстън бе купила текстилна боя и крем за получаване на моментен тен. От тях Пел направи смес, която щеше да потъмни кожата му. Боядиса косата и веждите си черни. Нямаше как да промени очите си. Дори да имаше контактни лещи, правещи синьото да изглежда кафяво, не знаеше откъде да ги намери. Очилата обаче — обикновени евтини очила с тъмни рамки — щяха да отклонят вниманието от цвета на очите му.

По-рано през деня се свърза със Сюзан Пембъртън във фирма „Брок“ и тя се съгласи да се срещнат, за да обсъдят организацията на тържеството. Облече евтиния костюм, който Джени му бе купила от „Мервинс“ и се срещна с жената в „Дабълтрий“, където се залови за работа — да прави онова, което Даниел Пел умееше най-добре.

О, прекрасно беше! Да си играе със Сюзан като котка с мишка бе по-възбуждащо дори от това да гледа как Джени отрязва косата си, как хвърля блузата си или присвива болезнено очи, докато я налага със закачалка по хилавия задник.

Тук той използва същите методи: да намери общи страхове (в случая избягалия затворник) и обща страст (Джон Стайнбек и джаза, за който знаеше много малко, но умееше да блъфира); да засегне сексуалната тема (погледът й към безименния му пръст и стоическата й усмихна, когато той спомена деца, му дадоха нужната информация за любовния живот на Сюзан Пембъртън); да направи нещо глупаво, за което да се посмеят (разсипаната канела); да събуди съчувствието й (как тази кучка бившата му жена разваля сина им); да се държи като кавалер (организирането на парти за обичаните му родители, изпращането до колата й); да разсее съмненията й (фалшивото обаждане на 911).

Малко по малко печелеше доверие, а с това — власт.

Да практикува изкуството си в реалния свят бе като наркотик.

Пел намери отклонението. Пътят водеше през гъста гора към океана. Преди бягството Джени беше разучила околността и бе намерила пустото място. Пел продължи напред по полузасипания с пясък път, мина покрай табелка, предупреждаваща, че това е частна собственост. Спря колата на Сюзан в пясъка на края на пътя, скрит от главното шосе. Слезе и чу плискането на вълните в стария кей наблизо. Слънцето беше ниско и изглеждаше великолепно.

Не се наложи да чака много. Джени подрани. Това го зарадва — хората, които подраняват, са във властта ти. Винаги внимавай с тези, които се налага да чакаш.

Тя спря колата, слезе и се приближи.

— Скъпи, дано не си чакал много.

Жадно впи устни в неговите, стисна лицето му между дланите си.

Пел се освободи, за да си поеме въздух. Тя се засмя:

— Още не мога да свикна да те виждам такъв. Така де, знам, че си ти, но пак се загледах, за да съм сигурна. Но това е като при мен с късата коса — тя пак ще порасне, а ти пак ще станеш бял.

— Ела тук.

Той я хвана за ръката, седна на една ниска дюна и я придърпа до себе си.

— Няма ли да заминем вече?

— Още не.

Тя кимна към лексуса.

— Чия е тази кола? Мислех, че приятелката ти ще те докара.

Пел не отговори. Загледаха се към океана. Слънцето беше блед диск, който вече докосваше хоризонта, и с всяка минути ставаше все по-яркочервено.

Тя сигурно си мислеше: „Да си приказваме ли иска? Да се чукаме ли? Какво става?“

Несигурност… Пел я остави да се чуди. Тя сигурно забеляза сериозното му изражение.

Тревогата я обгръщаше. Той почувства напрежение в ръцете й.

Накрая я попита:

— Колко ме обичаш?

Тя не се поколеба, макар че Пел долови известна предпазливост в отговора й:

— Колкото слънцето.

— Оттук изглежда малко.

— Исках да кажа колко наистина е голямо слънцето. Не, колкото вселената — добави бързо като ученичка, която бърза да поправи грешния си отговор на изпит.

Пел замълча.

— Какво има, Даниел?

— Имам проблем. И не знам какво да правя.

Тя потрепна.

— Какъв проблем, миличък?

Значи „мили“, когато беше спокойна; „миличък“ — когато се тревожеше. Хубаво беше да го знае. Постара се да го запомни.

— За онази среща…

Беше й казал само, че ще се срещне с някого „по работа“.

— Да?

— Не мина, както очаквах. Имах план. Онази жена трябваше да ми даде много пари, които й бях дал назаем. Но ме излъга.

— Какво стана?

Пел погледна Джени право в очите. Мина му през ума, че може би единственият човек, който можеше да го хване, че лъже, бе Катрин Данс. Мисълта за нея обаче го разконцентрираше, затова бързо я прогони от ума си.

— Оказа се, че имала други планове. Искаше да ме използва. Теб също.

— Мен ли? Познава ли ме?

— Не по име. Но от новините беше научила, че сме заедно. Накара ме да те изоставя.

— Защо?

— За да бъда с нея. Искаше да избяга с мен.

— Отпреди ли я познаваше?

— Да.

— О!

Джени замълча. Ревност…

— Отказах й, разбира се. И през ум не ми е минавало.

Тя се опита да измърка. Не се получи.

„Миличък…“

— И Сюзан побесня. Каза, че ще отиде в полицията. Ще ни предаде. — Той се намръщи болезнено. — Опитах се да я разубедя. Но тя не слушаше.

— Какво стана?

Пел погледна към колата.

— Докарах я. Нямах друг избор. Искаше да се обади в полицията.

Уплашена, Джени погледна към колата, но не видя никого.

— В багажника е.

— О, Божичко. Да не би…

— Не — бавно отвърна Пел. — Добре е. Вързах я. Това е проблемът. Не знам какво да правя.

— Още ли иска да те предаде?

— Можеш ли да повярваш? — разпалено заговори той. — Умолявах я, но тя не е добре с главата. Като съпруга ти, помниш ли? Продължил е да те наранява, въпреки че е знаел, че ще го арестуват. Сюзан е същата. Не може да се владее. — Въздъхна гневно. — Бях честен с нея. А тя ме измами. Профукала всичките пари. Смятах да ти върна каквото си изхарчила за мен. Колата. Всичко, което направи.

— Не се безпокой за парите, миличък. Изхарчих ги за нас.

— Не, ще ти ги върна.

Никога за нищо на света не издавай пред някого, че искаш парите му. И никога не ставай никому длъжник. Пел я целуна неспокойно.

— Какво да правим сега?

Джени избягна погледа му, втренчи се към слънцето.

— Не… не знам, миличък. Не съм…

Гласът й се изгуби, също като мислите й. Той стисна крака й.

— Не мога да позволя нещо да ни раздели. Прекалено много те обичам.

— И аз те обичам, Даниел — прошепна тя.

Пел извади ножа от джоба си. Втренчи се в острието.

— Не искам да го правя. Наистина не искам. Вчера заради нас пострадаха хора.

Заради „нас“. Не заради „мен“.

Тя долови разликата. Раменете й потрепериха.

— Онова обаче беше нещастен случай. Но това… не знам.

През цялото време въртеше ножа в ръката си.

Тя се притисна до него, не отместваше очи от острието, проблясващо на слънцето. Трепереше силно.

— Ще ми помогнеш ли, любов моя? Не мога да го направя сам.

Джени заплака:

— Не знам, миличък. Сигурно няма да мога.

Гледаше втренчено багажника.

Пел я целуна по главата.

— Не можем да позволим нищо да ни раздели. Не мога да живея без теб.

— Аз също.

Тя си пое дълбоко въздух. Устните й трепереха, пръстите й — също.

— Помогни ми, моля те — прошепна той.

Изправи се, помогна й да стане и се приближиха към лексуса. Той й даде ножа, стисна ръката й.

— Не съм достатъчно силен, за да го направя сам — призна. — Но заедно… заедно ще успеем. — Погледна я в очите. — Това ще е като съюз между нас. Любовен съюз. Ще бъдем свързани здраво. Като кръвни братя. Ще бъдем кръвни любовници.

Натисна копчето за отваряне на багажника. Джени изписка тихичко, когато чу изщракването.

— Помогни ми, красавице моя. Моля те.

Поведе я към багажника.

Тя изведнъж спря. Подаде му ножа и захлипа:

— Моля те… съжалявам. Толкова съжалявам, миличък. Не се ядосвай. Не мога да го направя. Просто не мога.

Пел не каза нещо. Само кимна. Сълзите в очите й отразяваха аленото слънце.

Гледката беше опияняваща.

— Не ми се сърди, Даниел. Не мога да понеса, когато ми се сърдиш.

Той изчака колкото три удара на сърцето. Идеалното време за подклаждане на неувереност.

— Няма нищо. Не се сърдя.

— Още ли съм твоята красавица?

Той пак замълча, преди да отговори:

— Разбира се, че да.

Накара я да изчака в колата.

— Ама аз…

— Изчакай ме там. Нищо не е станало.

Джени се върна при тойотата. Той продължи към багажника на лексуса и погледна вътре.

Безжизненото тяло на Сюзан Пембъртън.

Беше я убил преди час на паркинга зад офиса й. Удуши я с тиксо.

Пел не разчиташе Джени да му помогне в убийството. Знаеше, че ще се откаже. Целият театър беше поредният урок за ученичката му.

Тя бе направила още една крачка към мястото, към което я тласкаше. Караше я да свикне с мисълта за смърт и насилие. Поне за няколко секунди тя си бе представила как забива ножа в живо човешко тяло, как гледа кръвта, как отнема живот. Миналата седмица и през ум нямаше да й мине; следващата — щеше да си го представи за по-дълго време.

После може би щеше да се съгласи да му помогне в някое убийство. А след време? Може би щеше да стигне дотам, че сама да може да убива. Бе успял да принуди жените в Семейството да вършат неща против волята си — но само дребни престъпления. Нищо свързано с насилие. Даниел Пел обаче вярваше, че има умения да превърне Джени Марстън в марионетка, каквато искаше.

Той затръшна капака на багажника. Отчупи клонка от един бор и с нея замете следите в пясъка. Върна се при колата, като метеше след себе си. Каза на Джени да кара, докато излезе на чакъл, и заличи следите от гумите. Качи се при нея.

— Аз ще карам — заяви.

— Съжалявам, Даниел — прошепна тя, като бършеше лицето си. — Нека аз да карам.

Молеше за прошка.

Урокът обаче изискваше да не й отговори.

25.

„Странен човек“ — помисли си Катрин Данс.

Мортън Негъл подръпна развлечените си панталони, седна пред масичката в кабинета й и отвори изтърканото си куфарче.

Изглеждаше зле, с разрошена оредяла коса, проскубана козя брадичка, оръфани маншети на сивата си риза, отпуснат. Не личеше обаче да има комплекси заради физиката си, прецени специалистката по кинесика. Жестовете му, премерени и сдържани, не издаваха стрес. Очите му с дяволит блясък мигновено преценяваха кое е важно и кое — не. Когато влезе в кабинета й, той не обърна внимание на обзавеждането, но веднага забеляза онова, което разкриваше лицето на Данс (вероятно изтощение), погледна приятелски, но съвсем за кратко Рей Каранео и спря погледа си върху Уинстън Келъг.

След като научи къде работи Келъг, писателят леко присви очи — явно се почуди каква работа има тук ФБР.

Сега Келъг бе облечен доста нехарактерно за федерален агент — с бежово карирано яке, тъмни панталони и синя риза. Не носеше вратовръзка. При все това се държеше като типичен представител на Бюрото, небрежно, сякаш си е вкъщи. Обясни на Негъл, че е само наблюдател и е дошъл „да помогне“.

Писателят се изсмя по типичния си начин, сякаш искаше да каже: „Ще видим тая работа.“

— Ребека и Линда се съгласиха да ни помогнат — каза Данс.

Негъл вдигна вежди:

— Сериозно? Ами третата? Саманта?

— Тя не.

Писателят извади три листа от куфарчето си. Постави ги на масата.

— Това е моето скромно творение. Кратка биография на Даниел Пел.

Келъг придърпа стола си до този на Данс. За разлика от О’Нийл той явно не ползваше афтършейв.

Писателят повтори онова, което беше казал на Данс предишния ден: книгата му нямаше да е за самия Пел, а за жертвите му.

— Издирвам всички, които са били засегнати от убийството на Кройтън. Дори служителите му. Фирмата му в крайна сметка е била купена от по-голяма компания и стотици души са останали без работа. Може би е нямало да се случи, ако не беше убит. Ами професията му? Тя също е пострадала. Той е бил един от най-находчивите програмисти в Силициевата долина. Създал е десетки програми, които са изпреварили времето си. Много от тях дори нямали приложение тогава, толкова били напреднали. Сега ги няма. Можеше да създаде революционни програми с приложение в медицината, науката, комуникациите.

Данс си спомни, че си помисли същото, когато минаваше покрай местния колеж на Калифорнийския университет, който е получил повечето апаратура и софтуер на Кройтън.

Негъл кимна към онова, което беше написал, и продължи:

— Това е разказ за истинския живот на Даниел Пел, доколкото съм успял да събера. Много е интересно: престъпникът променя автобиографията си в зависимост от това, с кого говори. Да кажем, че иска да спечели симпатията на някого, чиито родители са починали още докато е бил дете. Пред такива хора казва, че е останал сирак на десет. Или ако иска да спечели някого, чийто баща е бил военен — разказва му как, когато е служил в армията, най-близкият му приятел е загинал. Ако слушаш него, може да има двайсет различни Пеловци. Ето истината: Пел е роден през октомври хиляда деветстотин шейсет и трета. На седми. На всички обаче казва, че рожденият му ден е двайсет и втори октомври. Това е денят, в който Лий Харви Осуалд е застрелял Кенеди.

— Възхищавал ли се е от убиеца на президента? — попита Келъг.

— Не, явно смята Осуалд за неудачник. Според него той е твърде податлив и наивен. Възхищавал се е обаче на факта, че един човек с едно действие може да има такова влияние. Да накара толкова хора да скърбят, да промени изцяло хода на страната, съдбата на света.

Даниел не е имал трудно детство. Баща му, Джоузеф Пел, бил търговец, майка му — секретарка, където я вземели. Семейство от средната класа. Майката — Елизабет — пиела много. Можем да предположим, че не му е обръщала внимание, но не го е малтретирала, не е имало лишения. Починала от цироза, когато Даниел бил в пубертета. След смъртта на жена си бащата правел всичко възможно да отгледа сина си, но Даниел не позволявал на никого да се меси в живота му. Не търпял никой да го командва — учители, шефове и най-вече баща му.

Данс спомена за записа, който бяха гледали с Майкъл О’Нийл, твърденията на Пел, че баща му го карал да му плаща наем, биел го, изоставил семейството и накрая умрял.

— Всичко е лъжа — обяви Негъл. — Но баща му несъмнено е бил с труден характер. Бил религиозен — много религиозен и много строг. Бил ръкоположен свещеник — от някаква консервативна презвитерианска секта в Бейкърсфийлд — но никога не е имал собствена църква. Работел като помощник-свещеник, но накрая бил освободен. Срещу него имало много жалби, че бил прекалено нетолерантен, твърде строго съдел паството. Опитал се да направи собствена църква, но презвитерианският синод дори не искал да го чуе. Накрая продал свещените си книги и иконите. Можем да предположим обаче, че доста е вгорчил живота на сина си. Вероятно е станал причина и за алкохолизма на жена си.

Религията не играеше голяма роля в живота на Данс. С Уес и Маги празнуваха Коледа и Великден, но основните символи на вярата им бяха заекът и добрият старец с червения костюм. Данс бе създала своя собствена етика, с която възпитаваше децата — твърди, неоспорими правила, общи за повечето религиозни течения. Достатъчно дълго обаче работеше в силите на реда, за да знае, че религията често играе важна роля за престъпността. Не само в предварително подготвените терористични действия, а и при по-обикновени престъпления. Веднъж с Майкъл О’Нийл прекараха близо десет часа в един тесен гараж в Марина, преговаряйки с фанатизиран свещеник, който искаше да убие жена си и дъщеря си в името на Исус, защото момичето било забременяло. Спасиха семейството, но Данс ясно осъзна колко опасна може да бъде духовната праволинейност.

Негъл продължи:

— Бащата на Пел се пенсионирал, преместил се във Финикс и се оженил повторно. Втората му съпруга починала преди две години, а Джоузеф — миналата от сърдечен удар. Пел явно не е поддържал връзки с тях. Няма чичовци от двете страни и единствената му леля е в Бейкърсфийлд.

— Жената с болестта на Алцхаймер ли?

— Да. Има обаче и брат.

Значи не е бил единствено дете, както твърдеше.

— Брат му е по-голям. Преди година се преместил в Лондон. Търговски представител е на американска компания. Не дава интервюта. Знам само името му — Ричард Пел.

— Ще накарам да го издирят — обяви Данс.

— Братовчеди? — поинтересува се Келъг.

— Лелята е стара мома. — Негъл почука по листата и се подсмихна. — И така, стигаме до юношеските години на Пел. Постоянно е лежал в арестите за непълнолетни — главно за дребни кражби. Няма обаче данни за насилие. Досието в младежките му години е удивително чисто. Няма сведения за сбивания, нападения с цел грабеж, няма данни да е изпадал в ярост. Според един следовател Пел би наранил човек само ако с това ще постигне нещо. Насилието не му е доставяло удоволствие, нито го е отблъсквало. Виждал в него само инструмент.

Данс си спомни първоначалната си преценка — Пел убиваше хладнокръвно, когато сметнеше за необходимо.

— Не се е занимавал с наркотици. Никога не е взимал. Освен това не пие никакъв алкохол.

— Образование?

— Тук става интересно. Той е гениален ум. Бил е пълен отличник в гимназията. Получавал само най-високи оценки в свободно избираемите часове, но не се явявал на изпити, ако се опитали да го задължат. В затвора учил право и сам водил защитата си при обжалването по случая „Кройтън“.

Данс си спомни коментара му по време на разпита за юридическия колеж „Хастингс“.

— Стигнал до Калифорнийския върховен съд. Едва миналата година излезли с присъда срещу него. Това явно е бил тежък удар. Мислел си е, че ще го пуснат.

— Е, може да е умен, но не чак толкова, че да се измъкне от затвора. — Келъг потупа с пръст по следващия абзац в биографията, където бяха изброени около седемдесет и пет ареста. — Това е твърде показателно.

— И е само върхът на айсберга. Пел обикновено е принуждавал други да вършат престъпления. Той вероятно стои зад стотици нарушения, за които са били заловени други. Грабежи, кражби, джебчийство. Така се е прехранвал — карал е хората около него да вършат мръсната работа.

— Оливър — измърмори Келъг.

— Какво?

— Чарлс Дикенс. „Оливър Туист“… Чели ли сте я?

— Гледала съм филма — отговори Данс.

— Добро сравнение, Фейджин, шефът на джебчиите. Пел е като него.

— Моля ви, сър, дайте още малко… — изписка Келъг с лондонски акцент.

Данс се засмя и той сви рамене.

— Пел напуснал Бейкърсфийлд и отишъл в Сан Франциско. Свързал се с някои хора там, бил заловен за няколко дребни престъпления. За известно време се покрил. После бил арестуван в Северна Калифорния по разследване за убийство.

— Убийство ли?

— Да. Убийството на Чарлс Пикъринг в Рединг. Пикъринг бил държавен служител. Бил прободен с нож сред възвишенията над града само час след като го видели да разговаря с човек, който приличал на Пел. Жестоко убийство. Имал десетки рани. Всичко наоколо било в кръв. Пел си намерил алиби — от тогавашната му приятелка. Нямало веществени доказателства. Местната полиция го задържала за една седмица, но после го пуснали. Случаят още не е разрешен.

После събира Семейството в Сийсайд. Още няколко години се занимава с дребни кражби. Няколко нападения с цел грабеж. Един-два палежа. Бил заподозрян за побой над местен рокер, но потърпевшият така и не подал жалба. След около месец убива семейство Кройтън. Оттогава досега — тоест до вчера — е лежал зад решетките.

— Какво казва момичето?

— Какво момиче?

— Спящата кукла. Тириса Кройтън.

— Какво може да каже? По време на убийствата е спяла. Това е установено.

— Така ли? — намеси се Келъг. — От кого?

— От следователите по делото, предполагам — неуверено изрече Негъл.

Явно не се беше замислял за това.

— Сега трябва да е… на по-малко от седемнайсет — прецени Данс. — Искам да говоря с нея. Може да се сети за нещо, което да ни помогне. Сега живее с чичо си и леля си, нали?

— Да, те са я осиновили.

— Бихте ли ми дали номера им?

Негъл се подвоуми. Погледна към лаптопа си; блясъкът в очите му изчезна.

— Проблем ли има?

— Ами, обещах на лелята да не казвам на никого за момичето. Тя много трепери за племенничката си. Дори аз още не съм я виждал. Първо, жената беше твърдо против да се срещнем. Накрая се съгласи, но ако ви дам номера й, едва ли ще приеме да разговаря с вас и се съмнявам, че ще поиска да ме чуе повече.

— Само ни кажете къде живее. Ще намерим името й в указателя. Няма да споменавам за вас.

Той поклати глава:

— Сега са със сменено фамилно име и живеят на друго място. Страхуват се, че някой от Семейството, ще ги потърси.

— Казали сте на Катрин имената на жените — изтъкна Келъг.

— Има ги в телефонния указател. Можехте и сами да ги намерите. Тириса и леля й живеят изолирано от света.

— Вие сте ги открили — отбеляза Данс.

— Чрез доверени хора, които, гарантирам, ще пазят тайната още по-ревностно сега, след като Пел е на свобода. Знам обаче, че е важно… Знаете ли какво ще направя? Ще отида лично при лелята. Ще й кажа, че искате да говорите с Тириса за Пел. Няма да се опитвам да ги убеждавам. Ако кажат „не“, край.

Агентът на ФБР кимна:

— Не искаме нищо повече от вас. Благодаря.

Данс се втренчи в биографичните справки за убиеца.

— Колкото повече научавам за него, толкова по-малко го разбирам — измърмори.

Писателят се засмя и блясъкът се завърна в очите му:

— О, търсите отговор на големия въпрос — „Защо?“ — Извади от куфарчето си купчина листа и разгърна на един, означен с жълто листче. — Ето цитат от един разпит от психолог. Това е от малкото случаи, когато е словоохотлив.

Започна да чете:

— Пел: „Искате да ме анализирате, така ли? Искате да знаете какво ме кара да действам така? Със сигурност знаете отговора, докторе. Аз съм като всички други: всичко се корени в семейството, разбира се. Баща ми ме биеше, пренебрегваше ме, майка ми не ме е кърмила, чичо Джо правеше кой знае какво… Наследственост и възпитание, и двете идват от семейството. Но ако се замислиш прекалено много за тях, докато се усетиш, се озоваваш заобиколен от роднини и предци, те те задушават. Не, не, единственият начин да оцелееш е, като се отървеш от тях. Трябва да помниш само кой си ти и това никога няма да се промени.“

Разпитващ: „Кой си ти тогава, Даниел Пел?“

Пел (смее се): „О, аз ли? Аз съм този, който дърпа конците на душата ти и те кара да вършиш неща, на които дори не си си помислял, че си способен. Аз съм този, който те подмамва с флейтата си на места, където те е страх да отидеш. Едно ще ви кажа, докторе, ще се изненадате колко много хора копнеят да намерят своя кукловод или вълшебен свирач.“

* * *

— Трябва да се прибирам — каза Данс, след като Негъл си тръгна. Майка й и децата с нетърпение чакаха тържеството за рождения ден на баща й.

Келъг отметна един кичур от челото си. Косата отново падна напред. Той пробва пак. Данс го погледна и забеляза нещо, което не беше видяла досега — превръзка, която се подаваше изпод ризата му.

— Ранен ли си?

Той сви рамене:

— Драскотина. От една престрелка в Чикаго онзи ден.

По жестовете му личеше, че не иска да говори за това, и тя не настоя. След малко той добави:

— Престъпникът не оцеля.

Със същия тон, с който Катрин казваше, че е вдовица.

— Съжалявам. Добре ли си?

— Нищо ми няма. — След няколко секунди добави: — Е, не съм много добре. Но се справям. Понякога нищо друго не ти остава.

— Между другото, какви планове имаш за довечера — спонтанно попита тя.

— Ще докладвам на началството, после ще се изкъпя, едно уиски, сандвич и — в леглото. Е, нека да са две уискита.

— Искам да те попитам нещо.

Той вдигна вежди.

— Обичаш ли торта?

След кратко замисляне Келъг отговори:

— Това е една от любимите ми храни.

26.

— Мамо, гледай! Украсихме Палубата!

Данс целуна дъщеричката си.

— Магс, много е красиво.

Знаеше, че момиченцето едва я е дочакало, за да се похвали.

Палубата наистина беше красива. Децата се бяха трудили цял следобед, за да се подготвят за партито. Навсякъде знаменца, хартиени фенери, свещи. (Бяха го научили от майка си: в дома на Катрин Данс гостите може да не получаваха най-изисканата храна, но винаги се наслаждаваха на страхотна атмосфера.)

— Дядо кога ще си отвори подаръците?

Уес и Маги бяха спестили от джобните си пари, за да купят на Стюарт Данс риболовни принадлежности — високи ботуши и кепче. Катрин знаеше, че баща й ще се зарадва на всякакъв подарък от внуците си, но точно тези със сигурност щяха да влязат в употреба.

— Подаръците са след тортата — обяви Еди Данс. — А тя е след вечерята.

— Здравей, мамо.

Данс и майка й рядко се прегръщаха, но сега Еди я притисна до себе си за кратко, колкото да й прошепне, че иска да поговорят за Хуан Милар.

Отидоха в хола. Катрин веднага забеляза, че майка е разтревожена.

— Какво има?

— Още няма промяна. На два пъти идва на себе си. — Майка й се огледа, за да се увери, че децата не са наблизо. — Само за няколко секунди. Нямаше как да отговаря на въпроси. Но…

— Какво, мамо?

Еди зашепна още по-тихо:

— Стоях до него. Наблизо нямаше кой друг да чуе. Погледнах го и видях, че очите му са отворени. Тоест това око, което не е превързано. Устните му се раздвижиха. Наведох се. И той каза… — Отново се огледа. — Каза: „Убий ме.“ Два пъти го повтори. И пак затвори очи.

— Толкова ли много го боли?

— Не, така е упоен, че не усеща нищо. Но вижда превръзките. Вижда апаратурата. Не е глупав.

— Близките му там ли са?

— През повечето време. Брат му не мръдва оттам. Следи ни като сокол. Убеден е, че не лекуваме добре Хуан, защото е мексиканец. Направи и още няколко коментара по твой адрес.

Данс се намръщи.

— Съжалявам, но трябваше да ти кажа.

— Благодарна съм ти.

Данс много се разтревожи — не заради Хулио Милар, разбира се. С него можеше да се справи. Не, измъчваше я безнадеждното състояние на младия детектив.

„Убий ме…“

— Бетси обади ли се? — попита тя.

— А, сестра ти не може да дойде.

В гласа на Еди пролича раздразнение, че по-малката й дъщеря е решила да не дойде на тържеството на баща си, въпреки че имаше само четири часа път с кола. Разбира се, докато издирването на Пел бе в разгара си, Катрин вероятно също щеше да постъпи така, ако ролите им бяха разменени. Според неписано семейно правило обаче потенциалните прегрешения не се брояха и фактът, че Катрин беше тук, макар и защото партито се организираше в дома й, автоматично носеше черна точка за Бетси.

Върнаха се на Палубата и Маги попита:

— Мамо, може ли да пусна Дилън и Патси?

— Ще видим.

Кучетата доста беснееха, когато имаше гости. Освен това получаваха твърде много човешка храна, което не беше здравословно.

— Къде е брат ти?

— В стаята си.

— Какво прави.

— Нещо.

Данс прибра пистолета си в сейфа и го заключи (пред къщата имаше патрулна кола). Набързо се изкъпа и се преоблече. Засече Уес в коридора.

— Няма да ходиш с тениска. Рожденият ден на дядо ти е.

— Мамо. Чиста е.

— Сложи си синята риза.

Знаеше съдържанието на гардероба му по-добре от него.

— Ох, добре де.

Тя се вгледа в очите му. Мрачното му настроение нямаше нищо общо със смяната на облеклото.

— Какво има?

— Нищо.

— Хайде, пей.

— Да пея ли?

— Това е израз от моето време. Кажи какво си мислиш.

— Нищо.

— Върви да се преоблечеш.

След десет минути Данс сервираше препълнени чинии с ордьоври, като мислено благодареше на фирмата за кетъринг.

С пъхната в панталона риза и закопчани маншети, Уес мина покрай нея и грабна шепа ядки. След него се носеше лека миризма на дезодорант. Красиво дете. Трудно е да си родител, но това носи и много поводи за гордост.

— Мамо?

Той хвърли едно кашу и го улови с уста във въздуха.

— Не прави така. Ще се задавиш.

— Мамо?

— Какво?

— Кой ще дойде довечера?

Избягваше да я гледа в очите и стоеше леко извърнат. Това означаваше, че има нещо наум. Данс знаеше какво го притеснява — също като снощи. Сега обаче бе решил да й каже.

— Само ние и няколко приятели.

Голямото тържество щеше да е в неделя вечерта в Морския клуб близо до монтерейския аквариум с много от приятелите на Стюарт. Днес бяха поканени само десетина души. Катрин започна да изброява:

— Майкъл и жена му, Стив и Мартин, Барбърови… Това са. А, и един колега от Вашингтон.

Уес кимна:

— Само те ли? Никой друг?

— Да. — Тя му подхвърли пликче със солети, които той хвана с една ръка. — Сипи ги в няколко купички. И да останат за гостите.

Явно облекчен, той започна да пълни купичките.

Момчето се тревожеше да не би да са поканили Брайън Гъндерсън. Онзи Брайън, от когото беше книгата върху масичката в хола; онзи Брайън, който я беше търсил в кабинета й и за когото Мери-Елън Кресбах толкова настояваше да й предаде.

„Брайън се обади…“

Беше се запознала с четирийсетгодишния банкер на среща, организирана от секретарката й, на която сватосването на хора се удаваше не по-зле от готвенето, правенето на кафе или организирането на служебните ангажименти на агентите.

Гъндерсън беше умен, непринуден и забавен: на първата им вечеря, след като изслуша обясненията й за кинесиката, седна върху ръцете си, като заяви:

— За да не отгатнеш намеренията ми.

Вечерята се проточи и беше приятна. Бе разведен и нямаше деца (макар че искаше). Имаше преуспяващ бизнес и при тази заетост и на двамата, връзката им се развиваше бавно. Това я устройваше. Наскоро останала вдовица след продължителен брак, тя не бързаше.

След като един месец излизаха на вечеря, на кафе или на кино, отидоха на дълга разходка и накрая се озова на един плаж при Асиломар. Златен залез, няколко морски видри, които си играеха в плитчините… Как да устоиш на изкушението за една целувка? Те не устояха. Данс си спомняше, че й хареса. После се почувства виновна. Но приятното усещане беше по-силно от чувството за вина.

Човек може да преживее известно време без това, но не вечно.

Данс нямаше определени планове за бъдещ съвместен живот с Брайън и не бързаше, чакаше да види как ще се развият нещата.

Уес обаче се намеси. Не се държеше грубо и не досаждаше, но й даде да разбере, че изобщо не харесва Брайън. Катрин бе преминала серия от сеанси за преодоляване на скръбта и все още от време на време ходеше на психолог. Лекарката й обясни как да възбуди у децата интерес към бъдещата й връзка с друг мъж и тя направи всичко, както трябваше. Синът й обаче я надхитри. Когато тя засегнеше темата за Брайън или се върнеше от среща с него, момчето я гледаше мрачно, затваряше се в себе си или ставаше необичайно раздразнително.

Това е искал да я пита снощи, когато четеше „Властелина на пръстените“.

Сега с непринудения въпрос за поканените на партито всъщност искаше да попита: „Брайън ще дойде ли?“

Подтекстът беше: „Наистина ли вече не се виждате?“

„Да, наистина“ — мислено му отговори Данс.

Питаше се как се чувства Брайън. Все пак й се обажда на няколко пъти, след като скъсаха.

Психоложката й обясни, че поведението на Уес е нормално и Данс може да го преодолее с достатъчно търпение и решителност. Най-важното бе да не му позволява да я контролира. Накрая тя реши, че няма достатъчно търпение и решителност. Затова преди две седмици скъсаха. Държа се тактично, обясни, че е твърде рано след смъртта на съпруга й, за да започва нова връзка. Не била подготвена. Брайън се разстрои, но прие новината спокойно. Без сцени. И си оставиха вратичка отново да се съберат.

„Нека да мине малко време…“

Истината бе, че след като скъсаха, тя почувства облекчение. Животът на родител не е лесен и тя прецени, че не си струва усилието да продължава тази романтична авантюра. При все това се радваше, че той още я търси, и близостта му й липсваше.

Когато изкарваше една количка с вино на Палубата, Данс видя баща си с Маги. Той държеше книга и й показваше рисунка на дълбоководна светеща риба.

— Хей, Маги, изглежда вкусно — пошегува се Данс.

— Не е смешно, мамо!

— Честит рожден ден, татко.

Тя го прегърна.

— Благодаря ти, скъпа.

Катрин подреди блюдата, зареди хладилника с бира, после влезе в кухнята и извади мобилния си телефон. Обади се на Ти Джей и Каранео. Издирването на Пел нямаше напредък, не бяха намерили и откраднатия форд „Фокус“. При търсенето на нещо, свързано с имената „Нимю“ и „Алисън“, също нямаше нищо ново, нито при проверката на хотели, мотели и пансиони, където би могъл да е отседнал Пел.

Тя се изкуши да се обади на Уинстън Келъг, в случай че се колебае да дойде, но се отказа. Той беше зрял мъж, можеше сам да реши.

Помогна на майка си да подготви още храна, после излезе на Палубата да посрещне съседите Том и Сара, които бяха донесли вино, подарък и водеха хилавия си мелез Фоулти.

— Мамо, моля те! — обади се Маги.

— Добре, добре. Освободи ги от кучешкия затвор.

Маги пусна Патси и Дилън от спалнята и трите кучета се разбесняха из двора, боричкайки се и търсейки непознати миризми.

След малко на Палубата се качи друга двойка. Стивън Кейхил беше около четирийсетте, бивш манекен в „Биркънсток“ и носеше прошарената си коса вързана на опашка. Въпреки скандинавското си име жена му, Мартин Кристенсен, бе мургава, с тъмна коса и темпераментна. Човек би си помислил, че е с мексикански или испански корени, но предците й бяха живели на континента преди всички други калифорнийски заселници. Във вените й течеше индианска кръв от племето олони — разнородната племенна група, чиито ловни полета са се простирали от Биг Сър до Сан Франциско. В течение на стотици, а може би и хиляди години олоните са били единствените обитатели на тази част на щата.

Преди няколко години Данс се запозна с Мартин в един местен колеж в Монтерей на концерт, водещ началото си от монтерейския фолклорен фестивал, на който през 1965 година Боб Дилън направил дебюта си на западното крайбрежие. Няколко години по-късно на вече прекръстения монтерейски попфестивал вниманието на публиката привлекли Джими Хендрикс и Джанис Джоплин.

Концертът, на който Данс се запозна с Мартин, не беше съдбовен за световната музика, но с важни последици за двете жени. Те веднага си допаднаха и останаха доста след последното изпълнение, дълго разговаряха за музика. Скоро станаха най-добри приятелки. Мартин буквално разби входната врата на Данс след смъртта на Бил. Предприе решителни действия, за да не позволи на приятелката си да потъне в примамливия свят на самосъжалението. Докато едни я отбягваха, а други (включително майка й) я засипваха с изтощителни съболезнования и предложения за подкрепа, приятелката й започна кампания, която би могла да се нарече „забравяне на мъката“. Шегуваше се, спореше с нея и кроеше тайни планове. Катрин неохотно трябваше да признае, че това, наистина действаше. Мартин изигра може би най-голяма роля да върне живота й отново в релси.

Момчетата на Стив и Мартин, близнаци, година по-малки от Маги, се качиха след родителите си по стълбите, като мъкнеха калъфа с китарата на майка си — другия подарък за Стюарт. След като се поздравиха, Маги заведе момчетата в задния двор, където Уес им предложи да поиграят с електронната му игра.

Възрастните се събраха около осветена от свещи маса.

Данс забеляза, че Уес не е изглеждал толкова щастлив от доста време насам. Той имаше дарба на организатор и сега измисляше игра за децата.

Хрумна й да се обади на Брайън, но бързо прогони тази мисъл.

— Беглецът. Ти ли…

Мелодичният глас на Мартин заглъхна, когато Катрин даде да се разбере, че знае за какво говори.

— Да. Аз водя издирването.

— Значи на теб ти го натресоха — отбеляза приятелката й.

— Без да ме питат. Ако се наложи да тръгна преди тортата и свещите, това ще е причината.

— Странна работа — измърмори Том Барбър, местен журналист на свободна практика. — През цялото време очаквахме терористи. Те са новото плашило за обществото. И изведнъж някой като Пел се промъква зад гърба ти. Забравяме, че хора като него са може би най-голямата заплаха за всички нас.

Жена му добави:

— Хората предпочитат да си стоят вкъщи. Навсякъде на Полуострова. Страх ги е.

— Единствената причина да съм тук е — сподели Стивън Кейхил, че знаех, че ще съм сред хора, които ще ме защитят, ако избухне престрелка.

Данс се засмя.

Майкъл и Ан О’Нийл дойдоха с двете си деца Аманда и Тайлър — съответно на девет и десет година. Маги пак се качи на терасата, за да заведе новодошлите в задния двор, като преди това се зареди с безалкохолни и чипс.

Данс покани гостите да си вземат вино и бира, после отиде в кухнята да помогне. Майка й обаче посочи входната врата:

— Идва още някой.

Беше Уинстън Келъг.

— Нищо не нося — виновно призна той.

— Имаме повече, отколкото можем да изядем. Можеш да си сложиш в пликче за вкъщи. Между другото, алергичен ли си?

— Към полен — да. Към кучета — не.

Келъг пак се беше преоблякъл. Носеше същото яке, но си бе сложил поло, дънки, половинки обувки и жълти чорапи. Забеляза изненадания поглед на Катрин.

— Да, знам. Приличам повече на застаряващ футболист, отколкото на федерален агент.

Тя го покани в кухнята и го представи на Еди. После излязоха на Палубата, където последваха нови запознанства. Катрин не издаде каква е ролята му в разследването и Келъг обясни, че случайно е дошъл в града и двамата „работят по няколко проекта“.

Тя го заведе долу, за да го представи и на децата. Забеляза, че Уес и Маги го гледат изпитателно и си шепнат, вероятно очакваха да е въоръжен.

О’Нийл също слезе.

Уес му помаха весело, хвърли още веднъж поглед към Келъг и отново се вглъби в играта, която явно измисляше в момента. Той определяше правилата. Беше нещо, свързано с открития космос и невидими дракони. Кучетата бяха извънземни. Близнаците бяха кралска двойка, а една шишарка изпълняваше функцията на вълшебна сфера, ръчна граната или и двете заедно.

— Каза ли на Майкъл за Негъл? — попита Келъг.

Тя накратко разказа на детектива какво са научили за миналото на Пел. Добави също, че писателят ще посети Тириса Кройтън.

— Значи мислиш, че Пел е тук заради убийствата, така ли? — попита О’Нийл.

— Не знам. Но имам нужда от всяка информация, която можем да получим.

Детективът се усмихна и се обърна към Келъг:

— Не оставя нищо непроверено. Така работи нашата Катрин.

— Научила съм го от него — засмя се Данс.

— А, хрумна ми нещо — вметна О’Нийл. — Спомняте ли си, че един от телефонните разговори на Пел от затвора е бил за пари?

— За девет хиляди и двеста долара — отговори Келъг. Данс се изненада на способността му да помни. — И аз си мислех за това. Знаем, че първата кола е била открадната от Лос Анджелес. Логично е да предположим, че приятелката на Пел е оттам. Защо не проверим във всички банки в Ел Ей дали през последните един-два месеца тяхна клиентка е теглила такава сума.

На Данс идеята й хареса, макар че означаваше много работа.

О’Нийл се обърна към Келъг:

— Това искане трябва да дойде от вашите хора, предполагам — данъчните, финансовото министерство.

— Добра идея. Има обаче един проблем. Нямаме достатъчно хора. — Същото, което си бе помислила и Данс. — Става дума за милиони клиенти. Знам, че клонът ни в Лос Анджелес не може да се справи, а от централното управление ще ни се изсмеят. Освен това, ако се е сетила, може да е теглила на малки суми през по-дълъг период. Или да е осребрила чекове, издадени от някой друг.

— О, да, възможно е. Но би било голям пробив, ако установим коя е. Нали знаеш правилото: „Втори заподозрян…“

— „… логаритмично увеличава шансовете за откриване и залавяне“ — довърши Келъг цитата от един стар полицейски учебник.

Данс и О’Нийл често го цитираха, федералният агент се усмихна на О’Нийл:

— Във ФБР не разполагаме с ресурсите, които всички си мислят, че имаме. Сигурен съм, че нямаме достатъчно хора да обслужват телефоните за такава акция. Това е огромен труд.

— Странно. Мислех си, че архивите на големите банки се проверяват доста лесно — не отстъпваше О’Нийл.

— Ще ни трябва ли съдебна заповед? — попита Данс.

— За да ни съобщят името, вероятно да. Но ако ръководството на банката е готово да ни съдейства, могат само да проверят числата и да ни кажат дали има съвпадение. Съдебната заповед ще я получим за половин час.

Келъг отпи глътка вино и отбеляза:

— Опасявам се от друго. Ако отидем с такова искане при шефа ми или в централното управление, рискуваме да загубим подкрепата им на по-късен етап, когато имаме по-солидни следи.

— Като с лъжливото овчарче, а? — О’Нийл кимна. — Предполагам, че ти се налага да лавираш доста повече между по-висшите инстанции, отколкото на нас.

— Нека все пак да видя какво може да се направи. Ще се обадя тук-там.

О’Нийл погледна над рамото на Катрин.

— Хей, честит рожден ден, голямо момче.

Стюарт Данс се приближи. На ревера си носеше табелка „Рожденик“, изработена лично от Маги и Уес. Той се здрависа с полицаите, напълни с вино чашите на О’Нийл и дъщеря си и се обърна към Келъг:

— Говорите по работа, а? Забранено е. Стига сте се забавлявали с децата. Елате да си играете с възрастните.

Келъг се усмихна смутено и го последва при осветената от свещи маса. Мартин бе извадила очуканата си китара „Гибсън“ и подкани всички да запеят. Данс и О’Нийл останаха сами. Тя забеляза, че Уес ги гледа. Явно от известно време ги наблюдаваше. Бързо се обърна и продължи с импровизацията на тема „Междузвездни войни“.

— Добре изглежда — отбеляза О’Нийл, като кимна към Келъг.

— Уинстън ли? Да.

Типично за него, детективът не се сърдеше, че са отхвърлили идеята му. Дребнавостта не му беше присъща.

— Ранен ли е?

Детективът потупа гърдите си.

— Как разбра? — изненада се Данс; превръзката не се виждаше сега.

— Опипваше гърдите си, както се опипва рана.

Тя се засмя:

— Добър анализ на жестовете. Да, съвсем наскоро е станало. В Чикаго. Престъпникът, когото е гонил, е стрелял пръв и Уин го е обезвредил. Не каза повече подробности.

Замълчаха. Загледаха се към децата, кучетата, лампичките, които светеха все по-ярко в спускащия се мрак.

— Ще го хванем — заяви О’Нийл.

— Сигурен ли си?

— Да. Ще допусне грешка. Винаги се получава.

— Не знам. Той е различен. Нямаш ли такова чувство?

— Не. Не е различен. Просто е малко по-умен.

Майкъл О’Нийл — най-начетеният човек, когото тя познаваше — имаше удивително проста философия за живота. Той не вярваше в доброто и злото, още по-малко в Бог и Сатаната. Това бяха отвлечени понятия, които само го разсейваха от работата му — а именно да залавя хора, които нарушават правилата, създадени от човечеството за негово добро и сигурност.

Няма добро и зло. Само разрушителни сили, които трябва да бъдат спрени. За Майкъл О’Нийл Даниел Пел беше като цунами, земетресение, торнадо.

— Ами онзи мъж, с когото излизаше… — попита О’Нийл, докато гледаше децата. — Скъса ли с него?

„Брайън се обади…“.

— Направило ти е впечатление, а? Собствената ми секретарка да ме издаде.

— Съжалявам. Наистина.

— Знаеш как е — измърмори тя, давайки си сметка, че това е едно от онези безсмислени изречения.

— Да, знам.

Данс погледна към терасата да види как се справя майка й. Забеляза, че жената на О’Нийл ги гледа. Ан се усмихна. Катрин също се усмихна и се обърна към детектива:

— Хайде да се качим да попеем.

— И аз ли трябва да пея?

— Не, в никакъв случай — побърза да отговори тя. О’Нийл имаше прекрасен тембър, но не можеше да пее дори под заплаха с мъчения.

След половин час песни, клюки и смях Еди Данс, дъщеря й и внучката й сервираха мариновани пържоли по уорчестърширски, салата, аспержи и картофи на фурна. Данс седна до Уинстън Келъг, който се държеше много непринудено сред непознати. Дори разказа няколко вица с абсолютно сериозен вид, което напомни на Данс за съпруга й. Бил и Келъг имаха много общо не само в професионалната кариера, а и по характер.

От музиката и задълбочената критика на изкуството в Сан Франциско от страна на Ан О’Нийл, минаха през политиката в Близкия изток, Вашингтон и Сакраменто и накрая обсъдиха далеч по-важното събитие в аквариума, случило се само преди два дни — раждането на тюленче.

Атмосферата бе отпускаща: приятели, смях, храна, вино, музика.

Разбира се, Катрин Данс не можа да се отпусне съвсем. Мисълта, че Даниел Пел е още на свобода, се прокрадваше в иначе прекрасната вечер като приглушен акомпанимент на китарата.

27.

Сряда

Катрин Данс седеше в едно бунгало на „Пойнт Лобос Ин“ — за пръв път влизаше в скъпия мотел. Намираше се на тих път близо до шосе № 1 южно от Кармел сред дивата и живописна местност, на която беше наречен. Сградата в тюдоров стил бе скрита от шосето — намираше се на края на дълга алея — и полицаят от монтерейското шерифство, който чакаше в колата си отпред, имаше добра гледка към пътя. Точно затова бе избрала това място.

Данс се обади на О’Нийл. В момента той работеше по сигнал за изчезнал човек в Монтерей. Телефонира също на Ти Джей и Каранео. Нямаше нищо ново. Младият полицай й съобщи, че не е имал успех при проверката на евтини хотели и пансиони, където би могъл да е отседнал Пел.

— Опитах всичко до Гилрой, агент Данс, но…

— Евтини хотели ли каза?

Каранео замълча за момент:

— Да, агент Данс. Не съм се обаждал в скъпите. Реших, че беглецът няма много пари.

Данс си спомни тайния телефонен разговор на Пел от затвора, при който беше станало дума за девет хиляди и двеста долара.

— Пел вероятно очаква да си помислим точно това. Което означава…

Тя замълча. Остави Каранео сам да се досети:

— По-хитро би било да отиде в скъп хотел. Хъм. Добре. Ще се заема. Чакайте. Къде сте в момента, агент Данс? Мислите ли, че може…

— Вече проверих всички тук — увери го тя.

Затвори, погледна часовника си и отново се запита каква полза щеше да има от този недомислен план.

След пет минути на вратата се почука. Данс отвори и видя едрия агент от КБР Албърт Стемпъл, закриващ с тялото си дребна жена около трийсетте. Ниската и набита Линда Уитфийлд имаше хубаво лице, незагрозено с грим, и къса червена коса. Дрехите й бяха поизносени — черни панталони, изтъркани на коленете, и червен пуловер, от който висяха конци. Над V-образното й деколте се виждаше оловносив метален кръст. Данс не долови парфюм и ноктите на Линда бяха без лак и изрязани късо.

Жените се ръкуваха. Линда имаше силни ръце.

Стемпъл вдигна вежда. Тоест: „Има ли още нещо?“

Данс му благодари и едрият полицай остави куфара на Линда, след което излезе. Катрин заключи вратата и другата жена влезе в хола на двустайното бунгало. Огледа луксозното обзавеждане, сякаш не беше виждала нещо толкова скъпо.

— Леле!

— Сложила съм вода за кафе — отбеляза Данс и махна към кухненския бокс.

— Предпочитам чай, ако може.

Приготви й една чаша.

— Надявам се, че няма да се наложи да останете дълго. Дори за през нощта.

— Нещо ново за Даниел?

— Не.

Линда огледа спалните, сякаш ако избере една от тях, ще се престраши да остане по-дълго, отколкото й се искаше. Подвоуми се, после взе решение. Избра си стая и внесе куфара си, след малко се върна в хола, взе чашата, наля си мляко и седна.

— Не бях летяла със самолет — сподели. — А тази машина… беше невероятно. Толкова беше малък, но ме залепи за седалката, когато излиташе. Имаше и един агент от ФБР. Беше много любезен.

Седнаха на удобните дивани от двете страни на масичката. Линда отново огледа бунгалото.

— Леле, страхотно е!

И още как. Данс се питаше какво ли ще кажат счетоводителите на ФБР, когато видят сметката. Бунгалото струваше близо шестстотин долара на вечер.

— Ребека също идва насам. Но с вас можем да започваме.

— Ами Саманта?

— Не пожела да дойде.

— Значи сте разговаряли с нея?

— Отидох да я видя лично.

— Къде е тя?… Не, чакайте, сигурно не можете да ми кажете.

Данс се усмихна.

— Чух, че си е направила пластична операция, сменила е името си и всичко.

— Вярно е, да.

— На летището купих вестник да прочета какво става.

Данс си спомни, че в дома на брат й няма телевизор; дали беше по етични причини, или начин на живот? Или по икономически? В днешно време човек можеше да си прекара кабел за стотина долара. Данс забеляза, че токовете на Линда са почти напълно износени.

— Пишеше, че със сигурност той е убил надзирателите. — Линда отпи от чая. — Това ме изненада. Даниел не използваше насилие. Беше готов да посегне само при самозащита.

От гледна точка на Пел точно това бе причината да убие надзирателите.

— Все пак — продължи тя — е оставил някого, без да му направи нищо. Онзи шофьор.

Само защото е имал полза от това.

Данс попита за убийството на държавния служител в Рединг.

— Чарлс Пикъринг ли? — Жената замислено заоглежда кухненските уреди. — Не съм чувала Даниел да говори за него. Но ако полицията го е пуснала, предполагам, че не го е извършил.

Интересна логика.

— Как се запознахте с Пел?

— Беше преди десетина години. В парка „Голдън Гейт“. В Сан Франциско. Бях избягала от къщи и спях там. Даниел, Саманта и Джими живееха в Сийсайд заедно с още неколцина. Пътуваха по крайбрежието като катунари. Продаваха разни неща, които купуваха или изработваха. Сам и Джими бяха доста талантливи. Правеха рамки за снимки, кутии за компактдискове, закачалки за вратовръзки. Такива неща… Както и да е, бях избягала този уикенд — не беше голяма работа, често го правех — и Даниел ме засече при японската градина. Седна и заговорихме. Даниел има тази дарба. Умее да слуша. Кара те да се чувстваш, все едно си центърът на вселената. Много е такова… съблазнително.

— И вече не се прибрахте у дома.

— Не, напротив. Винаги съм искала да избягам и да не се върна никога. Брат ми го направи. Тръгна си, когато беше на осемнайсет, и не погледна назад. Аз обаче не бях достатъчно смела. Живеехме в Сан Матео и родителите ми бяха много строги. Искаха военна дисциплина. Баща ми управляваше банковия тръст „Санта Клара“ и…

— Чакайте, този Уитфийлд ли?

— Да. Мултимилионерът Уитфийлд. Онзи, който финансира много от компаниите в Силициевата долина и преживя кризата. Онзи, който искаше да влезе в голямата политика, докато дъщеря му не излезе на първа страница по вестниците и не провали всичко. — Тя се усмихна мрачно. — Виждали ли сте човек, когото родителите му са лишили от наследство? Ето, пред вас седи такъв…

Когато бях дете, живеехме като в казарма. Трябваше да правя всичко, както ми кажат. Те определяха как ще подредя стаята си, как ще се облека, какво ще нося на училище, какви оценки трябва да получавам. Баща ми ме биеше до четиринайсетата ми година и спря само защото майка му каза, че не е много уместно да го прави с момиче на моята възраст… Твърдяха, че го правят, защото ме обичали, искали да успея в живота и да съм щастлива. Но не, просто обичаха да командват. Опитваха се да ме превърнат в малка кукла, която да обличат и да си играят с нея.

И така, върнах се вкъщи, но мислех за Даниел. Бяхме говорили, де да знам… само няколко часа. Той ми каза да се осланям на преценката си. Каза ми, че съм умна и красива. — Линда се намръщи. — О, всъщност не бях нито едното, нито другото. Но когато ми го каза, повярвах.

Една сутрин майка ми влезе в моята стая и ме накара да стана и да се облека. Щели сме да ходим на гости на леля ми или де да знам… И трябвало да съм с пола. Исках да си сложа дънки. Не беше нещо официално — отивахме на обикновен обяд. Тя обаче ми вдигна скандал. Разкрещя се: „Не може моята дъщеря…“ Сещате се. Грабнах раницата си и избягах. Боях се, че няма да го намеря, но ми бе казал, че следващата седмица ще бъде в Санта Крус, на битпазара на крайбрежната улица.

Крайбрежната улица в Санта Крус бе известно място за забавления. По всяко време на денонощието там се събираха млади хора. Данс се замисли, че е било подходящо място, на което Пел да набелязва жертвите си.

— Той често се мотаеше там. Там бе срещнал Джими, а по-късно — Ребека. Отидох на автостоп по Първо шосе и той беше там. Зарадва се, когато ме видя. Родителите ми никога не показваха такива чувства. — Линда се засмя. — Попитах го дали знае място, където мога да отседна. Срамувах се, говорех с недомлъвки. Но той каза: „Разбира се. При нас.“

— В Сийсайд?

— Да. Живееха в малка къща там. Беше хубаво.

— Вие, Саманта, Джими и Пел.

— Да.

По поведението на жената личеше, че спомените са приятни — отпуснатите рамене, леките бръчки около очите, жестовете, с които илюстрираше думите си.

Линда отново отпи от чая.

— Каквото и да пишат във вестниците — секти, наркотици, оргии — не е вярно. Беше уютно и приятно. Нямаше наркотици, нито алкохол. Само понякога пиехме вино на вечеря. О, прекрасно беше. Обожавах да съм сред хора, които те приемат такава каквато си, не се опитват да те променят, уважават те. Аз се грижех за къщата. Бях им нещо като майка, ако мога така да кажа. Хубаво беше да ръководя нещата. Никой не ми крещеше, задето имам друго мнение.

— Ами престъпленията?

Линда настръхна.

— Е, имаше и такова нещо. Понякога. Не толкова често, колкото се говори. Дребни кражби от магазини, такива неща. Никога не ми е харесвало. Никога.

Имаше малко жестове на отрицание, но Катрин прецени, че жената не лъже. Изразът на стрес идваше от опита й да омаловажи прегрешенията си. Данс знаеше, че Семейството е извършвало доста по-тежки престъпления от дребни кражби от магазини. Имаше доста грабежи, нападения, джебчийство — престъпления срещу личността, доста по-сериозни от посегателствата върху чужда собственост.

— Нямахме друг избор. Ако искаш да си в Семейството, трябваше да участваш.

— Как беше да живееш с Даниел?

— Не беше толкова лошо, колкото може би си мислите. Просто трябваше да правиш, каквото той поиска.

— Ами, ако не го правиш?

— Никога не ни причиняваше болка. Не и физическа. Най-често… просто се отдръпваше.

Данс си припомни профила на типичен сектантски водач, който бе обрисувал Келъг.

Заплашвал ги е, че ще ги изостави, и това е било най-силното му оръжие.

— Преставаше да ти обръща внимание. Беше плашещо. Започваш да се питаш дали това е краят, дали ще те изхвърли. Някой в църквата ми каза за ония предавания за оцеляване по телевизията. „Биг Брадър“, „Сървайвър“.

Данс кимна.

— Разказа ми колко били популярни. Мисля, че затова хората толкова си падат по тях. Има нещо ужасяващо в идеята да те изгонят от семейството ти.

Линда сви рамене и погали кръста на гърдите си.

— Вие получихте по-дълга присъда от другите. За унищожаване на улики. Как стана това?

Жената стисна устни.

— Беше глупаво. Уплаших се. Даниел се обади и каза, че Джими е мъртъв и в къщата нещо не е станало както трябва. Накара ни да си съберем багажа и да се махнем. Полицията скоро можела да дойде. Даниел държеше в стаята си всички онези книги за Чарлс Менсън, изрезки от вестници, разни други неща. Изгорих някои от тях, преди полицията да дойде. Помислих си, че ще изглежда лошо, ако разберат, че толкова харесва Менсън.

Така и беше станало, помисли си Данс, спомняйки си, че точно този факт е бил използван от прокурора на делото.

Линда разказа още за живота си след арестуването. В затвора станала вярваща и след като я освободили, отишла в Портланд, където си намерила работа в местната протестантска църква. Брат й бил дякон там.

Излизала с някакъв мъж от Портланд, но църквата била целият й живот, а през свободното си време се грижела за приемните деца на брат си и жена му. Тя също искала да осинови дете (имала проблеми и не можела да роди), но това било трудно, след като вече е осъждана. Добави като заключение:

— Нямам много материални неща, но харесвам живота си. Живея богато, в добрия смисъл на думата.

На вратата се почука. Данс посегна към пистолета си.

— Аз съм, шефе. Ти Джей. Забравих паролата.

Катрин отвори вратата и младият полицай влезе с друга жена. Стройна и висока, около трийсет и пет, тя носеше кожена раница, преметната през рамо. Катрин Данс стана, за да посрещне втория член на Семейството.

28.

Ребека Шефилд бе с няколко години по-възрастна от Линда. Имаше спортна фигура и хубаво лице, макар че според Данс късо подстриганата преждевременно прошарена коса, скромните украшения и липсата на грим я правеха да изглежда твърде строга. Носеше дънки, бяла копринена фланелка и кафяво велурено яке.

Ребека стисна здраво ръката й, но веднага насочи вниманието си към Линда, която стана и се усмихна сдържано.

— Я виж кой бил тук.

Ребека се приближи и прегърна старата си приятелка.

— След толкова години — сподавено изрече Линда. — Леле, ще заплача.

И наистина заплака.

Отдръпна се, но другата жена продължи да я държи за ръцете.

— Радвам се да те видя, Линда.

— О, Ребека… Много се молих за теб.

— Набожна ли си станала? Навремето не можеше да различиш кръст от звездата на Давид. Е, благодаря за молитвите ти. Но не съм сигурна, че са имали ефект.

— Напротив, захванала си се с нещо много хубаво. В църквата има компютър и видях сайта ти в Интернет. Помагаш на жени да започнат собствен бизнес. Прекрасно е. Сигурна съм, че има голяма полза.

Ребека явно се изненада, че Линда знае за нея.

Данс посочи свободната спалня и новодошлата занесе раницата си, после отиде в банята.

— Трябвам ли ти още, шефке?

Ти Джей си тръгна и Катрин заключи вратата след него.

Линда вдигна чашата си, разклати я, но не отпи. Хората обичат да използват различни предмети, за да прикрият стреса си. По време на разпитите Данс бе виждала как си играят с химикалки, пепелници, опаковки от храна или дори с обувките си.

Ребека се върна в стаята и полицайката й предложи кафе.

— С удоволствие.

Тя й наля, подаде й мляко и захар, като обясни:

— В хотела няма ресторант, но има обслужване по стаите. Можете да поръчвате, каквото поискате.

Ребека отпи от кафето и отбеляза:

— Трябва да призная, Линда, че изглеждаш добре.

Другата жена се изчерви.

— О, не знам. Не съм в тази форма, в която бих искала да бъда. Ти изглеждаш отлично. И си отслабнала. Много ми харесва косата ти.

Новодошлата се засмя:

— Няма по-ефикасен начин косата ти да се прошари от две години, прекарани в затвора. Я, нямаш халка. Не си ли омъжена?

— Не.

— Аз също.

— Шегуваш ли се? Беше решила да се омъжиш за някой готин италиански скулптор. Мислех, че вече си го свалила.

— Не е лесно да намериш любовта на живота си, когато бившето ти гадже е Даниел Пел. Прочетох за баща ти във вестниците. Бизнесът му се разраствал.

— Така ли? Не знаех.

— Още ли не си говорите?

Линда поклати глава:

— Брат ми също не иска да чуе за него. Бедни сме като църковни мишки. Но е за добро, повярвай ми. Още ли рисуваш?

— Понякога. Не професионално.

— Не? Наистина ли? — Линда се обърна към Данс; очите й блестяха. — Ребека беше много добра! Трябва да видите картините й. Беше най-добрата.

— Сега рисувам само за удоволствие.

Поговориха си още няколко минути. Данс се изненада, че са живели толкова близо една до друга, а не са се виждали след процеса.

Ребека я погледна:

— Саманта ще се присъедини ли към малкото ни събиране? Или как й е името сега?…

— Не, само вие двете сте.

— Сам винаги е била свита.

— „Мишлето“, помниш ли? — вметна Линда.

— Да. Така я наричаше Пел. Мишлето.

Отново напълниха чашите и Данс продължи работата си. Зададе на Ребека същите начални въпроси като на Линда.

— Аз бях последната, която попадна в капана на господин Пел — заразказва стройната жена. — Беше… кога?

Погледна Линда, която отговори:

— През януари. Четири месеца преди случая с Кройтън.

„Случай“ — не „убийство“.

— Как срещнахте Пел?

— Тогава обикалях западното крайбрежие. Печелех, като рисувах хората по уличните пазари и плажовете. Бях разпънала статива си и Пел се спря. Поиска да му направя портрет.

Линда се засмя лукаво:

— Доколкото си спомням, не го рисува много. Бързо се озовахте в задната част на микробуса. И доста се забавихте.

Другата жена се усмихна смутено:

— Е, Даниел имаше такъв талант, да… Във всеки случай не сме и разговаряли много. Той ми предложи да отида с тях в Сийсайд. Отначало се поколебах… така де, знаех за репутацията му, за кражбите и така нататък. Но си казах: „Какво пък, аз съм бохем, бунтарка, човек на изкуството. По дяволите, задръстеното селско възпитание… давай.“ Така отидох. Всичко вървеше добре. Имах прекрасни хора около себе си, като Линда и Сам. Не се налагаше да работя от девет до пет и можех да рисувам колкото си поискам. Какво повече му трябва на човек? Разбира се, оказа се, че съм попаднала в компанията на Бони и Клайд. Банда крадци. Това не беше хубаво.

Данс забеляза, че спокойното лице на Линда помръкна при този коментар.

Ребека разказа как след затвора се е включила в женското движение.

— Осъзнах как съм се кланяла на Пел, как съм го гледала като цар. Затова преди няколко години се отдадох на феминизма, исках да се реванширам пред другите жени.

След много консултации с психолози направила фирма, която да помага на жени да започват и да финансират собствен дребен бизнес. Оттогава се занимаваше с това. Сигурно добре припечелваше, помисли си Данс, съдейки по бижутата, дрехите и италианските й обувки, които по нейна преценка (а полицайката беше експерт в тази област), струваха цяло състояние.

На вратата пак се почука и Уинстън Келъг влезе. Тя се зарадва да го види както по професионални, така и по лични причини. Беше изненадващо общителен за високопоставен експерт на ФБР. Данс бе посещавала доста събирания с колегите на мъжа си и повечето бяха затворени и сдържани. Келъг обаче остана до края на тържеството с родителите й.

Сега той поздрави двете жени и съгласно процедурата им показа служебната си карта. Наля си чаша кафе. Досега Данс задаваше общи въпроси, но след като Келъг дойде, беше време да пристъпят към основната част.

— И така, ето какво е положението. Пел вероятно все още е в района. Не можем да разберем къде и защо. Няма логика: повечето избягали затворници се стремят да отидат колкото се може по-далеч от мястото, където са лежали.

Разказа им как се е измъкнал от сградата на съда и какво е станало досега. Жените слушаха с интерес — по лицата им се четеше недоумение и омраза.

— Първо, нека да ви попитам за съучастничката му.

— Жената, за която четох? — попита Линда. — Коя е тя?

— Не знаем. Според свидетели е руса и млада. Около двайсет и пет годишна.

— Значи си има нова приятелка — отбеляза Ребека. — Типично за Даниел.

— Не знаем за отношенията им — вметна Келъг. — Може би е негова почитателка. Оказва се, че затворниците, дори най-лошите, лесно печелят женските сърца.

Ребека се изсмя и погледна Линда:

— Получавала ли си много любовни писма, докато беше зад решетките? Аз не.

Линда се усмихна сдържано.

— Има вероятност да не е непозната — настоя Катрин. — Трябва да е била много млада, когато сте били в Семейството, но ми хрумна, че може да сте я познавали.

Линда се намръщи:

— Ако сега е на двайсет и пет… тогава трябва да е била тийнейджърка. Не си спомням такова момиче.

Ребека кимна:

— Когато бях в Семейството, бяхме само петимата.

Данс си записа нещо.

— Сега искам да поговорим как живеехте тогава. Какво говореше и правеше Пел, какво го интересуваше, какви планове си правеше? Надявам се, че ще си спомните нещо, което може да ни подскаже какво е намислил сега.

— Първа стъпка, определи проблема. Втора стъпка, събери фактите — отбеляза Ребека, като се втренчи в полицайката.

Линда и Келъг гледаха неразбиращо. Данс, естествено, знаеше за какво става дума. (И беше благодарна, че Ребека не е в настроение пак да й изнася лекции като вчера.)

— Казвайте каквото ви хрумне. Ако се сетите нещо, което ви изглежда странно, споделете. Ще сме доволни на всичко.

— Готова съм да слушам — каза Линда.

— Питайте — добави Ребека.

Данс се поинтересува за устройството на Семейството.

— Беше като комуна — обясни Ребека, — което ми изглеждаше странно, нали съм израснала в обикновено американско семейство.

Когато го описаха обаче, се оказа, че правилата са били малко по-различни от стандартните комунистически принципи. Основният закон бил: от всеки според онова, което поиска Пел; на всеки според това, което Пел реши да даде.

При все това Семейството функционирало доста добре, поне от практическа гледна точка. Линда се грижела за домакинството и всеки от другите давал своя дял. Хранели се добре и поддържали къщата чиста и в добро състояние. Саманта и Джими Нюберг умеели да майсторят. По очевидни причини — крадени вещи, които складирал в стаята си — Пел не искал собственикът да боядисва или да поправя развалените уреди, затова всичко правели сами.

— Това беше философията на Пел — обясни Линда. — „Самоувереност“, есето на Ралф Уолдо Емерсън. Чела съм го десетки пъти. Той обожаваше да го слуша.

Ребека се усмихна:

— Спомняш ли си как четеше вечер?

Линда обясни, че Пел вярвал в книгите:

— Обожаваше ги. Организира цяла церемония, за да изхвърлим телевизора. Почти всяка вечер сядахме в кръг на пода и четях на глас. Бяха прекрасни вечери.

— Имахте ли по-тясна връзка с някои съседи или приятели в Сийсайд?

— Нямахме приятели. Пел не поддържаше такива връзки.

— Имаше обаче хора, с които се запознаваше, идваха, постояваха за известно време и си тръгваха. Постоянно си харесваше някого.

— Неудачници като нас.

Линда трепна при този коментар.

— Бих казала хора без късмет — уточни. — Даниел беше щедър. Даваше им храна, понякога пари.

Нахрани гладния и ще направи каквото поискаш, замисли се Данс, спомняйки си характеристиката на сектантския водач, която бе чула от Келъг.

Спомниха си още неща, но нищо конкретно за хората, които са идвали в къщата. Данс смени темата:

— В последните дни е търсил някои неща в Интернет. Интересно дали тези думи ви говорят нещо. Едната е „Нимю“. Мислех си, че може да е име на човек. Или прякор в Интернет.

— Никога не съм го чувала. Какво означава?

— Това е герой от легендата за крал Артур.

Ребека погледна по-младата жена:

— Чакай, ти не ни ли чете някоя от тези легенди?

Линда твърдеше, че не е. Не бяха чували и за „Алисън“.

— Опишете ми един типичен ден за Семейството — подкани ги Данс.

Ребека като че ли се затрудни:

— Ставахме, закусвахме… Не знам…

Линда сви рамене:

— Бяхме като семейство. Говорехме за неща, за които си говорят семействата. За времето, планове, къде искаме да отидем. Парични проблеми. Кой къде ще работи. Понякога оставах сама в кухнята, миех чиниите или просто плачех от щастие. Най-после имах истинско семейство.

Ребека се съгласи, че животът им не се е различавал от този на всеки друг човек, макар че явно не изпитваше същите сантиментални чувства като бившата си другарка в престъпленията.

Разговорът вървеше вяло и не се сещаха нищо съществено. От разпитите на престъпници и свидетели Данс знаеше, че общите неща размиват спомените, а конкретните подробности го проясняват.

— Добре, да опитаме друго. Изберете определен ден и ми разкажете за него. Ден, който и двете си спомняте.

Те обаче не се сещаха за нещо конкретно. Данс сви рамене:

— Помислете за някой празник: Денят на благодарността, Коледа.

— Може би Великден? — предложи Линда.

— Първият ми празник там — съгласи се Ребека. — Всъщност единственият. Добре. Беше забавно.

Линда описа как сготвила обилна вечеря с храна, която Сам, Джими и Ребека „били намерили“. Полицайката веднага отбеляза евфемизма — означаваше, че тримата са откраднали продукти.

— Сготвих пуйка — разказа Линда. — Пекох я цял ден в задния двор. Леле, голямо забавление беше.

— Значи бяхте вие двете и Саманта, най-свитата от Семейството.

— Мишлето.

— И младежът, когото Пел е убил в дома на Кройтън — добави Келъг. — Джими Нюберг. Разкажете ми за него.

— Добре — поде Ребека. — Беше забавно малко кутре. И той избягал от родителите си. От Сиатъл, доколкото си спомням.

— Хубаво момче. Само че тука не беше добре — Линда почука по челото си.

Другарката й се засмя:

— Бивш наркоман.

— Обаче беше страшно сръчен. Дърводелство, електроника, всичко му се удаваше. Много се увличаше по компютри, дори пишеше собствени програми. Разправяше ни за тях и никоя от нас не разбираше нищичко. Искаше да си направи уебсайт. Обърнете внимание — това бе още преди да се появят. Мисля, че беше доста изобретателен. Беше ми мъчно за него. Даниел много не го обичаше. Ядосваше му се. Мисля, че искаше да го изхвърли.

— Освен това Даниел беше женкар. Не се чувстваше добре в присъствието на други мъже.

Данс ги накара да продължат с разказа за празнуването на Великден.

— Беше хубав ден — продължи Линда. — Слънчево. Топло. Пуснахме музика. Джими беше сглобил доста добра уредба.

— Прочетохте ли молитва?

— Не.

— Дори на Великден?

— Аз предложих — отговори Ребека, — но Пел не разреши.

— Точно така — съгласи се Линда. — Ядоса се.

Заради баща му, предположи Данс.

— Поиграхме в двора. На летяща чиния, на бадминтон. После изнесох вечерята.

— Бях откраднала доста хубаво каберне — добави Ребека. — С Джими и другите момичета си наляхме вино. Пел не пиеше алкохол. О, доста се напих. Сам също.

— И се подухме от ядене. — Линда погали корема си.

Данс продължи да задава насочващи въпроси. Усети, че Уинстън Келъг е изгубил нишката на разговора. Можеше да е специалист по сектите, но сега определено бяха на нейна територия.

— След като се нахранихме, останахме да си приказваме — говореше Линда. — Със Сам попяхме. Джими си играеше нещо на компютъра. Даниел четеше.

Спомняха си все повече неща, едно водеше друго.

— Пиене, приказки, семейно празненство.

— Да.

— Помните ли за какво си говорехте?

— О, за всякакви неща, нали се сещате… — Линда замълча за момент. После каза: — Чакайте. Това ми напомня нещо, което може би ще ви е интересно.

Леко наклони глава на една страна. Това бе признак, че й е хрумнало нещо важно, макар че от разсеяните й очи — втренчени във вазата с изкуствени цветя — личеше, че мисълта й не е съвсем ясна. Данс запази мълчание — с най-обикновен въпрос можеш да изтриеш едва оформилия се спомен.

Линда продължи:

— Не беше на Великден. Беше друг ден, пак на вечеря. Но като се замислих за Великден, си спомних. С Даниел бяхме в кухнята. Гледаше ме как готвя. От съседната къща се чу силен трясък. Съседите се караха. Той каза, че нямал търпение да се махне от това място. Да отиде на своя планински връх.

— Планински връх ли?

— Да.

— Негов? — наостри уши Келъг.

— Така каза.

— Имаше ли някакви имоти?

— Не е споменавал нищо такова. Може би е казал „мой“, защото е искал някога да го има.

Ребека не знаеше нищо за това.

— Спомням си го ясно — настоя Линда. — Каза, че искал да избяга от всички. Щели сме да бъдем само ние, Семейството. И наоколо нямало да има никой друг. Струва ми се, че друг път не е споменавал нещо такова.

— Не е споменавал Юта, нали?

— Не — потвърди Ребека. — Обаче, чакайте, като се замисля… не знам дали ще помогне, но и аз си спомних нещо. В същия дух. Една вечер, когато си легнахме, той каза: „Трябва да направя голям удар. Да съберем достатъчно пари, за да се махнем оттук.“ Ясно си го спомням: „Голям удар“.

— Какво е имал предвид? Да купи имот ли?

— Може би.

— Линда?

Тя заяви, че не знае нищо повече, и изглеждаше разстроена, че Пел не е споделил всичко с нея. Данс зададе най-логичния въпрос:

— Възможно ли е този голям удар да е бил грабежът у Кройтън?

— Не знам — отговори Ребека. — Не ни беше казал какво ще правят с Джими през онази нощ.

Данс се замисли. Може би все пак е откраднал нещо ценно от дома на Кройтън. Направил го е, преди полицията да дойде. Замисли се за колата, с която е отишъл, за да извърши грабежа. Дали са я претърсили основно? Къде беше сега? Може би унищожена, може би някой я е купил. Записа си да се опита да открие автомобила. Също да провери в данъчната служба дали Пел има недвижима собственост.

Планински връх… Това ли е търсил в Интернет от затвора?

Имаше още неизяснени въпроси, но тя беше доволна от напредъка. Най-после имаше чувството, че малко е започнала да разбира Даниел Пел. Канеше се да попита още нещо, когато телефонът й иззвъня.

— Извинете ме.

Вдигна.

— Катрин, аз съм.

Тя притисна апарата до ухото си.

— Ти Джей, какво има?

Подготви се за нещо сериозно. Фактът, че той не я нарече „шефке“, означаваше, че има лоша новина.

29.

Катрин Данс и Уинстън Келъг се приближиха по пътя, покрит с тънък слой влажен пясък, към Ти Джей и Майкъл О’Нийл, застанали до отворения багажник на автомобил „Лексус“ последен модел. При тях имаше още един човек, служител от съдебномедицинска лаборатория, която бе към монтерейското шерифство. Пооплешивелият закръглен мъж я поздрави:

— Добър ден, Катрин.

Тя го запозна с Келъг, после надникна в багажника. Жертвата лежеше на една страна. Краката й бяха свити, ръцете й — омотани, а устата — залепена с тиксо. Носът и лицето й бяха яркочервени. Имаше спукани капиляри.

— Сюзан Пембъртън — каза О’Нийл. — Жителка на Монтерей. Неомъжена, трийсет и девет годишна.

— Удушена ли е?

— Освен това има разширение на капилярите и възпаление на лигавицата — добави патоанатомът. — А пък тези капки тук… Сигурен съм, че е капсицин.

— Напръскал я е със сълзотворен спрей и я е завързал с тиксото.

Патоанатомът кимна.

— Ужасно — измърмори О’Нийл.

Сама, изгаряна от болка, затворена като в ковчег в тесния багажник. Данс бе обзета от силен гняв към Даниел Пел.

О’Нийл обясни, че това е сигналът за изчезнал човек, по който е работил през последните часове.

— Сигурно ли е, че е бил Пел?

— Да — отвърна патоанатомът. — Отпечатъците са негови.

— Заповядал съм да се правят полеви тестове за отпечатъци при всяко убийство в района — добави О’Нийл.

— Някаква представа за мотива?

— Може би. Жената е работила във фирма за организиране на тържества. Проникнал е в офиса й и е откраднал цялата документация. Направихме оглед. Засега няма нищо конкретно освен отпечатъците.

— Какво е взел? — попита Келъг.

— Всичко.

— Имате ли представа защо?

— Не.

— Как я е намерил?

— Шефката й каза, че е излязла от офиса вчера в пет, за да се срещне с евентуален клиент.

— Мислиш ли, че с Пел?

О’Нийл сви рамене:

— Нямам представа. Жената не знаеше с кого. Може би Пел ги е видял и ги е проследил.

— Най-близки роднини?

— Няма в околността — отговори патоанатомът. — Родителите й са в Денвър. Ще се обадя, когато се прибера в службата.

— Време на смъртта?

— Снощи, между седем и девет. Ще знаем повече след аутопсията.

Пел бе оставил малко улики, само няколко неясни следи от обувки в пясъка, които водеха към плажа и се губеха в жълтеещата трева, покриваща дюните. Не се виждаха други следи от стъпки или автомобилни гуми.

Какво имаше в документите, които беше откраднал? Какво е искал да прикрие?

Келъг започна да обикаля наоколо, може би да огледа местопрестъплението или, имайки предвид специалността му, да се опита да вникне в мисленето на извършителя.

Данс каза на О’Нийл за предположението на Ребека, че Пел е искал да направи голям удар, вероятно да купи имот някъде.

— Линда каза „планински връх“. А големият удар може да е бил грабежът у Кройтън.

Каза му и за своята теория, че Пел може да е скрил нещо откраднато в колата, с която е избягал.

— Мисля, че затова е гледал спътниковите снимки в Интернет. Търсил е мястото.

— Интересна теория — измърмори О’Нийл.

С Данс често имаха такива внезапни хрумвания, когато работеха заедно. Понякога измисляха наистина странни неща. Понякога теориите им се оказваха верни.

Данс накара Ти Джей да провери къде е колата, с която Пел е отишъл да убие Кройтънови, и какво е намерено в нея.

— Провери и дали Пел притежава недвижима собственост някъде в щата.

— Дадено, шефке.

Катрин се огледа.

— Защо е изоставил колата тук? Можеше да я зареже на изток в гората и никой нямаше да я намери с дни. Тук е на много по-видно място.

Майкъл О’Нийл посочи тесния кей на брега:

— Първата кола изгоря, от втората сигурно се е отървал, дали не е взел лодка от тук?

— Не би успял да отплава, ако не разбира от корабоплаване.

— А ти?

— Аз ли? Няма проблем. Зависи от вятъра.

Уинстън Келъг още оглеждаше. Заваля по-силно, но той като че ли не забеляза.

— Според мен е тръгнал насам с определена цел. Може би, за да ни заблуди. После се е върнал на пътя, там го е чакала съучастничката му.

Данс наричаше изрази като „според мен“ или „аз мисля“ „вербални анестетици“.

Целта им бе да смекчат звученето на критично мнение или несъгласие. Новият човек в екипа не искаше да оспори открито предположението на О’Нийл, но очевидно смяташе, че не е прав за лодката.

— Защо мислиш така? — попита тя.

— Вижте онази вятърна мелница.

На завоя, където пътят към плажа се отклоняваше от главното шосе, имаше изоставена бензиностанция с декоративна вятърна мелница на втория етаж.

— От колко време е тук?

— От четирийсет-петдесет години, предполагам. Помпите имат само две прозорчета за цената — сякаш никой не е очаквал, че бензинът ще струва повече от деветдесет и девет цента.

Келъг продължи:

— Пел познава района. Съучастничката му вероятно не е местна. Избрал е това място, понеже е пусто, но и защото има ясен ориентир, който няма как да пропуснеш. „След вятърната мелница завий вдясно.“

Изражението на О’Нийл показваше, че не се е отказал от теорията си:

— Възможно е. Разбира се, ако това е причината, можеше да избере място по-близо до града. Така съучастничката щеше да го намери по-лесно, а пусти места има колкото искаш. Помисли и за това — карал е крадена кола с труп в багажника. Сигурно е бързал да се отърве от нея.

— Да, има логика — съгласи се Келъг. Огледа се, като присви очи в мъглата. — Само че съм по-склонен да приема друга теория. Мисля, че е избрал мястото не заради кея, а защото е пусто и има плаж. Той не извършва ритуални убийства, но повечето сектантски водачи имат влечение към мистицизма, а водата често играе такава роля. Смятам, че тук е станало нещо, наподобяващо церемония. Съучастничката му също е участвала. Може би са правили секс след убийството. Или друго?

— Какво?

— Не мога да кажа. Предполагам, че е трябвало да се срещнат тук. Каквото и да е бил замислил.

— Добре — изтъкна О’Нийл, — но няма следи от друга кола, нищо не показва, че се е върнал на пътя. Би трябвало да има отпечатъци.

— Може да ги е заличил. — Келъг посочи покрития с пясък участък от пътя. — Тези следи не изглеждат естествено. Може да ги е замел с клон или трева. Дори да е носил метла. На ваше място бих претърсил целия район.

— Според мен няма да навреди, ако проверим за откраднати лодки — упорстваше О’Нийл. — Ще накарам криминалистите да огледат кея.

Като на турнир по тенис агентът от ФБР върна топката:

— При този вятър и дъжда… Определено трябва първо да се огледа пътят.

— Знаеш ли какво, Уин, мисля, че първо ще огледаме кея.

Келъг наклони глава на една страна, тоест: „Твоя работа. Прави каквото искаш.“

— Добре, както кажеш. Все пак аз ще огледам пътя, ако нямаш нищо против.

— Разбира се, давай.

Без да погледне Данс (нямаше намерение да я въвлича в спора), агентът от ФБР се върна при мястото с подозрителните следи.

Катрин се върна при автомобила си, доволна, че се маха от местопрестъплението. Огледите не бяха нейната стихия.

Не желаеше и да участва в препирни между мъже, мерещи силите си.

* * *

Лицето на скръбта.

Катрин Данс го познаваше добре. От работата си като журналист, от интервютата с оцелели от катастрофи и престъпления. От дните си като съдебен консултант, когато наблюдаваше лицата на свидетели и жертви, разказващи за извършени спрямо тях несправедливост и насилие.

От личния си живот. Като вдовица — когато видеше в огледалото една друга Катрин Данс, с треперещи устни, преди да свали стоическата си маска.

Защо си даваш труд? Защо?

Сега виждаше същото изражение върху лицето на Ив Брок, шефката на Сюзан Пембъртън.

— Не мога да повярвам. Не, никой не може…

Жената вече не плачеше, но само временно, предусещаше Данс. Едрата възрастна бизнесдама се стараеше да владее чувствата си. Седеше изпъната, със събрани под стола крака, със стегнати рамене, стиснати зъби. Типично изражение на скръб.

— Не разбирам защо е взел компютъра, документите. Защо?

— Предполагам, че е искал да скрие нещо. Може би преди години сте организирали празненство за него и не е искал никой да узнае за това.

Първият въпрос на Данс бе дали фирмата е съществувала, преди Пел да влезе в затвора. Отговорът беше положителен. Жената пак заплака:

— Искам само едно да знам. Какво е направил…

Катрин отгатна въпроса и отговори:

— Не е имало сексуално насилие.

Попита за клиента, с когото е трябвало да се срещне Сюзан, но жената не знаеше подробности.

— Бихте ли ме извинили за момент.

Ив Брок вече не можеше да сдържи сълзите си.

— Разбира се.

Жената грабна един ключ от бюрото си и изтича в тоалетната.

Данс заоглежда стените в кабинета на Сюзан Пембъртън, покрити със снимки от тържества, които е организирала: сватби, еврейски празници, рождени дни, фирмени събирания и банкети, политически кампании, ученически и студентски купони, фирмата организираше и помени за починали.

За своя изненада видя името на погребалния агент, който бе организирал погребението на съпруга й.

Ив Брок се върна, лицето й беше зачервено, очите — подпухнали.

— Съжалявам.

— Няма защо. Значи, Сюзан е излязла да се срещне с клиента след работно време, така ли?

— Да.

— Дали са отишли да пийнат по нещо?

— Вероятно.

— Наблизо ли?

— Обикновено ходеше на „Алварадо“. — Това е главната улица в центъра на Монтерей. — Понякога в центъра „Делмонте“ или на Рибарския кей.

— Имаше ли любимо заведение?

— Не, съобразяваше се с клиента.

— Извинете ме за момент.

Данс извади телефона си и се обади на Рей Каранео.

— Агент Данс.

— Къде си?

— Близо до Марина. Проверявам за откраднати лодки, както нареди детектив О’Нийл. Още не съм открил нищо, с мотелите също нямам напредък.

— Добре. Продължавай.

Данс затвори и се обади на Ти Джей:

— Къде си?

— По гласа ти личи, че съм вторият, на когото се обаждаш.

— Попитах те нещо.

— Около центъра на Монтерей съм.

— Добре.

Тя му каза адреса на фирмата и го накара да я чака след десет минути отпред. Щеше да му даде снимка на Сюзан Пембъртън, за да провери дали са я виждали в близките барове и ресторанти, а също в търговския център и на Рибарския кей.

Също на „Канъри Роу“.

— Явно много ме обичаш, шефке. Барове и ресторанти. Тази задача е само за мен.

Накара го да поиска от телефонната компания разпечатка на номерата, с които е говорила Сюзан. Не вярваше клиентът да е бил Пел — той беше дързък, но едва ли би излязъл в центъра на Монтерей посред бял ден. Човекът обаче можеше да даде ценна информация например за това, къде е смятала да ходи Сюзан след срещата им.

Данс попита Ив за номера и го каза на Ти Джей.

След като затвори, попита:

— Какво имаше в откраднатите документи?

— О, всичко за работата ни. Данни на клиенти, хотели, доставчици, църкви, хлебарници, ресторанти, магазини за алкохол, цветарници, фотографски ателиета, фирми за връзки с обществеността… всичко…

Изброяването като че ли я изтощи. От какво толкова се е тревожел Пел, че е искал да унищожи документите?

— Работили ли сте за Уилям Кройтън и фирмата му?

— За… о, човека, когото убиха, с цялото семейство? Не, никога.

— Може би за клон на фирмата му или за някой от доставчиците му?

— Възможно е. Обслужваме много фирмени мероприятия.

— Имате ли резервен архив?

— За някои неща, да. За данъчни документи, невалидни чекове. Копия на някои фактури. Но на много неща не съм обръщала особено внимание. Не ми е хрумвало, че някой ще открадне документацията. Копията трябва да са при счетоводителя ми. Той е в Сан Хосе.

— Можете ли да осигурите запазените документи? Колкото можете повече.

— Много са…

Жената бе съвсем объркана.

— Да кажем неща отпреди осем години. До май деветдесет и девета.

Изведнъж на Данс й хрумна нещо друго. Дали Пел не се интересуваше от нещо, което жената е планирала за в бъдеще?

— Искам и данните за всички планирани събития.

— Ще направя всичко, което е по силите ми.

Ив изглеждаше съсипана от трагедията, парализирана.

Данс се замисли за книгата на Мортън Негъл — „Спящата кукла“ — и си даде сметка, че пред нея стои още една от жертвите на Даниел Пел.

Убийството е като хвърлен камък в спокойно езеро. Вълничките по повърхността се разпространяват до безкрай.

Данс взе снимката на Сюзан и слезе на улицата, за да се срещне с Ти Джей. Телефонът й иззвъня.

На екранчето се изписа името на О’Нийл.

— Здравей — каза тя, радостна, че го чува.

— Трябва да ти кажа нещо.

— Казвай.

Той заговори тихо и Данс го изслуша.

— Ще дойда веднага, щом мога.

* * *

— Така може би е по-добре — каза през сълзи майката на Хуан Милар. — Няма да се мъчи.

Стоеше до навъсения Майкъл О’Нийл в коридора на болницата и се стараеше да не показва мъката си пред двамата полицаи.

Чарлс Овърби също дойде, изказа съболезнования на семейството и стисна ръката на О’Нийл, като с другата докосна лакътя му — жест, изразяващ искрени чувства сред бизнесмени, политици и опечалени.

— Много съжалявам.

Стояха пред камерата за болни с изгаряния на интензивното отделение. През прозорчето се виждаше болничното легло, екипирано със сложна техника като в космически кораб: жици, клапи, манометри, апарати. По средата имаше неподвижна купчина, покрита със зелен чаршаф.

Същият цвят, като онзи, с който бяха покрили трупа на съпруга й. Данс си спомни мислите си тогава: „Къде отиде животът? Къде?“ Така намрази точно тази разцветка на зеленото.

Втренчи се в трупа. В ушите й отново прозвучаха думите на Еди Данс, които й бе прошепнала миналата вечер.

— Той каза: „Убий ме.“ Два пъти го повтори. После затвори очи…

Бащата на Милар беше в стаята. Задаваше на лекаря въпроси, чиито отговори вероятно бяха непонятни за него. При все това бащата, надживял сина си, трябва да изпълни този ритуал — и още много други през идните дни.

Келъг също изказа съболезнования на майката, която и на него повтори, че смъртта на сина й била за добро, иначе щял да се мъчи с години, да му присаждат кожа…

— Да, така няма да се мъчи, абсолютно — увери я той, използвайки любимото наречие на Чарлс Овърби.

Еди Данс, която бе поела извънредна смяна в отделението си, се приближи. Изглеждаше разстроена, но целеустремена, изражение, което дъщеря й добре познаваше. Понякога престорено, понякога искрено, то добре й беше служило в миналото. Днес, разбира се, изразяваше истинските й чувства.

Еди се приближи до майката на Милар. Хвана я за ръцете и разпознавайки признаците на настъпваща истерия, започна да я разпитва как се чувства, как го приемат съпругът и другите й деца — все въпроси, които имаха за цел да разсеят мислите й за тази ужасна трагедия. Еди Данс имаше гениална дарба да утешава. Затова пациентите толкова я обичаха.

Роса Милар се поуспокои, после тихо заплака и Катрин видя как сковаващият ужас се сменя с преодолима скръб. Съпругът й също дойде и Еди предаде опечалената майка на него като опитен акробат, прехвърлящ свой колега на друг цирков артист във въздуха.

— Госпожо Милар — започна Данс, — бих искала да…

Изведнъж нещо я изблъска, тя изкрещя, не успя да измъкне пистолета си, а протегна ръцете си напред, за да не се блъсне в една болнична количка.

Първата й мисъл бе: „Даниел Пел е в болницата!“

— Не! — изкрещя О’Нийл.

Или Келъг. Може би и двамата. Данс падна на колене, събори няколко пластмасови епруветки и чашки.

Лекарят също скочи напред, но Уинстън Келъг сграбчи разбеснелия се Хулио Милар, изви ръката му назад и лесно успя да го овладее. Направи го толкова бързо, сякаш не му струваше никакво усилие.

— Не, синко! — изкрещя бащата; майката заплака по-силно.

О’Нийл помогна на Данс да се изправи. Нямаше наранявания, макар че на другия ден вероятно щеше да е насинена.

Хулио се опита да се освободи от хватката на Келъг, но агентът, който явно бе доста по-як, отколкото изглеждаше, изви малко по-силно ръката му.

— Спокойно, момче. Ще се нараниш. Спокойно.

— Кучка, шибана кучка! Ти го уби! Ти уби брат ми!

— Хулио, чуй ме — опита се да го вразуми О’Нийл. — Родителите ти са достатъчно разстроени. Не влошавай нещата.

— Влошавам ли? Кое може да е по-лошо?

Младежът се опита да ритне Келъг. Агентът просто се дръпна и изви китката му по-силно. Хулио изохка.

— Спокойно. Няма да боли, ако стоиш мирно. — Келъг погледна уплашените родители. — Съжалявам.

— Хулио — каза бащата, — ти я удари. Тя е полицай. Могат да те арестуват.

— Нея трябва да арестуват! Убийца!

— Стига! — изкрещя Милар старши. — Майка ти, помисли за майка си! Стига!

О’Нийл спокойно извади белезниците си. Двоумеше се. Погледна Келъг. Двамата се колебаеха. Хулио като че ли се успокои.

— Добре, добре. Пуснете ме.

— Ако не можеш да се владееш, ще трябва да ти сложим белезници — предупреди детективът. — Разбра ли?

— Да, да, разбрах.

Келъг го пусна и му помогна да се изправи.

Всички гледаха Данс, но тя не смяташе да подаде жалба.

— Няма нищо. Няма проблем.

Хулио се втренчи в лицето й:

— О, има проблем. Голям проблем.

Обърна се и гневно излезе от чакалнята.

— Съжалявам — промълви през сълзи Роса Милар. Данс я увери, че няма проблем.

— У вас ли живее?

— Не, има апартамент наблизо.

— Накарайте го да преспи у вас тази нощ. Кажете му, че се нуждаете от помощта му. За погребението, за вещите на Хуан, измислете нещо. Той го приема по-тежко от всеки друг. Не знае какво върши.

Майката се приближи до леглото, където лежеше синът й. Измърмори нещо. Еди Данс отново отиде при нея и й зашепна на ухото, като докосна ръката й. Жест на близост между жени, които само допреди няколко дни изобщо не са се познавали.

След малко Еди се върна при дъщеря си.

— Искаш ли децата да преспят у нас?

Катрин се замисли. Много искаше Уес и Маги да са до нея. Но като гледаше резултата от деянията на Пел под зеления чаршаф — това ужасно зелено — се почувства омърсена. Не искаше децата дори косвено да влизат в досег с това зло. Знаеше, че от пръв поглед ще прочетат мислите й. Спомни си усилията, които полагаше, за да предпази Уес от света на насилието. Затова отвърна:

— Благодаря, може би така ще е по-добре.

Взе си довиждане със семейство Милар.

— Ако можем да ви помогнем с нещо, кажете — предложи им. — Каквото и да е то.

Бащата отвърна леко объркано:

— Не, не. Какво повече може да се направи?

30.

Градчето Вайехо Спрингс край Напа, Калифорния, се слави с няколко неща.

Има музей с много от творбите на Едуард Майбридж, фотографа от деветнайсети век, на когото се приписва изобретяването на движещите се картинки (и нещо доста по-интересно от изкуството му — Майбридж убил жена си, признал го пред съда и бил освободен).

Друга атракция са местните лозя, където се отглежда един особено ароматен сорт мерло — един от трите най-ценени при производството на червено вино. Противно на антирекламата в един филм отпреди няколко години, мерлото не е „трабантът“ на вината. Да вземем например „Петрю“ от района Померол край Бордо, което се прави само от мерло и е сред най-скъпите вина на света.

Мортън Негъл обаче идваше във Вайехо Спрингс заради трета атракция, макар и известна на съвсем малко хора.

Тук с чичо си и леля си живееше Тириса Кройтън, Спящата кукла.

Негъл си беше свършил работата. След едномесечно преследване на заплетени следи намери репортер в Сонома, който го свърза с адвокат на лелята на момичето. Той не пожела да даде на писателя по-конкретна информация, но заяви, че жената е надменна, противна и стисната. Не му била изплатила един хонорар. След като се увери, че Негъл наистина е такъв, за какъвто се представя, адвокатът му съобщи новото име на семейството и адреса им, при условие че не споменава откъде има информацията.

„Доверен източник“ всъщност е синоним на „продажник“.

Негъл на няколко пъти бе идвал във Вайехо Спрингс и се беше срещал с лелята, опитвайки се да я убеди да го допусне до момичето (оказа се, че чичото няма думата в тази работа). Тя не искаше, но Мортън бе убеден, че в крайна сметка ще се съгласи.

Сега той седеше в колата си пред голямата къща и чакаше възможност да поговори насаме с жената. Разбира се, можеше да телефонира. Негъл обаче бе забелязал, че телефонните разговори и имейлите са неефективни средства за комуникация. По телефона човекът, с когото разговаряш, те чувства като равен. Имаш много по-малко възможности за убеждаване, отколкото ако се видите лично.

Освен това може просто да ти затвори.

Трябваше да внимава. Забеляза полицейска кола, която минаваше покрай къщата през равни интервали от време. Това само по себе си не означаваше нищо — Вайехо Спрингс бе богат град и имаше добре организирана и екипирана полицейска служба — но Негъл забеляза, че патрулките като че ли леко забавят пред къщата на Тед и Мери Болинг, новата фамилия на чичото и лелята.

Забеляза също, че сега полицейските коли са доста повече, отколкото миналата седмица, и това потвърждаваше по-ранните му подозрения — че местната полиция бди над Тириса. Ченгетата бяха нащрек и се грижеха нищо да не й се случи. Ако Негъл прекали, щяха да го изпратят до края на града като нежелан бандит в лош уестърн.

Той се облегна назад и без да отмества очи от входната врата, се замисли за уводната част на книгата си.

„Кармел край океана е град на противоречия, Мека за туристите, бижу в короната на западното крайбрежие, но зад излъсканата фасада се крие тайният свят на безскрупулните богаташи от Сан Франциско, Силициевата долина и Холивуд.“

„Хъм, трябва да се преработи.“

Негъл се изкиска.

Пред къщата на Болингови спря бял джип „Ескалейд“. Лелята, Мери, бе сама в колата. Добре. Никога нямаше да може да се приближи, ако Тириса беше с нея.

Потегли след джипа, на който само предавката струваше повече от буика му. Лелята на Тириса спря да зареди. Заговори се с жената на съседната колонка. Изглеждаше уморена. Прошарената й коса беше разрошена и имаше вид, сякаш не е спала. Дори от другия край на паркинга Негъл видя сенки под очите й.

След бензиностанцията тя навлезе в спокойния, типично калифорнийски център на градчето — улици с дървета и цветя, чудновати скулптури, кафенета, малки ресторантчета, магазин за градинарски инструменти, книжарница, зала за йога и фитнес, магазинчета за вино, бижута, сувенири и спортни дрехи в стил „Ел Ел Бийн“.

На главната улица имаше търговски център, където местните пазаруваха. Мери Болинг остави колата на паркинга и влезе в бакалията. Негъл спря до джипа й. Протегна се, ужасно му се пушеше, макар че от двайсет години не беше слагал цигара в устата си.

Досега не беше изневерил на принципите си. Не бе нарушил правилата.

Още можеше да си тръгне, без да навреди на никого.

Трябваше ли обаче да го прави?

Не знаеше.

Мортън Негъл вярваше, че има мисия в живота — да излага наяве злото. Това бе важна задача и той с готовност я изпълняваше. Благородна мисия.

Ролята му обаче бе да разкрива злото и да оставя хората сами да отсъждат, а не да се бори срещу него. Защото пресечеш ли веднъж границата, целта ти става да търсиш справедливост, не да я осветляваш, а това крие рискове. За разлика от полицията, той не разчиташе на Конституцията да му казва какво може и какво не може да прави, което означаваше, че има опасност да злоупотреби. Като помоли Тириса Кройтън да помогне за залавянето на убиеца, той излагаше нея и семейството й (а също себе си и своето) на много реална опасност. Даниел Пел очевидно нямаше скрупули да убива деца.

Много по-добре беше да пишеш за хората и конфликтите в живота им, отколкото да отсъждаш. Нека читателите му да решат кое е добро и кое — зло и да действат според това. От друга страна, редно ли беше да стои безучастно, докато Пел продължава да убива?

Не му остана много време за душевни терзания, защото Мери Болинг излезе от магазина с количка, пълна с покупки.

Да или не?

Мортън Негъл се поколеба само за няколко секунди, после отвори вратата и слезе, като подръпна панталоните си. Приближи се към жената.

— Извинете. Здравейте, госпожо Болинг. Аз съм.

Тя спря, примигна изненадано и се втренчи в него.

— Какво искате?

— Ами…

— Не съм ви казала, че можете да говорите с Тириса.

— Знам, знам… Не е…

— Как смеете да идвате така? Това е тормоз!

Жената извади мобилния си телефон.

— Моля ви — побърза да каже Негъл, като изпита желание да изтръгне апарата от ръката й. — Идвам за друго. Правя услуга на едни хора. За книгата можем да говорим после.

— Услуга ли?

— Идвам от Монтерей, за да ви помоля за нещо. Исках да поговорим лично.

— За какво говорите?

— Сигурно знаете за Даниел Пел.

— Разбира се, че знам — тросна се тя, сякаш говореше с малоумен.

— Една полицайка иска да разговаря с племенничката ви. Надява се, че Тириса ще й помогне да залови Пел.

— Какво?

— Не се безпокойте. Няма опасност. Тя…

— Нямало опасност! Луд ли сте? Можете да го доведете тук!

— Не. Той е някъде в Монтерей.

— Казахте ли им къде живеем?

— Не! Полицайката е готова да се срещнете където кажете. Може тук. Може на друго място. Иска само да зададе на Тириса…

— Никой няма да говори с нея. Никой няма да я вижда. — Жената се наведе напред. — Ще има сериозни последствия за вас, ако не си тръгнете веднага.

— Госпожо Болинг, Даниел Пел уби…

— Гледам новините, по дяволите! Кажете на вашата полицайка, която и да е тя, че Тириса няма какво да й каже. А вие можете да забравите да разговаряте с нея за проклетата си книга!

— Не, чакайте, моля ви…

Мери Болинг се затича към джипа си, изоставяйки количката си с покупки, която бавно тръгна по наклона в другата посока. Докато задъханият Негъл я улови, точно преди да се блъсне в един мини купър, джипът изхвърча от паркинга, свирейки с гуми.

* * *

Неотдавна един служител на КБР, вече бивш, го беше нарекъл „Птичето царство“.

Имаше предвид онова крило в монтерейското управление, където работеха две агентки — Данс и Кони Рамирес — а също Мери-Елън Кресбах и отговорната административна директорка Грейс Юан.

Злощастният автор на това определение бе от онези дребни душици, срещащи се в държавните институции по целия свят, които от постъпването си на служба броят дните си до пенсия. Като пътен полицай беше извършил не един успешен арест, но преместването му в КБР се оказа грешка. Не беше подготвен за напрежението.

Очевидно му липсваше и инстинкт за самосъхранение.

— А това тук е Птичето царство — каза веднъж на висок глас, докато развеждаше една млада жена из управлението.

Катрин Данс и Кони Рамирес се спогледаха.

Вечерта отидоха на пазар и когато дойде на работа на другия ден, злощастният им колега завари целия си кабинет оплетен с рибарска мрежа и лъскави синтетични дамски чорапогащи. В декорацията имаше и атрибути от личната хигиена на жената. Агентът избяга с писъци при тогавашния началник Стан Фишбърн, който едва запази сериозно изражение по време на разговора им.

— Как така „Птиче царство“, Бартън? Наистина ли така каза? Луд ли си?

Бартън заплаши, че ще се оплаче в главното управление в Сакраменто, но не се задържа достатъчно дълго, че да изпълни заканата си. По ирония след напускането му работещите в тази част на сградата харесаха закачката и сега всички използваха съкращението „ПЦ“.

Катрин мина по коридора на Птичето царство.

— Здравей, Мери-Елън.

— О, Катрин, много съжалявам за Хуан. Решихме да съберем малко дарение. Знаеш ли къде искат да го погребат родителите му?

— Майкъл говори с тях.

— Майка ти се обади. Каза, че ще мине по-късно с децата, ако няма проблем.

Данс използваше всяка възможност да вижда децата си, дори в работно време, ако очакваше да се забави до късно в службата.

— Добре. Как вървят нещата с Дейви?

— Всичко е уредено.

Ставаше дума за сина на Мери-Елън, връстник на Уес, който имаше проблеми в училище заради група малки хулигани. Секретарката съобщи новината с нескрито задоволство, което наведе Данс на мисълта, че лошите момчета са преместени в друго училище или са обезвредени по друг начин.

Сигурна бе, че от Мери-Елън Кресбах би излязъл способен полицай.

Данс влезе в кабинета си, остави якето си на един стол, закачи тежкия глок отстрани и седна. Прегледа електронната си поща. Само едно писмо беше важно за издирването на Пел. Брат му, Ричард Пел, й бе отговорил от Лондон:

Полицай Данс,

От американското посолство ми препратиха писмото ви. Да, чух за бягството по новините. Не съм влизал в контакт с брат си от дванайсет години, когато ни посети в Бейкърсфийлд по времето, през което двайсет и тригодишната сестра на жена ми също беше дошла от Ню Йорк. Една събота ни се обадиха от полицията, че са я задържали при опит за кражба от бижутериен магазин в центъра на града.

Момичето беше отличничка в колежа и доста религиозна. Преди това никога не е имала проблеми със закона.

Оказа се, че „движела“ с брат ми и той я накарал да открадне „някои неща“. Претърсих стаята му и намерих стока за близо десет хиляди долара. Балдъзата ми бе освободена под гаранция, а съпругата ми за малко не ме напусна заради този случай.

Оттогава не съм го виждал. Чували сме се по телефона само веднъж. След убийствата в Кармел през деветдесет и девета реших да се преместим в Европа.

Ако ми се обади, непременно ще ви уведомя, но не вярвам да ме потърси. Единственото, което направих, след като научих за бягството му, бе да се свържа с лондонската полиция. Сега пред дома ми има полицай.

С друго не мога да ви помогна.

Мобилният телефон на Катрин иззвъня. Беше Мортън Негъл. Гласът му звучеше разтревожено:

— Още някого ли е убил? Чух по новините.

— Да, за съжаление. — Тя му разказа подробности. — Хуан Милар също почина, обгорелият полицай.

— Ужасно съжалявам. Има ли някакво развитие?

— Не особено.

Данс му разказа за разговора с Ребека и Линда. Беше научила от тях информация, която можеше да се окаже полезна, но нямаше преки улики към Пел. В проучванията си Негъл не бе срещал нищо за „големия удар“ или планинския връх.

Неговите усилия също бяха неуспешни. Бе говорил с лелята на Тириса Кройтън, но тя отказала да допусне него, полицията или когото и да било до момичето.

— Заплаши ме.

Беше разстроен и Данс бе сигурна, че блясъкът в очите му отново се е изгубил.

— Къде си?

Той не отговори. Тя настоя:

— Няма ли да ми кажеш къде си?

— Не мога.

Погледна номера на дисплея, но Мортън й се обаждаше от мобилен телефон, не от хотел или автомат.

— Няма ли шанс да я убедиш да промени решението си?

— Едва ли. Трябваше да я видиш. Изостави количка с покупки за сто долара и просто избяга.

Данс се разочарова. Даниел Пел бе мистерия и тя си беше наумила да узнае всичко, което може, за него. Миналата година, когато помагаше на Линкълн Райм, бе забелязала как криминалистът се вглъбява във всяка подробност при изследването на уликите. Тя правеше същото — макар и с човешката страна на престъпността.

Има обаче задължителни процедури, например да проверяваш по два пъти всяка подробност от твърденията на заподозрения, и някои ограничения — например да внимаваш къде стъпваш, когато вървиш по улицата. Трябва да знаеш кое е важно и кое — не.

Данс реши да оставят Спящата кукла на мира.

— Благодаря за помощта, Мортън.

— Съжалявам. Постарах се, но не стана.

След като затвори, Данс отново се обади на Рей Каранео. Все още нямаше нищо ново от проверката на мотелите или на сигналите за изчезнали плавателни съдове.

Щом затвори, телефонът й пак иззвъня.

Беше Ти Джей.

Имаше новини от управлението по моторните средства. Колата, с която Пел отишъл, за да убие Кройтън, не фигурирала в списъците им от години, което означаваше, че вероятно е дадена за вторични суровини. Дори да бе откраднал нещо ценно в нощта на убийствата, то най-вероятно беше претопено. Ти Джей бе проверил и списъка на вещите, намерени в автомобила. Бяха доста малко и нямаше данни, че нещо е било взето от дома на бизнесмена.

Данс му съобщи за смъртта на Милар и младият агент прие новината с мълчание — знак, че е потресен.

След няколко минути телефонът й пак иззвъня. Беше Майкъл О’Нийл с обичайното:

— Здравей. Аз съм.

В гласа му личеше умора — също и скръб. Смъртта на Милар силно го беше натъжила.

— И да е имало нещо на кея, където намерихме трупа на Пембъртън, вече го няма. Преди малко говорих с Рей. Засега няма сигнали за откраднати лодки. Може би съм сгрешил. Твоят приятел намери ли нещо около пътя?

Данс се намръщи на тенденциозното определение „приятел“.

— Не се е обаждал. Предполагам, че не е намерил адресника на Пел или ключа от хотела му.

— Източникът, откъдето е взето тиксото, също не може да се определи, а сълзотворният спрей се продава в десетки хиляди магазини.

Данс му каза, че опитът на Негъл да се свърже с Тириса, е бил неуспешен.

— Не иска ли да ни помогне?

— Леля й не иска. А тя е първата инстанция. И без това не знам дали ще има някаква полза от това.

— Идеята ми харесваше. Тя е единствената връзка между Пел и събитията от онази нощ.

— Без нея ще ни бъде по-трудно. Ти как си?

— Добре — отвърна О’Нийл стоически.

Уинстън Келъг дойде няколко минути, след като беше затворила.

— Нещо ново при огледа около мястото на убийство на Пембъртън?

— Не. Оглеждахме около час. Няма следи от гуми, няма веществени доказателства. Може би Майкъл е прав. Пел е тръгнал с лодка от кея.

Данс се засмя наум. Горделивите мъже сега допускаха, че другият може да е бил прав — съмняваше се, че ще го признаят един пред друг.

Тя му разказа за изчезналите документи от офиса на Сюзан Пембъртън и за неуспешния опит на Негъл да се срещне с Тириса Кройтън. Каза му и че Ти Джей търси клиента, с когото жената е разговаряла, преди Пел да я убие — ако срещата не е била със самия убиец.

Катрин погледна часовника си:

— Имам важна среща. Искаш ли да дойдеш?

— Нещо свързано с Пел ли?

— Не. Време за почивка.

31.

Когато излязоха в коридора, Катрин попита Келъг къде живее.

— Във Федералния окръг — тоест града Вашингтон. Онова място, известно като „От вътрешната страна на «Белтуей»“, ако слушаш умните глави в сутрешните публицистични предавания. Аз съм израснал на северозапад, в Сиатъл, но нямах нищо против да се преместя на изток. Не обичам много дъждовете.

Разговорът се завъртя около личния им живот и той сподели, че с бившата си съпруга нямат деца, макар че той бил от голямо семейство. Родителите му живеели на източното крайбрежие.

— Имам четирима братя. Аз съм най-малкият. Струва ми се, че фантазията на родителите ми да измислят имена на децата си се е изчерпила, затова са започнали да използват търговски марки. Кръстен съм Уинстън на известната марка цигари. А това е доста безвкусно, при положение, че фамилното ти име е марка корнфлейкс. Ако родителите ми бяха по-жестоки, второто ми име щеше да е Олдсмобил.

Тя се засмя:

— Убедена съм, че не ме поканиха на училищния бал, защото никой не е искал да танцува с Данс.

Келъг завършил психология във Вашингтонския университет, после постъпил в армията.

— В ПКР? — попита Данс, спомняйки си, че съпругът й е служил в подразделението за криминални разследвания.

— Не, в „Тактическо планиране“. Което означава книжа, книжа и пак книжа. Е, в случая компютри, компютри и пак компютри. Не ме свърташе на едно място. Исках да работя на открито, затова отидох в Сиатълското полицейско управление. Станах детектив и се занимавах с психологически оценки и преговори с похитители. Сектантската психология обаче ми беше най-интересна. Затова реших да специализирам в тази област. Знам, че ще прозвучи наивно, но не ми харесваше мисълта, че има негодници, които използват психически уязвими хора за свои цели.

На нея изобщо не й звучеше наивно.

Свърнаха в поредния коридор.

— Ти как попадна на това поприще? — поинтересува се той.

Данс му разказа накратко. Няколко години бе работила като криминален репортер — беше се запознала със съпруга си, докато отразяваше един процес (той се съгласи да й даде интервю, ако излязат заедно). После журналистиката й омръзна, тя пак реши да учи и завърши психология. Така усъвършенства природната си дарба да наблюдава и да се досеща за чувствата и мислите на другите хора. Стана съдебен консултант. Работата обаче не я удовлетворяваше и й се струваше, че пропилява таланта си. Това я беше довело в КБР.

— И съпругът ти беше като мен — федерален?

— Ти да не си ме проучвал?

Покойният й съпруг, Уилям Суенсън, беше способен служител на ФБР, но имаше още хиляди като него.

Келъг се засмя засрамено:

— Обичам да знам с кого работя. Надявам се, че не си се обидила.

— Не. И аз, когато говоря с някого, се старая да науча колкото се може повече за вътрешния му свят.

Не издаде, че е помолила Ти Джей да проучи агента чрез свой приятел във ФБР.

След кратка пауза той се поинтересува:

— Мога ли да попитам какво стана със съпруга ти? При изпълнение на служебни задължения ли загина?

Стомахът й винаги се свиваше при този въпрос, но през последните години това чувство беше по-слабо.

— При катастрофа.

— Съжалявам.

— Благодаря… Е, добре дошъл в нашия ресторант.

Данс махна към входа на стола.

Влязоха, наляха си кафе и седнаха на една от евтините маси.

Мобилният й телефон иззвъня. Беше Ти Джей:

— Лоша новина. Обиколката ми по баровете свърши, преди да е започнала. Открих къде е била Пембъртън, преди да бъде убита.

— Къде?

— В един бар в „Дабълтрий“ с някакъв латиноамериканец. Според келнера е било делова среща, той искал да му организира някакво тържество. Тръгнали си около шест и половина.

— Има ли разписка от кредитна карта?

— Да, но Пембъртън е платила сметката. Служебни разходи. Слушай, шефке, мисля, че и ние трябва да започнем такава практика.

— Някаква друга информация?

— Не. Ще покажат снимката й по новините, така че клиентът може да я види и да се обади.

— Телефонните обаждания на Сюзан?

— Вчера е провела около четирийсет разговора. Ще проверя номерата, след като се върна в управлението. Обадих се и в данъчния регистър. Пел не притежава нито планински връх, нито друг имот. Обадих се и в Юта. Там също няма нищо.

— Добре. За това не се бях сетила.

— Проверих и в Орегон, Невада и Аризона. Не съм се старал много, просто си търсех повод да остана по-дълго в бара.

След като затвори, Данс съобщи новините на Келъг, който се намръщи:

— Свидетел, а? Ще види снимката й по телевизията и ще реши, че времето е много подходящо да замине на почивка в Аляска.

— Не бих го обвинявала.

Федералният агент се усмихна и погледна над рамото й. Тя се обърна.

Майка й и децата влязоха в стола.

— Здравей, слънчице — каза Катрин на Маги и прегърна сина си.

В скоро време прегръдките на публично място щяха да са табу и тя искаше да навакса. Днес Уес не се възпротиви.

Еди Данс и дъщеря й се спогледаха. И двете си мислеха за смъртта на Милар, но не го споменаха. Келъг поздрави по-възрастната жена и също я погледна с разбиране.

— Мамо, Карли премести кошчето на господин Бледшоу! — изрече задъхано Маги. — И всеки път, когато хвърлеше нещо, то падаше на пода!

— Сдържахте ли се да не се разсмеете?

— За известно време. Но когато Брендън прихна, всички се разкикотихме.

— Поздрави агент Келъг.

Маги поздрави. Уес само кимна. Отмести очи. Данс веднага забеляза враждебност.

— Искате ли мляко с какао, деца?

— Дааа! — извика момичето.

Уес също отговори, че иска.

Катрин опипа джобовете си. Кафето беше безплатно, но за всичко друго се плащаше. Беше забравила портмонето си горе. Еди също нямаше дребни.

— Аз черпя — обяви Келъг и бръкна в джоба си.

Уес бързо се намеси:

— Мамо, аз предпочитам кафе.

Беше опитвал кафе два-три пъти в живота си и го ненавиждаше.

— И аз искам кафе — не остана по-назад Маги.

— Никакво кафе. Ще пиете какао или безалкохолно.

Тя предположи, че Уес не иска федералният агент да го черпи. Какво ставаше тук? После си спомни как синът й оглеждаше Келъг на Палубата у тях предишната вечер. Тогава си бе помислила, че се опитва да види оръжието му; сега разбра, че е преценявал новия мъж, когото майка му е довела на рождения ден на дядо им. Дали Уинстън Келъг бе новият Брайън в неговите очи?

— Добре — склони дъщеричката й, — какао.

Уес измърмори:

— Карай. Аз не искам нищо.

— Хайде, ще дам парите назаем на майка ви — настоя Келъг и им подаде монетите.

Децата ги взеха, Уес — неохотно и само след сестра си.

— Благодаря — измърмори.

— Много благодаря — каза Маги.

Еди си наля кафе. Седнаха около нестабилната маса. Агентът отново благодари на майката на Данс за вечерята и попита как е Стюарт. После се обърна към децата и се поинтересува дали обичат да ходят за риба.

Маги отговори, че не особено. Всъщност не обичаше.

Уес обожаваше риболова, но каза:

— Не много. Досадно е.

Катрин знаеше, че мъжът просто иска да ги предразположи; беше се сетил да попита, защото на празненството баща й разказваше как ходи за риба в залива. Забеляза някои признаци на стрес — предположи, че полага твърде много усилия, за да се хареса.

Уес се умълча над чашата с какао, докато Маги бърбореше за това, което се е случило в занималнята по музика, като отново разказа за номера с кошчето за боклук.

Полицайката се подразни, че проблемът с Уес отново се проявява, и то неоснователно. Тя дори не излизаше с Келъг.

Данс обаче добре владееше изкуството да си родител и само след няколко минути синът й разпалено разказваше за играта на тенис тази сутрин. Поведението на Келъг веднага се промени и по реакциите му пролича, че също играе тенис и иска да участва в разговора. Той обаче се сдържа и продължи само да се усмихва, докато момчето разказваше.

Накрая Данс заяви, че трябва да се връща на работа и ще ги изпрати. Келъг каза, че ще се обади в управлението на ФБР в Сан Франциско.

— Чао на всички.

Еди и Маги му казаха „довиждане“ и след малко Уес също измърмори нещо, вероятно за да не изглежда невъзпитан. Агентът тръгна към временния си кабинет.

— Ще дойдеш ли на вечеря? — попита Маги.

— Ще се опитам, Магс.

Никога не давай обещания, ако има опасност да не ги изпълниш.

— Ако все пак не успее, какво искате да вечеряте? — попита Еди.

— Пица — бързо заяви Маги. — С чесново хлебче. И ментов сладолед с шоколадови пръчици за десерт.

— А чифт „Ферагамос“ не искаш ли? — намеси се майка й.

— Какво са това?

— Обувки. Но това, което искаме, и онова, което получаваме, са две различни неща.

Еди направи друго предложение:

— Какво ще кажете за една голяма салата? Със скариди.

— Уха.

— Ще бъде супер — съгласи се Уес.

Децата много обичаха баба си и дядо си.

— Все пак може и чесново хлебче — смили се Данс и това го накара да се усмихне.

* * *

Пред управлението на КБР един служител от администрацията тръгваше да занесе някои документи в монтерейското шерифство в Салинас.

На паркинга влезе тъмна кола. Шофьорката, млада жена със слънчеви очила въпреки мъглата, се огледа. Изглеждаше неспокойна. Разбира се, служителят бе виждал много хора да се държат така — престъпници, решили да се предадат доброволно, или колебливи свидетели. Жената се погледна в огледалото, сложи си шапка и слезе. Не тръгна към входа на управлението, а се приближи до служителя.

— Извинете…

— Да, госпожо?

— Това ли е Калифорнийското бюро за разследване?

Ако беше погледнала сградата, щеше да види голям надпис с отговора на въпроса й. Но като отговорен обществен служител чиновникът отвърна:

— Да. Мога ли да ви помогна?

— Тук ли работи агент Данс?

— Катрин Данс ли? Да.

— Сега тук ли е?

— Ами, не… — Чиновникът погледна към другия край на паркинга и се засмя. — О, знаете ли какво, госпожо? Ето я там, по-младата от двете жени.

Видя Данс с майка й и двете деца, с които се беше срещал няколко пъти.

— Добре. Благодаря, полицай.

Чиновникът не я поправи. Обичаше да го бъркат с истински служител на реда. Качи се в колата си и потегли. Погледна в огледалото за обратно виждане и забеляза, че жената още стои там, където я беше оставил. Изглежда, се колебае.

Можеше да й каже, че няма от какво да се тревожи. Според него Катрин Данс бе сред най-приятните хора в КБР.

* * *

Данс затвори вратата на тойотата, която караше майка й. Колата тръгна с бръмчене и полицайката помаха след нея. Изчака, докато сребристият автомобил се изгуби по криволичещия път към шосе №68. Нещо я тревожеше. Гласът на Хуан Милар постоянно звучеше в главата й.

„Убий ме…“

Горкото момче.

Макар че не беше свързано с избухването на брат му, Катрин Данс се чувстваше виновна, че избра точно него да провери какво става пред сградата на съда. Милар бе логичният избор, но тя се почуди дали това, че беше по-млад, не го правеше по-безразсъден от полицаите с по-голям опит. Не можеше да си представи, че Майкъл О’Нийл, огромният Албърт Стемпъл или самата Данс ще позволят Пел да ги обезоръжи.

Тя тръгна към сградата, като си мислеше за първите няколко минути след избухването на пожара и бягството. Бяха действали светкавично. Не трябваше ли обаче да изчака, да обмисли по-добре стратегията си?

Съмнения, те винаги съпътстват живота на полицая.

Докато вървеше към главния вход, тя си затананика една песен на Хулиета Венегас. Мелодията я разсейваше, завладяваше я — караше я да забрави ужасните рани на Хуан Милар, жестоките думи, смъртта на Сюзан Пембъртън… и очите на собствения си син, които бяха станали като студени кристали при вида на Уинстън Келъг.

Какво да прави?

Продължи през пустия паркинг към главния вход на КБР, радваше се, че дъждът е спрял.

Наближаваше стълбите, когато чу стъпки зад себе си. Обърна се бързо и видя жена, която се приближаваше почти безшумно. Беше на около два метра и идваше право към нея.

Данс се закова на място.

Жената също спря. Смутено смени тежестта от единия на другия си крак.

— Агент Данс… аз…

За момент замълча.

— Промених решението си — добави след малко Саманта Маккой. — Искам да помогна.

32.

— След като дойдохте, не можах да спя. А когато чух, че е убил още някого, още една жена, реших, че трябва да дойда.

Саманта, Данс и Келъг бяха в кабинета й. Бившата членка на Семейството седеше изправена и силно стискаше страничните облегалки на креслото. Гледаше ту единия, ту другия агент, без да задържа погледа си за повече от няколко секунди.

— Да, пак уби — отбеляза Келъг.

— Защо?

— Не знаем. Сега разследваме. Жертвата се казва Сюзан Пембъртън. Работила е във фирмата на Ив Брок. Имената говорят ли ви нещо?

— Не.

— Това е фирма за организиране на празненства. Пел е откраднал цялата им документация и вероятно я е унищожил. Имало е нещо, което е искал да скрие. А може би се е интересувал от събитията, планирани за в бъдеще. Имате ли представа какво може да е?

— Не, съжалявам.

— Искам да ви заведем при Линда и Ребека колкото се може по-скоро — каза Данс.

— И двете ли са тук?

— Да.

Саманта бавно кимна.

— Аз трябва да свърша още няколко неща тук — отбеляза Келъг. — Ще дойда по-късно.

Данс каза на Мери-Елън Кресбах къде ще бъде и двете жени излязоха. Полицайката накара Саманта да остави колата си в охранявания покрит паркинг на управлението. После се качиха във форда на Данс.

Саманта закопча колана си и се втренчи право напред. Неочаквано измънка:

— Има едно нещо… съпругът ми, близките му… приятелите ми. Още не знаят.

— Как обяснихте заминаването си?

— Че идвам за някаква конференция. А Линда и Ребека… предпочитам да не научават новото ми име и къде е семейството ми.

— Нямам възражения. Не съм им казвала нищо, което вече да не знаят. Така, готова ли сте?

Саманта се усмихна плахо:

— Не. Изобщо не съм готова. Но нека да тръгваме.

Когато пристигнаха в хотела, Катрин се обади на полицая отпред и той й каза, че около бунгалото не е имало нищо необичайно. Тя даде знак на Саманта. Жената се подвоуми, слезе, присви очи и се огледа. Логично бе да се тревожи при тези обстоятелства, но Данс усети и нещо друго в тази предпазливост.

Жената леко се усмихна:

— Мирише на море, чува се океанът… От делото не съм стъпвала на Полуострова. Съпругът ми все ме кара да дойдем за почивните дни. Измисляла съм какви ли не смешни оправдания. Че имам алергия, че ми става лошо в колата, че трябва да редактирам спешни ръкописи. — Усмивката й помръкна. Погледна бунгалото. — Хубаво е.

— Има само две стаи. Не ви очаквах.

— Ако има диван, ще спя там. Няма да преча на никого.

Непретенциозната Саманта, свитата Саманта.

Мишлето.

— Надявам се да е само за една вечер — каза Катрин Данс.

Приближи се до бунгалото и почука на вратата към миналото.

* * *

Тойотата миришеше на цигарен дим, което отвращаваше Даниел Пел.

Никога не беше пушил, макар че в затвора търгуваше с цигари като брокер на фондовата борса. Не позволяваше на младежите в Семейството да пушат — зависимостта от каквото и да било, разбира се, е слабост, която може да се използва, но той просто не понасяше миризмата. Напомняше му за детските години, как баща му седеше на голямото кресло, четеше Библията, водеше си записки за проповеди, които никой нямаше да слуша, и пушеше цигара след цигара. Майка му също седнала наблизо, но тя само пушеше и пиеше, не правеше нищо друго. А брат му… той не пушеше и нямаше друго занимание, освен да крещи на малкия Даниел да излезе от скривалището си — от скрина, от къщичката на дървото в двора, от клозета в мазето.

— Няма аз да върша цялата шибана работа!

Всъщност брат му не вършеше никаква работа, просто даваше на Даниел кофа, четка или парцал и отиваше да се мотае с приятелите си. Връщаше се от време на време и го налагаше, ако къщата не блестеше.

„Чистотата, сине, е на второ място след праведността. Това е истината. Измий сега пепелниците. Искам да светят.“

Затова сега с Джени караха на отворени прозорци и в колата проникваше миризма на бор и солена вода.

Джени постоянно търкаше носа си, сякаш се опитваше да го заглади, и мълчеше. Беше доволна, не мъркаше, но отново бе влязла в релси. Дистанцираността му снощи, след като бе отказала да му помогне за „убийството“ на Сюзан Пембъртън, оказваше желания ефект. Върнаха се в хотела и тя направи единственото, с което знаеше, че ще си върне любовта му — и издържа два мъчителни часа. Отначало той се сдържаше, преструваше се на сърдит и тя се стараеше все повече и повече. Болката дори започваше да й харесва. Това му напомни за един ден навремето, когато със Семейството се отбиха в кармелския манастир. Там узна, че някои монаси се самобичуват до кръв в името на Господ.

Спомни си обаче и как дебелият му баща го поглеждаше втренчено над Библията през облак дим от цигарите „Кемъл“. Опита се да пропъди спомена.

Снощи, след като правиха секс, той стана по-благосклонен към нея. Излезе за малко и се престори, че говори по телефона.

Само да я държи в напрежение.

Когато се върна, тя не го попита за обаждането. Пел продължи да прелиства документите от офиса на Сюзан Пембъртън и отново влезе в Интернет.

Тази сутрин й съобщи, че трябва да се срещне с някого. Само толкова. Остави я да се терзае — да помачка грозния си нос, десетина пъти да го нарече „миличък“. Накрая й каза:

— Искам да дойдеш с мен.

— Наистина ли?

Напомняше му на жадно куче, на което са дали вода.

— Да. Но не знам… може би ще е твърде трудно за теб.

— Не, искам да дойда. Моля те.

— Ще видим.

Тя отново го придърпа в леглото и пак подхванаха борбата за надмощие. Пел временно се остави в ръцете й.

Сега обаче, докато шофираше, нямаше никакъв интерес към тялото й. Отново той контролираше ситуацията.

— Трябва да разбереш за вчера, на плажа. Бях в странно настроение. Чувствам се така, когато има опасност да се лиша от нещо ценно за мен.

Това беше един вид извинение (кой би устоял на такова нещо?), но също и напомняне, че може пак да се случи.

— Това е едно от нещата, които харесвам в теб, мили.

Вече не „миличък“. Добре.

Когато живееше със Семейството в уютния дом в Сийсайд, Пел използваше различни начини да контролира момичетата и Джими. Определяше им общи цели, разпределяше поощренията поравно, даваше им задачи, но скриваше причините, оставяше ги в неведение, докато неувереността ги измъчваше.

Но най-добрият начин да си спечели верността им и да премахне разногласията бе създаването на общ враг.

— Имам още един проблем, красавице.

— О! Това ли отиваме да оправим?

Потъркване по носа. Какъв по-безотказен барометър от това?

— Да.

— Нали ти казах, мили, не ме интересуват парите. Няма нужда да ми ги връщаш.

— Това няма нищо общо с парите. По-важно е. Много по-важно. Няма да те моля да правиш онова, което направих снощи. Няма да те карам да нараниш никого. Имам нужда обаче да ми помогнеш. Надявам се, че ще го направиш.

Внимателно избираше на коя дума да наблегне.

Тя сигурно си мислеше за мнимото обаждане снощи. С кого е говорил? С някой друг, който може да се намеси в живота им?

— Ще направя всичко за теб, мили.

Минаха покрай красиво кестеняво момиче на тротоара. Пел веднага забеляза стойката и изражението — решителна походка, ядосано, мрачно лице, разрошена коса — които издаваха, че току-що се е скарала с някого. Може би с родителите си, може би с гадже. Толкова уязвима. Един ден бе достатъчен, за да я убеди да тръгне с него.

Вълшебният свирач…

Сега, разбира се, нямаше време за това, затова отмина. Почувства раздразнение — като ловец, който няма възможност да спре и да стреля по красив елен. Все пак не се ядосваше, щеше да срещне много други млади хора като нея.

Освен това допирът на пистолета и ножа под колана му напомни, че ловната му страст скоро ще бъде задоволена.

33.

На вратата на бунгалото Ребека Шефилд поздрави Данс:

— Добре дошла пак при нас. Досега клюкарствахме и харчихме парите ви.

Кимна към бутилката каберне „Джордан“, което само тя пиеше.

Погледна Саманта и не я позна.

— Здравейте.

Вероятно я помисли за друга полицайка.

Жените влязоха. Катрин затвори и заключи.

Саманта гледаше ту Линда, ту Ребека. Изглеждаше, сякаш е загубила дар слово, и полицайката за момент си помисли, че ще побегне.

Ребека погледна пак новодошлата и примигна удивено.

— Чакай. О, мили Боже!

Линда не разбра и вдигна вежди.

— Не я ли позна?

— Какво искаш да кажеш?… Чакай. Ти да не си Сам?

— Здравейте.

От смущение слабичката жена затрепери. Не можеше да задържи погледа си върху някоя от тях за повече от няколко секунди.

— Лицето ти! — ахна Линда. — Толкова си се променила! Леле!

Саманта сви рамене и се изчерви.

— Да, да, по-хубава си сега. Имаш малко повече месце по кокалите. Най-накрая. Беше ужасно хилава. — Ребека я прегърна, после се отдръпна, като постави ръце на раменете й и пак я огледа. — Изпипана работа… Какво ти направиха?

— Импланти. На брадичката и бузите. На устните и около очите. И на носа, разбира се. После… — Саманта погледна закръглените си гърди и леко се усмихна. — Но това отдавна исках да го направя.

Линда се разплака:

— Не мога да повярвам!

Тя също я прегърна.

— Как се казваш сега?

Саманта сведе очи.

— Предпочитам да не казвам. И слушайте и двете. Моля ви. Не трябва да казвате на никого за мен. Ако хванат Даниел и решите да говорите пред пресата, не ме споменавайте.

— Няма проблем.

— Съпругът ти не знае ли? — попита Линда, като погледна венчалната й халка.

Тя поклати глава.

— Как успя да скриеш? — поинтересува се Ребека.

Саманта преглътна тежко.

— Излъгах. Така успях.

Данс знаеше, че всички съпрузи се лъжат взаимно от време на време, макар и не толкова често като неженените двойки. Повечето лъжи обаче са безобидни; много рядко се срещат толкова сериозни като при Саманта.

— Сигурно е трудно — отбеляза Ребека. — Трябва да имаш добра памет.

— Нямам друг избор.

Катрин забеляза защитни жестове: притискане на ръцете до тялото, свиване, кръстосване, извръщане на поглед. Саманта бе истински вулкан от стрес.

— Обаче няма как да не знае, че си лежала в затвора — настоя Ребека.

— Знае.

— Как тогава?…

— Казах му, че е било престъпление по служба. Помогнала съм на шефа си да фалшифицира ценни книжа, защото жена му се нуждаела от спешна операция.

— Повярва ли ти?

Саманта погледна засрамено приятелката си:

— Той е добър човек. Но ще ме напусне, ако узнае истината. Че съм била в секта…

— Не беше секта — бързо възрази Линда.

— Каквото и да е било, Даниел Пел стоеше зад него. Това е достатъчна причина да ме напусне. И няма да го обвинявам.

— Ами родителите ти? — попита Ребека. — Знаят ли нещо?

— Майка ми почина, а баща ми се интересува от мен, колкото винаги се е интересувал. Тоест изобщо не му дреме. Сигурно си спомняте. Съжалявам, но предпочитам да не говорим за това.

— Добре, Сам.

Полицайката ги подкани да поговорят за Пел. Първо им даде подробности за убийството на Пембъртън и кражбата на документацията от фирмата й.

— Сигурни ли сте, че той го е извършил? — попита Линда.

— Да. Отпечатъците са негови.

Тя затвори очи и зашепна молитва. Ребека се намръщи гневно.

Трите жени не бяха чували името Пембъртън, нито пък за фирмата на Брок. Не си спомняха случаи, при които Пел може да е използвал такива услуги.

— Тогава не живеехме много нашироко — отбеляза Ребека.

Данс попита Саманта за съучастничката на Пел, но също като другите и тя нямаше представа коя може да е тази жена.

Не си спомняше и нищо за Чарлс Пикъринг в Рединг. Катрин им разказа за имейла от Ричард Пел и ги попита дали някога са влизали във връзка с него.

— Кой? — попита Ребека.

Полицайката обясни.

— По-голям брат? — прекъсна я Линда. — Не, Скоти беше по-малък. И е починал година, преди да срещна Даниел.

— Брат ли е имал? — изненада се Ребека. — Каза ми, че е единствено дете.

Данс им разказа за престъпленията, които Пел извършил с балдъзата на брат си.

Линда поклати глава:

— Не, не. Не може да бъде. Брат му се е казвал Скот и е бил умствено изостанал. Това е една от причините да се разбираме толкова добре. Братовчед ми има церебрална парализа.

— На мен пък ми каза, че е единствено дете. Като мен. — Ребека се изсмя. — Лъгал е, за да спечели симпатията ни. На теб какво ти каза, Сам?

Тя отговори неохотно:

— Ричард е по-голям. С Даниел не са се разбирали. Ричард го тормозел. Майка им постоянно била пияна и никога не чистела, затова бащата карал момчетата да се занимават с това. Ричард обаче принуждавал Даниел да върши всичко. Ако откажел, го биел.

— Казал ти е истината? — дръпнато попита Линда.

— Е, само спомена.

— Едно на нула за Мишлето — изсмя се Ребека.

— Каза ми, че не иска никой друг от Семейството да узнае за брат му — измърмори Линда. — Само на мен имал доверие.

— Аз пък не трябваше да казвам на никого, че е единствено дете — вметна Ребека.

Саманта изглеждаше смутена:

— Всички понякога лъжем. Сигурна съм, че случката с балдъзата, за която е писал брат му, е измислица или не е било толкова сериозно. Използвал го е само като повод да скъса с Даниел.

Ребека очевидно не беше убедени в това.

Данс предположи, че Пел е смятал Линда и Ребека за по-опасни от Саманта. Линда е била като майка в Семейството и е имала някакъв авторитет. Ребека очевидно бе пряма и своеволна. Саманта обаче… контролирал я е по-лесно и е знаел, че може да й довери истината — или поне част.

Радваше се, че третата жена дойде да им помогне. Забеляза, че Саманта гледа кафеника.

— Искате ли кафе?

— Малко съм уморена. Напоследък не можех да спя.

— Добре дошла в клуба — обади се Ребека.

Саманта се понадигна, но Катрин й даде знак да не става.

— Мляко, захар?

— О, не се притеснявайте. Моля ви.

Полицайката забеляза, че другите две жени се спогледаха и леко се усмихнаха при тази скромност на другарката им.

Мишлето…

— Благодаря. С мляко.

Данс продължи:

— Линда спомена, че Пел може би е искал да се преместите на по-безлюдно място, на „планински връх“. Имате ли представа какво може да е имал предвид?

— Ами, Даниел на няколко пъти ми е казвал, че иска да се махне от града. Да се премести с цялото Семейство. Много било важно да няма други хора. Не обичаше съседите, не обичаше властта. Искаше да има място за повече хора. Искаше Семейството да се разрасне.

— Наистина ли? — изненада се Ребека.

Линда не коментира.

— Споменавал ли е някога Юта?

— Не.

— Какво може да е имал предвид?

— Не ми е казвал. Обаче говореше така, сякаш сериозно обмисля идеята.

Данс си спомни, че може би е използвал лодка, за да избяга от местопрестъплението след убийството на Пембъртън.

— Споменавал ли е за остров?

Саманта се засмя:

— Остров ли? Изключено.

— Защо?

— Страхуваше се от водата. Не искаше да се качва на никакъв плавателен съд.

Линда примигна удивено:

— Това не го знаех.

За Ребека също беше ново. Тя се усмихна мрачно:

— Разбира се, че няма да знаем. Той споделяше страховете си само с Мишлето.

— Даниел казваше, че океанът е чужд свят. Хората нямали място там. Човек не трябвало да ходи на място, където няма власт. Същото важи и за летенето. Нямаше доверие на пилоти и самолети.

— Мислехме, че е избягал от мястото на днешното убийство с лодка.

— Невъзможно.

— Сигурна ли сте?

— Абсолютно.

Полицайката се извини за момент. Обади се на Рей Каранео и му нареди да прекрати проверката за крадени лодки. Все пак предположението на О’Нийл се оказа грешно, а Келъг беше прав.

— Помислете сега какъв мотив може да има, за да остане тук. Дали е заради пари?

Спомена думите на Ребека за големия удар — вероятно грабеж.

— Хрумна ми, че може да стои още в района, защото е скрил пари или нещо ценно някъде. Или има нещо недовършено. Нещо свързано с убийството на Кройтън.

— Пари ли? — Саманта поклати глава. — Не, едва ли.

— Сигурна съм, че така каза — настоя Ребека.

— О, не, не твърдя, че не го е казал — бързо добави Мишлето. — Просто може би не е използвал думата „голям“ в смисъла, който ние влагаме. Не обичаше да извършва престъпления, които твърде много се набиват на очи. Крадяхме от къщи…

— Не много често — намеси се Линда.

Ребека въздъхна:

— Ех… Всъщност доста често го правехме, Линда. Пък и вие доста бяхте поработили, преди да дойда.

— Преувеличавате.

Саманта не подкрепи нито едната, нито другата. Изглеждаше, че се чувства неловко, сякаш се опасяваше, че ще поискат тя да разреши спора им.

— Казваше, че ако направим нещо прекалено незаконно, пресата ще се захване с нас и тогава полицията ще ни погне. Трябвало да стоим далеч от банки и финансови служби. Имало прекалено силна охрана, твърде рисковано било. — Тя сви рамене. — Както и да е, всички тези кражби… целта не бяха парите.

— Така ли? — попита Данс.

— Да. Можехме да печелим толкова и с почтен труд. Не това целеше Даниел. Той обичаше да кара хората да вършат неща, които не искат да правят. Това го възбуждаше.

— Така звучи, сякаш само това сме правили — не се съгласи Линда.

— Не исках да кажа това…

— Не сме били бандити.

Ребека се намеси:

— Според мен целта му бяха точно парите.

Саманта се усмихна неуверено:

— Е, аз съм останала с чувството, че повече му харесва да манипулира хората. Нямаше нужда от много пари. Не ги искаше.

— Трябвало е с нещо да купи планинския връх — изтъкна Ребека.

— Може и така да е. Може би греша.

Данс видя в това важен ключ към мисленето на Пел, затова ги помоли да разкажат за престъпленията, като се надяваше, че това ще събуди определени спомени.

— Даниел беше майстор — започна Саманта. — Макар да съзнавах, че вършим нередни неща, нямаше как да не му се възхищавам. Винаги знаеше най-добрите места за кражби от хора на улицата или от домовете. Знаеше как действат охранителните системи в магазините, къде се слагат електронни чипове и къде — не, кои продавачи приемат върната стока, без да искат касова бележка.

— Всички го описват като изпечен престъпник — възрази Линда. — Но за него това бе само игра. Караше ни да се дегизираме. Помните ли? Перуки, различни дрехи, очила. Всичко беше безобидно забавление.

Ребека и Саманта разказаха повече за кражбите, които са извършвали. Дребни престъпления, с които си изкарвали по неколкостотин долара седмично. Данс беше склонна да повярва в теорията на Саманта, че целта му е била повече да упражнява власт, отколкото да събира пари.

— Какво ще кажете за връзката с Чарлс Менсън?

— А, да — измърмори Саманта. — Нямаше никаква връзка с Менсън.

Полицайката се изненада:

— Ама в пресата много се шумеше за това.

— Нали ги знаете журналистите.

Саманта както винаги се боеше да отрече категорично, но за това бе сигурна.

— Даниел беше прочел всички онези книги и си водеше бележки, но казваше, че Менсън е пример за това, какво не трябва да се прави.

Линда поклати глава:

— Не, не. Той наистина колекционираше онези книги и статии за него.

Данс си спомни, че тя е получила по-тежка присъда, защото в нощта на убийството на Кройтън е унищожила уличаващи доказателства, свързани с Менсън. Сега като че ли се тревожеше, че героичната й постъпка може да е била напразно.

— Единственото общо беше, че живееше с няколко жени и ни караше да вършим престъпления — продължи Саманта. — Менсън не е можел да се владее. Твърдял, че е Исус, татуирал си свастика на челото, мислел си, че има свръхестествени способности, приказвал глупости за политика и расизъм. Бил е типичен пример за човек, който не може да контролира емоциите си. Като татуировките, обиците по тялото и странните прически. Те дават информация за теб. А информацията е контрол. Не, според Даниел Менсън е бил неудачник. Неговите герои бяха Хитлер…

— Хитлер ли? — изненада се Катрин.

— Да. Не го одобряваше само заради „еврейската работа“. Това било слабост. Казваше, че ако Хитлер бе преодолял това и беше заживял в мир с евреите, дори да ги включи във властта, щеше да стане най-могъщия човек в историята. Той обаче не бил способен да се владее и затова заслужавал да загуби войната. Възхищаваше се и на Распутин.

— На руския монах ли?

— Да. Той се издигнал в двора на Николай и Александра. Пел харесваше как Распутин използвал секса, за да контролира хората.

При това Ребека се изсмя, а Линда се изчерви.

— Харесваше и Звенгали.

— Книгата на Трилби? — попита Данс.

— О, знаете ли за нея? Той обожаваше този роман. Линда го е чела десетина пъти.

— И честно казано — намеси се Ребека, — беше доста слаб. В онзи стар стил. Тъпа мелодрама.

Полицайката погледна в бележника си и прочете думите, които Пел е търсил в Интернет от затвора.

— „Нимю“ ли? — повтори Саманта. — Не. Но навремето е имал приятелка на име Алисън.

— Какво? — подскочи Линда.

— Запознали се, когато бил в Сан Франциско. Преди да срещне нас. Била в една група, подобно на Семейството.

— Какво говориш?

Саманта кимна. Смутено погледна Линда и продължи:

— Само че не било негова група. Той просто обикалял, срещнал Алисън и се запознал с някои хора от онази секта, или каквото друго е било. Даниел не бил член — той не приемаше заповеди от никого — но идеята му харесала и останал при тях. Научил много за това, как да контролира хората. Те обаче станали подозрителни, защото не се включвал. Затова с Алисън напуснали. Пропътували щата на автостоп. После бил арестуван и тя се върнала в Сан Франциско. Опитваше се да я намери дори след като вече бяхме заедно. Затова понякога пътуваше до Сан Франциско. Не мога да разбера защо я търси сега.

— Какво беше фамилното й име?

— Не знам.

Катрин заразмишлява на глас, дали Пел не търси Алисън или човек на име Нимю, за да си отмъсти.

— Все пак доста е рискувал да влиза в Интернет от затвора.

— О — отговори Саманта, — Даниел не обичаше отмъщенията.

— Не знам, Сам — намеси се Ребека. — Какво ще кажеш за онзи рокер? Оня негодник на улицата. Даниел за малко не го убил.

Данс си спомни, че Негъл й беше казал за един съсед в Сийсайд, когото Пел нападнал.

— Първо на първо — сопна се Линда, — това не го е направил Даниел. Бил е друг.

— Напротив, пребил го е почти до смърт.

— Но нали полицаите са го пуснали?

Това бе най-убедителното доказателство за невинност според Линда, помисли си Катрин.

— Само защото човекът не се осмелил да подаде жалба — уточни Ребека.

Саманта сви рамене, като отбягваше да гледа другите в очите:

— И аз мисля така. Даниел го е пребил.

Линда не изглеждаше убедена.

— Само че не е било за отмъщение — продължи Саманта. — Рокерът е бил един вид мафиотски бос в квартала. Опитал се да изнудва Даниел за пари, като заплашил, че ще отиде в полицията и ще го обвини за нещо, което не бил извършил. Даниел отишъл при него и пробвал със своите игрички. Рокерът му се изсмял и му казал, че иска парите. Докато се усети, го товарели на линейката със счупени китки и глезени. Само че не било за отмъщение. Било, защото не се поддавал на манипулациите на Даниел. Ако не се поддаваш, той не може да те контролира и в теб започва да вижда заплаха. Постоянно повтаряше: „Заплахите трябва да се премахват.“

— Контрол — обобщи Данс. — Това е думата, която най-добре описва Даниел Пел, нали?

С това и трите бивши членки на Семейството се съгласиха.

34.

Полицаят от монтерейското шерифство зорко следеше района от патрулната кола — двора и сградата, дърветата, градините, пътя.

Охраняването на обекти беше най-скучната работата в полицейската професия. На второ място идваше следенето на заподозрени, но тогава поне можеше да се успокояваш, че наблюдаваният е престъпник. Имаше шанс да се стигне до използване на оръжие. Това все пак беше някаква работа.

Охраната на свидетели и жертви на престъпления обаче — особено ако лошите не знаеха къде се намират — беше пълна скръб.

Най-голямата опасност бе да ти се схване задникът и да ти отекат краката, а трябваше много внимателно да балансираш количеството на кафето и ходенията до тоалетна, защото…

„Ох, мамка му“ — измърмори полицаят. Съжали, че си помисли това последното. Сега си даде сметка, че му се пикае.

Дали да рискува да отиде в храстите? Идеята не беше добра, като се имаше предвид колко баровско беше мястото. Трябваше да помоли да го пуснат вътре. Преди това обаче щеше да обиколи набързо, за да се увери, че всичко е спокойно. После щеше да почука.

Слезе от колата и закрачи по пътя, като оглеждаше дърветата и храстите. Нищо подозрително. Всичко изглеждаше нормално за такъв квартал: една лимузина мина бавно по улицата, шофьорът дори носеше от онези шапки, които показват по филмите. Отсреща някаква жена бе накарала градинаря да подреди цветя под пощенската й кутия, преди да ги посади; горкият човек се чудеше как да й угоди.

Жената видя полицая и му кимна.

Той също й кимна, за момент си представи как тя се приближава и му казва колко обича мъже с униформа. Беше чувал истории как колегите му спирали жени за превишена скорост и те предлагали да си „платят глобата“ в близката горичка или в патрулната кола (в някои варианти дори на задната седалка на мотоциклет „Харли Дейвидсън“). Но това винаги бяха разкази от трета ръка. Не се беше случвало на никого от приятелите му. Опасяваше се също, че ако някоя — дори тази зажадняла за секс домакиня — поиска да използва услугите му, той дори няма да успее да го вдигне.

Това отново му напомни за онази част от тялото му, намираща се под кръста, и колко отчаяно се нуждае да се облекчи.

В този момент забеляза, че жената му маха. Той спря.

— Всичко наред ли е, полицай?

— Да, госпожо — отговори той.

— Заради онази кола ли сте тук?

— Каква кола?

Тя посочи:

— Ето там. Видях я да спира преди десетина минути. Не знам защо шофьорът реши да я пъхне между дърветата. Стори ми се странно. Да знаете, преди известно време наоколо станаха няколко грабежа.

Разтревожен, полицаят се приближи и погледна накъдето му сочеше тя. През храстите видя проблясък от метал и стъкло. Единствената причина, поради която някой би оставил колата си толкова далече от улицата, бе, за да я скрие.

„Пел“ — помисли си полицаят.

Посегна към пистолета си и направи една крачка към улицата.

„Псссс.“

Обърна се към източника на този странен шум точно когато лопатата на градинаря се стовари върху рамото и врата му.

Полицаят изохка и падна на колене. Причерня му, пред очите му се появиха жълти петна.

— Ох, не! — изстена.

Вместо отговор лопатата отново го удари, този път по-премерено.

* * *

Облечен с изцапаната с пръст градинарска униформа, Даниел Пел завлече полицая в храстите, където не можеха да го видят от улицата. Човекът не беше мъртъв, само пребит и безпомощен.

Пел бързо го съблече и си сложи униформата му, като нави крачолите на твърде дългите панталони. Запуши устата на полицая с тиксо и му сложи собствените му белезници. Прибра пистолета и резервния му пълнител в джоба си, сложи глока в кобура си; познаваше това оръжие и често се упражняваше да го вади и да дърпа спусъка.

Погледна назад. Джени тъкмо събираше цветята от моравата около пощенската кутия на съседите и ги пъхаше в найлонов плик. Добре бе изиграла ролята си на претенциозна домакиня. Сполучливо разсея полицая и дори не мигна, когато той го удари с лопатата.

Урокът с „убийството“ на Сюзан Пембъртън имаше ефект; тя вече свикваше с тъмната си страна. Все пак трябваше да внимава. Убийството на полицай щеше да прелее чашата. При все това тя се справяше отлично; Пел беше възхитен. Нищо не го радваше повече от това да променя някого по свой образ и подобие.

— Докарай колата, красавице.

Подаде й градинарските дрехи. Джени се усмихна лъчезарно:

— Всичко е готово.

Изтича по улицата, като носеше дрехите, лопатата и плика с цветята. Спря за момент, обърна се и прошепна: „Обичам те.“

Пел постоя, за да се полюбува на решителността й.

После се обърна и бавно тръгна по алеята към дома на един човек, който бе извършил непростим грях спрямо него — бившият прокурор Джеймс Рейнолдс.

* * *

Даниел Пел надникна през пролуката между пердетата на един от предните прозорци. Видя Рейнолдс да разговаря по безжичен телефон, като крачеше от една стая в друга с бутилка вино в ръката. Някаква жена — вероятно съпругата му — тъкмо влизаше в кухнята. Смееше се.

Пел си беше мислил, че в наши дни е лесно да намериш когото и да било — с тези компютри, Интернет. Откри полезна информация за Катрин Данс, но Джеймс Рейнолдс беше невидим. Телефонът и адресът му не бяха в нито един указател, нито в архива на адвокатската колегия.

Предполагаше, че ще го открие в архивите на съда, но не можеше да се върне в сградата, от която бе избягал преди два дни. Освен това нямаше много време. Трябваше да си свърши работата в Монтерей и да се маха.

Изведнъж обаче му хрумна нещо и той отвори архивите на местните вестници в Интернет. Намери обява за сватбата на дъщерята на прокурора. Обади се в ресторанта, където се беше провела церемонията — „Дел Монте Спа анд Ризорт“ — и узна името на фирмата, организираща празненството — „Брок Къмпани“. С едно кафе и малко сълзотворен спрей измъкна от Сюзан Пембъртън документацията, в която се съдържаха данните на човека, поръчал тържеството — Джеймс Рейнолдс.

Ето как се озова тук.

Вътре настъпи някакво раздвижване.

В къщата имаше още някой — младеж около трийсетте. Може би синът на Рейнолдс — братът на булката. Разбира се, Пел щеше да убие всеки, когото намери в къщата. Не го интересуваше кой е вътре, просто не можеше да остави никого жив. Колкото повече убийства, толкова по-удобно за него и Джени да се измъкнат. Щеше да ги заплаши с пистолета и да ги събере в някоя малка стая — банята или килера — после щеше да използва ножа, така че никой да не чуе изстрели. При малко късмет труповете нямаше да бъдат открити, преди да свърши другата си мисия на Полуострова.

Прокурорът затвори телефона и понечи да се обърне. Пел се отдръпна от прозореца, провери пистолета си и натисна звънеца. Отвътре се чуха стъпки, шум. Нещо засенчи шпионката. Пел стоеше на открито, за да видят униформата му.

— Да? Кой е?

— Господин Рейнолдс, аз съм полицай Рамос.

— Кой?

— Полицаят, който ви охранява. Трябва да ви кажа нещо.

— Една секунда. Да махна нещо от печката.

Пел стисна пистолета си. Почувства, че съвсем скоро една голяма нужда ще бъде облекчена. Изведнъж започна да се възбужда. Нямаше търпение с Джени да се върнат в „Сий Вю“. Може би нямаше да изтрае до мотела. Можеха да го направят на задната седалка. Отдръпна се в сянката на едно голямо чепато дърво до вратата; усещането за тежкия пистолет в ръката му доставяше удоволствие. Мина една минута. Още една. Той почука на вратата.

— Господин Рейнолдс?

— Пел, не мърдай! — изкрещя някой зад него. — Хвърли оръжието! — Гласът беше на прокурора. — Въоръжен съм!

Не! Какво ставаше? Той потрепери от гняв. Започна да му се повдига от уплаха и ярост.

— Слушай, Пел. Само да помръднеш, ще те застрелям. Хвани пистолета с лявата си ръка за дулото и го пусни на земята. Веднага!

— Какво? Господине, какво говорите?

Не, не! Всичко бе планирано толкова безупречно! Гневът го задушаваше. Хвърли поглед назад. Рейнолдс стоеше зад него с голям револвер в двете ръце. Знаеше какво прави и, изглежда, не се колебаеше.

— Чакайте, чакайте, прокурор Рейнолдс. Казвам се Ектор Рамос. Аз съм полицаят…

Петлето на револвера изщрака.

— Добре! Не знам какво ви прихваща. Но добре. Бога ми!

Пел хвана пистолета за дулото с лявата си ръка и клекна, за да го остави на земята.

В следващия момент със свирене на гуми черната тойота изскочи на алеята, закова се пред вратата и наду клаксона.

Пел се хвърли по корем на земята, грабна пистолета и започна да стреля по посока на Рейнолдс. Прокурорът приклекна и стреля няколко пъти, но не успя да го улучи. Пел чу свирене на сирени в далечината. Разкъсван между инстинкта за самосъхранение и животинската нужда да убие този човек, той се подвоуми за секунда. Страхът за собствения живот обаче надделя. Хукна към Джени, която му отвори дясната врата.

Той скочи вътре и колата потегли с бясна скорост. Стреля към къщата, докато изпразни пълнителя, като се надяваше поне един от куршумите да е смъртоносен.

35.

Данс, Келъг и Джеймс Рейнолдс стояха на моравата пред дома на прокурора в безупречно аранжирания двор, осветен от мигащи разноцветни светлини.

Прокурорът сподели, че първата му грижа била някой да не е пострадал от неговите изстрели или куршумите на Пел. Бе стрелял от уплаха (все още трепереше) и още преди убиецът да избяга, се разтревожил да не е ранил случайно някой съсед. Изтичал на улицата, за да види номера на автомобила, но той вече се бил изгубил, затова обиколил съседните къщи. Нямало пострадали. Полицаят, когото бяха намерили в храстите до къщата, щеше да се размине със синини и ожулвания.

Когато „полицай Рамос“ позвъни на вратата, Рейнолдс току-що беше разговарял по телефона с Катрин Данс, която го предупреди, че Пел, дегизиран като мексиканец, знае адреса му и планира да го убие. Прокурорът веднага извади револвера и изпрати съпругата и сина си в мазето, откъдето да се обадят в полицията. След това излезе през задната врата и се промъкна зад убиеца.

Само намесата на съучастничката спаси Пел. Прокурорът влезе в къщата да провери как са жена му и синът му, след което пак се върна вън.

— Пел да рискува толкова много за отмъщение? Не мога да го проумея.

— Не, Джеймс, не е за отмъщение.

Без да споменава името й (репортерите вече започваха да се събират), Данс сподели мнението на Саманта Маккой за психологията на Пел и разказа за случката с рокера в Сийсайд.

— Вие сте се държали по подобен начин в съда. Опитал се е да ви повлияе, сам ми го казахте. Вие просто сте му се изсмели. Не е можел да ви контролира. Нещо по-лошо, вие сте упражнили контрол над него — представили сте го като имитатор на Менсън, подражател. Използвали сте го като марионетка. Той не е могъл да допусне такова нещо. Сметнал ви е за твърде опасен.

— Не е ли било за отмъщение?

— Не, свързано е с плановете му за бъдещето — обясни Данс. — Знаел е, че няма как да ви сплаши и че имате някои идеи и информация за него, може би дори нещо записано. Знаел е, че няма да се успокоите, докато не го видите зад решетките. Въпреки че сте пенсионер.

Тя си спомни решителното изражение на прокурора при предишното й посещение.

„Всичко, което е по силите ми…“

— Знаел е, че няма да се поколебаете да ни помогнете. Това ви прави опасен. А както той обича да казва, заплахите трябва да се премахват.

— Какво имате предвид „планове за бъдещето“? Какво е намислил?

— Това е големият въпрос. Още не знаем.

— Как все пак успяхте да се обадите две минути, преди той да се появи?

Катрин сви рамене:

— Досетих се покрай Сюзан Пембъртън.

— Жертвата от вчера?

— Работила е при Ив Брок.

Очите му проблеснаха:

— Жената, чиято фирма организира сватбата на Джулия? Открил ме е чрез нея, така ли? Блестящо хрумване.

— Отначало си помислих, че Пел е откраднал документите от офиса на Сюзан, за да унищожи улики. Или да потърси информация за предстоящо събитие. Чудех се защо я е убил. Все си представях обзавеждането в кабинета й, снимките на стените. Някои бяха от изяви на местни политици, други — от сватби. Спомних си снимките от сватбата на дъщеря ви, които бях видяла в хола ви. Така се досетих за връзката. Обадих се на Ив Брок и тя потвърди, че сте били сред клиентите й.

— Как се досетихте, че ще се дегизира като латиноамериканец?

Данс обясни, че часове преди убийството й Сюзан е била видяна в компанията на строен латиноамериканец. Линда й бе разказала за дегизировките, които използвал Пел.

— Това за латиноамериканеца изглеждаше малко нереално, но се оказа, че не е.

Тя кимна към дупките от куршуми в стената на къщата.

Ти Джей и Рей Каранео се върнаха след обиколка на квартала. Докладваха, че никой не е видял новата кола на престъпника.

Майкъл О’Нийл също дойде. Беше наблюдавал огледа на улицата и предния двор на прокурора.

Той кимна любезно на Келъг, сякаш скорошният им спор отдавна е забравен. Съобщи, че криминалистите не са открили нищо съществено. Бяха намерили гилза от деветмилиметров глок, безполезни следи от гуми (бяха толкова изтъркани, че нямаше как да установят марката) и около „милион микроулики, които няма да помогнат с нищо“. Последното бе изречено с раздразнение от О’Нийл.

Добави, че полицаят дал само повърхностно описание на момичето и нападателя си — нищо, което да им послужи.

Рейнолдс се обади на дъщеря си, защото Пел знаеше имената на нея и съпруга й, и я посъветва да напуснат града, докато убиецът бъде заловен. Съпругата и малкият син на прокурора щяха да отидат с тях, но самият той не пожела да замине. Щеше да отседне в хотел под полицейска охрана и да прегледа архива от случая „Кройтън“, който скоро трябваше да получи от съда. Беше твърдо решен да помогне за залавянето на Пел.

Повечето полицаи си тръгнаха (двама останаха да охраняват Рейнолдс и семейството му, а други двама да държат репортерите далеч от къщата) и скоро Келъг, О’Нийл и Данс останаха сами на ухаещата на окосена трева морава.

— Ще се връщам в Пойнт Лобос — каза Катрин. После добави, като се обърна към агента: — Искаш ли да те закарам в централното управление, за да вземеш колата си?

— Ще дойде с теб в хотела, ако може.

— Разбира се.

— По-късно ще взема колата.

— Ами ти, Майкъл? Искаш ли да дойдеш?

Детективът още беше разстроен от смъртта на Милар. Той погледна Келъг и Данс, застанали един до друг като семейна двойка, изпращаща гостите си след вечерно събиране в дома им.

— Не, ще пропусна. Трябва да дам изявление за пресата, после ще се отбия у родителите на Хуан. — Издиша шумно и от устата му се вдигна пара. — Беше тежък ден.

* * *

Мортън Негъл бе изтощен.

Пък и беше изпил цяла бутилка мерло от Вайехо Спрингс. Нямаше как да се прибере тази вечер през задръстванията в окръг Контра Коста и не по-малко натоварените улици на Сан Хосе. Затова намери хубав мотел недалеч от лозята, из които цял ден обикаля, и си взе стая. Изми лицето и ръцете си, поръча си сандвич в стаята и отвори виното.

Докато чакаше храната, телефонира на жена си. После се обади на Катрин Данс.

Тя му каза, че Пел се опитал да убие прокурора от делото за убийството на Кройтън.

— Рейнолдс ли? Не!

— Няма пострадали — успокои го полицайката. — Но той пак се измъкна.

— Мислиш ли, че това е била причината да остане в района?

Данс отговори, че според нея не е това. Смяташе, че убийството на Рейнолдс е било само прелюдия към истинския план на Пел, защото той се е страхувал от прокурора. Все още не знаеха каква е основната му цел. Полицайката му се стори уморена и обезкуражена.

Явно и неговият глас издаваше същото.

— Мортън, добре ли си?

— Само се чудя какво главоболие ще ме мъчи утре.

Камериерката почука. Негъл пожела лека нощ на Данс и затвори.

Изяде сандвича без апетит и започна да прехвърля каналите на телевизора, без да обръща внимание на това, което показваха.

Изтегна се на леглото и събу обувките си. Докато отпиваше вино от пластмасовата чашка, се замисли за цветната снимка на Даниел Пел в списание „Тайм“ отпреди няколко години. Убиецът бе извърнал главата си настрани, но неестествено сините му очи бяха втренчени в камерата. Сякаш те следяха, където и да отидеш, и чувството, че вижда в дълбините на душата ти, оставаше дори след като затвориш списанието.

Негъл се ядосваше, че не успя да склони лелята на Тириса Кройтън да съдейства на полицията. Пътуването му дотук се оказа напразно.

Каза си, че все пак е останал верен на журналистическата си етика и е защитил източника си на информация и момичето. Бе опитал всичко, за да убеди лелята, но въпреки неуспеха не премина моралните ограничения и не издаде на Катрин Данс адреса и новото име на момичето.

Не, даде си сметка, бе направил всичко, както трябваше.

Налегна го дрямка и той се почувства по-добре. Утре щеше да се прибере вкъщи при съпругата и децата си. Щеше да вложи всичко от себе си в книгата. Беше се свързал с Ребека Шефилд, а от нея щеше да научи много — беше си водила много записки за живота в Семейството и бе готова да ги сподели с него. Бе сигурен, че ще убеди и Линда Уитфийлд да му даде интервю. Около Даниел Пел не липсваха жертви, за които можеше да пише. Все пак може би не трябваше да озаглави книгата „Спящата кукла“.

„Семейството“ също звучеше добре. Не… прекалено мафиотско, прекалено евтино. По дяволите, все нещо щеше да измисли. Винаги имаше добри хрумвания.

Накрая, пиян и повече или по-малко доволен от себе си, Мортън Негъл заспа.

36.

Седяха пред телевизора и гледаха новините като три сестри.

В известен смисъл те бяха сестри, размишляваше Саманта Маккой.

— Можете ли да повярвате?! — гневно попита Ребека.

Линда удивено поклати глава.

Даниел Пел беше нападнал Джеймс Рейнолдс, прокурорът, който бе водил обвинението срещу него.

Сам много се разстрои от новината. Добре си спомняше Рейнолдс. Строг, но разумен, той бе приел условията, които адвокатите й нарекоха „справедливо споразумение“. Всъщност Сам го смяташе за твърде снизходително. Нямаше доказателства, че трите имат участие в убийствата на семейство Кройтън — Сам, както всички останали, бе потресена и ужасена от новината. Въпреки това Семейството беше извършило доста дребни престъпления и ако искаше, прокурорът можеше да им потърси отговорност и за това и вероятно щеше да им издейства по-тежки присъди.

Той обаче прояви съчувствие за преживяното от тях — осъзна, че са били манипулирани от Даниел Пел. Нарече състоянието им „стокхолмски синдром“ и по-късно Сам направи справка какво означава. Това бе емоционална привързаност, която жертвите на отвличане развиват към похитителите си. Сам с благодарност прие милосърдието на Рейнолдс, но не смяташе да се успокоява с психологически оправдания. Досега нямаше ден, в който да не съжалява за кражбите и за това, че е оставила Пел да я оплете в мрежата си. Тя не беше отвлечена, бе живяла доброволно в Семейството.

По телевизията показаха рисунка на Пел с по-тъмна кожа, черна коса, очила, почти като латиноамериканец. Дегизировка.

— Странна работа — измърмори Ребека.

Почукване на вратата ги стресна. Катрин Данс извика, че е тя. Линда стана да й отвори.

Саманта я харесваше — усмихнатата полицайка, която държеше мини компютърчето си като пистолет и имаше обувки с маргаритки, нарисувани на каишките. И тя искаше такива. Сам рядко се глезеше. Понякога гледаше витрините и си мислеше: „Сладки са, ще си ги купя“. Но после съвестта започваше да я гризе и си казваше: „Не, не го заслужавам.“

Уинстън Келъг също беше засмян, но не като Данс. Усмивката му бе като полицейска значка, нещо, с което трябва да се легитимира, казвайки: „Аз не съм такъв, за какъвто ме мислите. Може да съм федерален агент, но и аз съм човек.“ Бе симпатичен. Не беше голям красавец, поне не според общоприетото виждане. Имаше двойна брадичка и бе леко закръглен. Поведението, гласът и погледът му обаче го правеха да изглежда секси.

Данс погледна телевизора.

— Научихте ли новината?

— Страшно се радвам, че човекът е добре — отговори Линда. — И близките му ли са били там?

— Всички са добре.

— По новините казаха, че имало пострадал полицай.

— Нищо сериозно — успокои я Келъг.

Разказа как Пел и съучастничката му са планирали убийството на прокурора, как са убили Сюзан Пембъртън, за да намерят адреса му.

Сам си спомни нещо, което я бе удивило преди години — маниакалният, неуморим ум на Даниел Пел.

— Искам да ви благодаря — каза Данс. — Информацията, която ми дадохте, спаси живота на прокурора.

— Ние ли? — изненада се Линда.

— Да.

Полицайката обясни как наблюденията, които бяха споделили с нея — най-вече за реакцията на Пел, когато някой му се присмее, и за дегизировките — са й помогнали да предвиди плановете му.

Ребека поклати глава:

— Обаче, доколкото забелязах, пак ви се измъкна.

Сам се смути от жлъчната забележка на приятелката си. Удивляваше се с каква лекота някои хора критикуват или обиждат, дори без определена цел.

— Така е — призна Данс, като гледаше по-високата жена в очите. — Не стигнахме навреме.

— Според новините Рейнолдс се е опитал сам да го залови.

— Така е — потвърди Келъг.

— Значи може би това е причината Пел да се измъкне.

Данс спокойно гледаше Ребека в очите. Сам й завидя за тази способност. Съпругът й често казваше: „Хей, какво има? Погледни ме.“ Изглеждаше, че осемгодишният й син бе единственият човек на света, когото можеше да погледна в очите. Полицайката отговори на коментара на Ребека:

— Възможно е, но Пел е бил пред входната му врата с пистолет в ръка. Той не е имал друг изход.

Ребека сви рамене:

— Въпреки това той е само един, а вие сте толкова много.

— Стига и ти — намеси се Линда. — Не виждаш ли, че се стараят? Пък и познаваш Даниел. Предвижда всичко, не е толкова лесно да го надхитриш.

Агентът от ФБР се намеси:

— Не, Ребека е права. Трябва да се постараем повече. Той ни разиграва. Но обещавам, че ще го заловим.

Келъг хвърли поглед на Данс и Саманта си помисли: „По дяволите, той си пада по нея.“ Изразът беше от една от стотиците стари книги, която бе чела като момиче. „Ами полицайката? Хъм, може би.“ Сам не можеше да каже. Реши обаче да не си губи времето, като разсъждава за чувствата на двама души, които познаваше едва от вчера. Те бяха част от света, от който искаше да избяга колкото се може по-скоро.

Ребека смекчи тона:

— Е, щом последния път почти успяхме да го хванем, следващия може би ще ви помогнем да стигнете пет минути по-рано.

Катрин кимна:

— Благодарна съм ви за това. За всичко. Наистина сме ви много благодарни. Сега, има две неща. За да се почувствате по-сигурни, сложихме още един полицай отвън. Няма причина да очакваме, че Пел знае за вас, но реших, че няма да навреди.

— Нямам нищо против — отговори Ребека.

Полицайката погледна часовника си. Беше 23.15.

— Предлагам да приключваме за днес. Ако обаче се сетите нещо важно за Пел и искате да поговорим, мога да дойда за двайсет минути. Иначе ще се видим утре сутринта. Сигурно сте уморени.

— Да, така се получава при срещите със стари познати — отбеляза Саманта.

* * *

Джени спря зад мотела „Сий Вю“ и изключи двигателя. Даниел Пел остана на седалката. Чувстваше се като смазан и всичко му изглеждаше свръхестествено — светлите ореоли около лампите в мъглата, ленивият плисък на вълните на плажа на Асиломар.

Като паралелен свят от някой извратен филм, каквито затворниците в „Капитола“ гледаха и после коментираха с месеци.

И всичко това заради странната случка пред дома на прокурора.

— Добре ли си, мили?

Той не отговори.

— Не харесвам, когато си тъжен. — Джени постави ръка на бедрото му. — Съжалявам, че не се получи, както искаше.

Той се замисли за онзи момент преди осем години на процеса за убийството на Кройтън, когато бе обърнал сините си очи — сини като лед — към Джеймс Рейнолдс и се опита да го сплаши, да го разконцентрира. Но прокурорът просто му се изсмя. После се обърна към съдебните заседатели и им намигна.

Те също се разсмяха.

Всичките му усилия отидоха на вятъра. Магията се развали. Пел беше убеден, че с волята си може да си издейства оправдателна присъда, да накара съдебните заседатели да повярват, че Джими Нюберг е убиецът, а Пел — жертва, че е направил всичко за самозащита.

Рейнолдс се изсмя, сякаш Пел бе непослушно дете, което прави гримаси пред възрастните.

Нарече го „Сина на Менсън“…

„Победи ме!“

Това беше непростим грях. Не това, че водеше обвинението — не, много хора участваха в този процес. А това, че го победи психически. Управляваше го като марионетка, а после му се присмя.

Не след дълго председателят на съдебните заседатели прочете присъдата. Лелеяният му връх, свободата, независимостта, Семейството — всичко се стопи пред очите му. Изчезна. Животът му бе провален заради този присмех.

Сега Рейнолдс — не по-малко опасен от Катрин Данс — щеше да се скрие, сега щеше да е много по-трудно да го намери.

Пел потрепери от гняв.

— Добре ли си, мили? Изглеждаш разстроен. Искаш ли да ми кажеш?

Все още с чувството, че се намира в друго измерение, той разказа на Джени за Рейнолдс в съда и за заплахата, която представляваше — нещо, което никой друг не знаеше.

И интересно, тя не намери нищо странно в това.

— Ужасно! Майка ми правеше същото, присмиваше ми се пред чужди хора. И ме биеше. Но мисля, че присмехът беше по-лош. Много по-лош.

Съчувствието й дори го трогна.

— Хей, красавице… Днес се държа мъжки.

Тя показа юмруците си, сякаш на тях имаше татуирани букви: Д-Р-Ъ-Ж Т-В-Ъ-Р-Д-О.

— Гордея се с теб. Хайде, да влизаме.

Джени обаче не помръдна. Усмивката й помръкна.

— Мислех си за нещо.

— За какво?

— Как е разбрал?

— Кой?

— Онзи човек, Рейнолдс.

Тя го погледна сериозно.

— Предполагам, че ме е видял. Познал ме е.

— Не, съмнявам се. Стори ми се, че сирените се чуха, преди да почукаш на вратата му.

— Така ли?

— Така мисля.

Катрин… Яркозелени очи, розови нокти, ластикът, с който стягаше косата си, перла на пръста й и излъскана морска раковина на врата й. Продупчени уши, но без обици. Представяше си я, сякаш седеше пред него. Балонът започна да расте.

— Ами, сигурно е била онази полицайка. Тя е проблемът.

— Разкажи ми за нея — помоли Джени.

Пел я целуна и плъзна ръка по хилавия й гръб, пъхна пръсти под закопчалката на сутиена й, прокара ги надолу до ластика на бикините й, погали дантелата.

— Не тук. Хайде да влезем. Вътре ще ти разкажа.

37.

— Писна ми — заяви Линда Уитфийлд.

Кимна към телевизора, по който безспир въртяха новините за Пел.

Саманта се съгласи.

Линда отиде в кухнята, направи кафе и чай, после донесе чашите, мляко, захар и бисквити. Ребека взе кафето, но го остави на масата и продължи да пие вино.

— Много хубаво нещо каза на вечеря — отбеляза Сам.

Линда бе произнесла кратка молитва, явно импровизирана, но с чувство. Саманта не беше религиозна, но думите на приятелката й я трогнаха — бяха за успокоение на душите на хората, убити от Пел, и близките им, а също благодарност към Бог, че отново е събрал сестрите, и молитва за мирен изход от тази тежка ситуацията. Дори Ребека — желязната лейди сред трите — се разчувства.

Като малка Сам често си мечтаеше родителите й да я заведат на църква. Не беше важно в коя, просто много от приятелките й ходеха със семействата си и това й се струваше добър повод да бъде заедно с майка си и баща си. Цяло чудо беше, ако я заведяха до бакалията или отидеха с колата при летището да гледат самолетите и да хапват хотдог от сергията на паркинга, както съседчетата Ели и Тим Шуимър редовно правеха.

„Саманта, много искам да излезем заедно, но знаеш колко е важно това съвещание. Не става дума само за Уолнът Крийк. Това ще се отрази на целия окръг Контра Коста. Направи и ти една жертва. Светът не се върти около теб, мила…“

„Стига толкова“ — смъмри се Сам.

По време на вечерята разговаряха само за общи неща — за политика, за времето, какво мислят за Катрин Данс. Сега Ребека, която бе изпила доста вино, заразпитва Линда за живота й в затвора, интересуваше се какво я е накарало да стане религиозна. Другата жена обаче, също като Сам, вероятно усети, че във въпросите има нещо провокативно, и ги отклоняваше. Ребека беше най-независима от трите и най-пряма.

Все пак Линда разказа за ежедневието си. Грижела се за кварталния център към църквата (Сам предположи, че това е безплатна кухня за бедните) и помагала на брат си и снаха си да отглеждат приемните си деца. От разговора — а също от вехтите й дрехи — личеше, че среща финансови затруднения. Въпреки това на няколко пъти повтори, че води „богат“ живот в духовния смисъл.

— Изобщо ли не говориш с родителите си? — попита Сам.

— Не. Брат ми от време на време им се обажда. Аз обаче не.

Сам не можа да определи дали го изрече с пренебрежение или със съжаление. Спомни си, че бащата на Линда се опитал да се кандидатира за някакъв пост, но загубил, след като противникът му намекнал, че щом Лайман Уитфийлд не може да поддържа реда и законността в собственото си семейство, едва ли е подходящ за държавен служител.

Линда добави, че излиза с мъж от църквата.

— Добър човек — обясни. — Работи в „Мейсис“.

Не се впусна в подробности и Саманта се почуди дали наистина става дума за романтична връзка. Сигурно е доста трудно за мъж да взема любимата си от дома на брат й.

Ребека доста по-охотно разказа за живота си. „Женска инициатива“ работеше добре, имаше четирима служители на пълен работен ден, а тя живеела в апартамент с изглед към океана. Колкото до интимния си живот, разказа за настоящия си приятел, ландшафтен архитект, близо петнайсет години по-възрастен от нея, но хубав и доста добре финансово. Ребека винаги била искала да се омъжи, но когато говореше за бъдещето си с въпросния мъж, Сам се досети, че има доста пречки и че разводът с настоящата му съпруга не е решен (макар че документите вече били подадени). Ребека спомена и за други гаджета.

Сам й завидя. След затвора тя смени името си и се премести в Сан Франциско, като разчиташе на анонимността в големия град. Избягваше да общува много, защото се боеше да не изпусне нещо за истинската си самоличност или че някой ще я разпознае въпреки пластичните операции.

Накрая самотата й дотегна и тя започна да излиза. Третият й приятел, Рон Старки, беше електроинженер, завършил в Станфорд. Беше мил, срамежлив и малко неуверен — типичен мухльо. Не се интересуваше особено от миналото й — всъщност не се интересуваше почти от нищо друго освен от навигационна апаратура, ходене на кино и ресторанти, а в последно време — и от сина им.

Не беше от мъжете, които привличат жените, но Саманта реши, че е добър за нея.

Ожениха се след шест месеца и Питър се роди година по-късно. Сам беше доволна. Рон бе добър баща и надежден съпруг. Искаше й се само да го беше срещнала няколко години по-късно, когато ще е минало повече време от живота й в Семейството и затвора. Чувстваше, че срещата й с Даниел Пел е оставила огромна празнота в живота й, която никога нямаше да се запълни.

Линда и Ребека се опитаха да я накарат да разкаже за себе си, но тя не пожела. Не искаше никой, особено тези две жени, да знае за живота й като Сара Старки. Ако се разчуеше, Рон щеше да я напусне. Сигурна беше. Беше се отдръпнал за няколко месеца, след като тя през сълзи му „призна“ за мнимата измама. Ако узнаеше, че е била свързана с Даниел Пел и го е мамила от години, направо щеше да си тръгне и да вземе детето, сигурна бе в това.

Линда отново й подаде бисквити.

— Не, не — отклони предложението Саманта. — От месец не съм яла толкова много на вечеря.

Линда седна до нея и отхапа половин бисквита.

— О, Сам, преди да дойдеш, разказахме на Катрин за великденската вечеря. Последната, на която бяхме заедно. Спомняш ли си?

Беше прекрасен ден, Сам го помнеше. Седяха навън около грубата дървена маса, скована от Джими Нюберг. Храна, хубава музика от сложната стереосистема на Джими, от която навсякъде стърчаха жици. Бяха боядисали яйца и цялата къща миришеше на оцет. Сам бе направила своите сини. Като очите на Даниел.

Семейството нямаше да оцелее дълго след това; шест седмици по-късно Кройтън със съпругата, децата му и Джими щяха да са мъртви, а останалите — в затвора.

Онзи ден обаче беше хубав.

— Онази пуйка — спомни си Сам, като клатеше глава. — Беше я опушила, нали?

Линда кимна:

— Осем часа я готвих. В онази пушилня, която Даниел ми направи.

— Кое? — попита Ребека.

— Пушилнята отзад. Той я беше направил.

— Спомням си. Но не я направи той.

Линда се засмя:

— Напротив, той я направи. Казах му, че винаги съм искала да имам пушилня. Родителите ми имаха и опушваха в нея шунка, пилета и пуйки. Исках да им помагам, но те не ми даваха. Затова Даниел ми направи.

Ребека изглеждаше объркана.

— Не, не. Беше я взел от онази, как й беше името… Съседката.

— Съседка ли? — Линда се намръщи. — Грешиш. Взе от нея инструменти и направи пушилнята от стар варел. Беше голяма изненада.

— Чакай, казваше се… Рейчъл. Да, така се казваше. Помните ли я? Не изглеждаше много добре, имаше яркочервена коса, но отдолу се виждаха бели корени. — Ребека изглеждаше озадачена. — Не може да не я помниш.

— Спомням си Рейчъл — сопна се Линда. — Но какво общо има тя?

Рейчъл беше наркоманка, която причиняваше сериозно напрежение в Семейството, защото Пел прекарваше много време в дома й, правейки… е, онова, което Даниел Пел обичаше да прави най-много. Сам нямаше нищо против — всичко, което й спестяваше неприятните изживявания с него в спалнята, беше добре дошло. Линда обаче ревнуваше. На последната им обща Коледа Рейчъл се беше отбила под някакъв измислен претекст. Линда направо я изхвърли. Когато научи за това, Пел обеща, че няма повече да се вижда със съседката.

— Даниел взе пушилнята от нея — настоя Ребека, която беше дошла след скандала и не знаеше нищо за ревността на приятелката си.

— Не, не я е взимал от нея. Направи я за рождения ми ден.

Сам предусети голям скандал и бързо се намеси:

— Е, както и да е. Пуйката беше страхотна. Две седмици след това още имахме месо за сандвичи.

Двете сякаш не я чуха. Ребека отпи глътка вино.

— Линда, Даниел ти подари пушилнята, защото беше при Рейчъл онази сутрин и тя му я даде. Някакъв сърфист й я направил, но тя не готвеше.

— С нея ли е бил? — прошепна Линда. — На рождения ми ден?

Пел й беше казал, че не се е виждал с Рейчъл от случката на Коледа. Рожденият ден на Линда бе през април.

— Да. Ходеше при нея три пъти седмично. Наистина ли не знаеше?

— Няма значение — опита се да се намеси Сам. — Вече е минало…

— Млъквай — сряза я Линда и пак се обърна към Ребека: — Грешиш.

— Какво, изненадваш ли се, че Даниел те е лъгал? — Тя се изсмя. — Казал ти е, че брат му е умствено изостанал, а на мен — че изобщо няма брат. Нека да попитаме капацитета. Сам, Даниел ходил ли е при Рейчъл през онази пролет?

— Не знам.

— Грешен отговор… Много добре знаеш.

— О, стига. Какво значение има?

— Хайде да си поиграем на „Кой познава Даниел най-добре“. Казвал ли ти е нещо за това? Той всичко казваше на малкото си Мишле.

— Няма нужда да…

— Отговори на въпроса!

— Нямам представа. Стига, Ребека. Да не се занимаваме с това.

— Казал ли ти е?

Да, беше й казал. Но Сам отговори:

— Не си спомням.

— Глупости!

— Защо ще ме лъже? — измърмори Линда.

— Защото си му казала, че мама и татко не ти позволяват да си играеш с пушилнята. Така си му дала лост да те манипулира. И той го е използвал. И не е отишъл просто да ти купи. Не, сам ти е направил! Колко великодушно!

— Лъжеш.

— Защо ще те лъжа?

— Защото Даниел никога не ти е направил нищо.

— Ох, моля те. Не сме гимназистки. — Ребека изгледа приятелката си. — О, разбрах. Ревнуваш! Затова толкова се цупеше тогава, затова се цупиш сега.

Това беше вярно, помисли си Сам. След като Ребека дойде в Семейството, Даниел отделяше по-малко време на другите жени. Сам търпеше — искаше само той да е доволен и да не я изгони. Линда обаче се вживяваше в ролята на майка и се почувства обидена, че Ребека я измества.

Сега тя отрече:

— Не ревнувам. Как би могъл някой да ревнува в такава ситуация? Един мъж с три жени.

— Как ли? Нали сме човешки същества? По дяволите, ревнувала си и от Рейчъл.

— Това беше друго. Тя бе курва. Не беше една от нас, не беше част от Семейството.

— Слушайте, тук не става дума за нас — намеси се Сам. — Дошли сме да помагаме на полицията.

Ребека се изсмя:

— Как да не става дума за нас? За пръв път се виждаме от осем години. Какво си очаквала? Всяка да напише съчинение на тема „С какво ще запомня Даниел Пел“ и да си ходим по къщите? Разбира се, това засяга колкото него, толкова и нас.

Линда също беше ядосана. Погледна Сам:

— А пък ти няма нужда да ме защитаваш. — Кимна презрително към Ребека. — Тя не заслужава. Не беше там от началото като нас. Не участваше в създаването, само се натрапи. — Обърна се към Ребека: — Аз бях с него повече от година. А ти? Само няколко месеца.

— Даниел ме покани. Не съм се натрапила.

— Всичко вървеше добре, докато ти не се появи.

— Вървяло е добре, така ли? — Тя остави чашата си и се наведе напред. — Чуваш ли се какво говориш?

— Ребека, моля те — прекъсна я Сам.

Сърцето й туптеше силно. Идваше й да заплаче, като гледаше двете зачервени от гняв жени от двете страни на лакираната дървена масичка.

— Престани.

Високата жена не й обърна внимание.

— Линда, откакто съм дошла, те слушам. Все го защитаваш, не бил толкова лош, не крадял толкова много. Може би Даниел не бил убил този или онзи… Това са пълни глупости. Слез на земята. Да, Семейството беше нещо извратено, абсолютно извратено.

— Не говори така! Не е вярно!

— По дяволите, вярно е! И Даниел Пел е чудовище! Помисли. Помисли какво ни причини… — Очите на Ребека горяха, устните й трепереха. — Среща те и вижда момиче, на което родителите не са давали никаква свобода. И какво прави? Обяснява ти каква завършена, независима личност си, как са те потискали. И ти възлага да командваш къщата. Кара те да се почувстваш като майка. Дава ти власт, която никога не си имала. Така те заробва.

Очите на Линда се насълзиха.

— Не беше така.

— Права си. Беше по-лошо. Защото виж какво стана после. Семейството се разпадна, всички отидохме в затвора и къде се озова? Там, откъдето си започнала. Под властта на силна мъжка фигура — само че сега това е Богът Отец. Ако си си мислила, че истинският ти баща е бил властен, какво ще кажеш за сегашния?

— Не говори така — започна Сам. — Тя…

Ребека се обърна към нея:

— А ти! Същата си, както и тогава. Когато с Линда се сдърпаме, винаги се правеше на госпожица Умиротворителка, не искаш никой да се разстройва, не искаш никой да вдига шум. Защо? Дали защото много ни обичаш? Или защото се страхуваш, че ще се самоунищожим и ще останеш по-самотна, отколкото си вече?

— Няма защо да се държиш така! — прошепна Сам.

— О, напротив, мисля, че има. Да погледнем твоята история, Мишле. Родителите ти са се държали, сякаш не съществуваш. „Прави каквото знаеш, Сами, мама и татко са твърде заети с благотворителна дейност и не могат да ти пеят приспивни песнички.“ И какво прави Даниел? Изведнъж се превръща в грижовния баща, който никога не си имала. Грижи се за тебе, казва ти какво да правиш, кога да си миеш зъбите, кога да пребоядисваш кухнята, кога да лазиш на четири крака в леглото… и ти си мислиш, че това е любов. Но знаеш ли? Ти също си заробена. А сега какво? Също като Линда ти си там, откъдето си тръгнала. Тогава не си съществувала за родителите си, не съществуваш и сега. Защото вече не си Саманта Маккой. Сега си друга.

— Стига!

Сам се разплака. От жестоките думи — от жестоката истина — я болеше. Можеше да каже много неща — за егоизма на Ребека, за остротата й, граничеща със садизъм — но се сдържа. Не можеше да бъде груба дори при самозащита.

Мишлето…

Линда обаче не се боеше да се защитава:

— Кое ти дава право да говориш така? Ти беше обикновена скитничка, представяща се за пътуваща художничка. — Гласът й трепереше, по лицето й се стичаха сълзи. — Наистина, със Сам имахме проблеми, но се подкрепяхме. А ти беше обикновена курва. Сега ни съдиш. Но не си била по-добра от нас!

Ребека се отдръпна назад, лицето й доби каменно изражение. Като че ли гневът се изпари за миг. Тя сведе очи и каза тихо:

— Права си, Линда. Абсолютно си права. Не съм по-добра. Аз също се хванах в капана. Той ми причини същото, което и на вас.

— Ти ли? — сопна се другата жена. — Ти нямаше никакво отношение към Даниел! Ти дойде само за да се чукаш!

— Точно така.

Ребека се усмихна тъжно, най-тъжната усмивка, която Саманта Маккой беше виждала.

— Какво искаш да кажеш, Ребека? — попита.

Високата жена напълни чашата си.

— Как мислите, че ме подмами? — Отпи от виното. — Не съм ви казвала, но преди да го срещна, три години не бях спала с мъж.

— Ти?

— Странно, нали? Аз, сексапилната. Артистичната фатална жена от западното крайбрежие. Истината е съвсем друга. Какво направи за мен Даниел Пел? Помогна ми да чувствам с тялото си. Научи ме, че сексът е хубаво нещо. Че не е нещо мръсно. — Остави чашата си. — Нямах такова усещане, когато баща ми се прибереше от работа.

— О! — прошепна Сам.

Линда не каза нищо.

Ребека допи виното в чашата.

— Случваше се по два-три пъти седмично. Докато бях в средното училище и гимназията… Искате ли да ви кажа какъв беше подаръкът ми за завършването?

— Ребека… много съжалявам. Не сме предполагали.

— Спомена за онзи ден в микробуса, когато се срещнахме. — Ребека се обърна към Линда: — Да, стояхме вътре три часа. Помислила си, че правим секс. Но ние само си говорехме. Той ме утешаваше, защото бях уплашена. Като толкова много пъти, когато съм била с мъж, който ме желае и когото аз желая — само че не можех да се престраша. Не можех да позволя да ме докосне. Лъскава опаковка без съдържание, това бях аз. Но Даниел… Знаеше точно какво да каже, за да ме успокои.

Погледнете ме сега — на трийсет и три съм и тази година съм излизала с четирима различни мъже. И знаете ли? Не си спомням името на втория. О, и всеки от тях беше поне с петнайсет години по-стар от мен… Не, аз не съм по-добра от вас, момичета. И всичко, което казах, важи с двойна сила за мен.

Затова, Линда, отвори си очите и виж кой е той, какво ни е причинил. Даниел Пел е най-лошият човек, който можеш да си представиш. Да, беше ужасно… Извинете ме, пияна съм и говорих повече, отколкото трябваше.

Линда мълчеше. Лицето й отразяваше вътрешна борба. След малко каза:

— Съжалявам за нещастието ти. Ще се моля за теб. Сега ме извинете, отивам да си легна.

Притиснала Библията до гърдите си, стана и отиде в стаята си.

— Май не се получи много добре — измърмори Ребека. — Съжалявам, Мишле. — Облегна се назад, затвори очи и въздъхна. — Странно е да се опитваш да избягаш от миналото. То е като куче на каишка. Колкото и да иска да избяга, пак се връща.

38.

В централата на КБР Данс и Келъг докладваха на Овърби за събитията около дома на Рейнолдс — и научиха от Ти Джей и Каранео, че още няма нищо ново. Минаваше 23 часът.

Данс изключи компютъра си.

— Добре, това е. Аз приключих за днес.

— И аз.

Когато излязоха в мрачния коридор, Келъг сподели:

— Мислех си нещо. Те наистина са семейство.

— Кои? Трите жени в хотела ли?

— Да. Нямат роднински връзки, дори не се харесват една друга особено, но са семейство.

По тона му личеше, че говори като човек, на когото това нещо липсва. Докато Данс само наблюдаваше и се опитваше да използва отношенията между трите жени, Келъг намираше в това нещо трогателно. Тя не го познаваше достатъчно добре, за да отгатне причината или да го попита. Забеляза, че леко сви рамене и зачопли ноктите на лявата си ръка — признаци на стрес.

— Сега децата ли отиваш да вземеш? — попита той.

— Не, ще спят при дядо си и баба си.

— Страхотни са, наистина.

— Никога ли не си мислил да имаш деца?

— Не. И двамата с жена ми работехме. Аз много пътувах. Сещаш се как е, когато и двамата гонят кариера.

В кинесиката самото значение на думите е второстепенно спрямо тона, с който са изречени — „качеството на речта“. Беше чувала много хора да казват, че нямат деца, и умееше да различи дали този факт е без значение за човека, дали е въпрос на трезв избор или източник на скрита тъга.

Долови нещо важно в тона на Келъг. Забеляза още признаци на стрес, едва видими жестове. Може би е имало физиологичен проблем от негова страна или от страна на жена му. Може би тази тема е била плод на много разногласия и е станала причина да се разделят.

— Уес ме гледаше подозрително… — сподели Келъг.

— О, просто е чувствителен, когато мама се среща с други мъже.

— Някой ден ще трябва да свикне, нали?

— Е, да. Но точно сега…

— Разбрах. Все пак явно нямаше нищо против, когато си с Майкъл.

— О, това е друго. Майкъл е приятел. И е женен. Не представлява заплаха.

Келъг се подвоуми, след което измърмори:

— Ясно. Разбирам.

Данс го погледна. Опита се да установи причината за колебанието му. Лицето му не издаваше нищо.

— Не приемай лично отношението на Уес.

— Може би е комплимент — отбеляза той след кратка пауза.

Излязоха. Беше толкова хладно, че в други райони това би било ясен признак за настъпването на есента. Данс потрепери от студ, но усещането й харесваше. Напомняше й на облекчението, когато поставиш лед върху ударено място. От мъглата всичко беше влажно.

— Ще те закарам до колата ти — предложи тя.

Келъг бе паркирал зад сградата.

Качиха се в нейната и изминаха краткото разстояние. Данс спря. Останаха неподвижно за няколко минути. Тя затвори очи, протегна се и опря главата си на облегалката. Чувстваше се добре.

Когато ги отвори, Келъг се беше обърнал към нея. Опря се с една ръка на таблото, а с другата докосна рамото й, уверено, но в същото време някак плахо. Очакваше да му даде сигнал. Тя не помръдна, но го погледна в очите. Това, разбира се, бяха сигнали.

Във всеки случай той не се двоуми, наведе се и я целуна по устните. Тя усети вкус на мента — незабелязано беше лапнал „Тик-так“ или „Алтоид“. Хитрец, помисли си развеселено. Беше направила същото онази вечер, когато с Брайън бяха сами на плажа с морските видри и тюлените. Келъг леко се отдръпна, за да прегрупира силите си и да види резултата от първата схватка.

Това й даде възможност да обмисли какво да прави.

Когато той отново се наведе, вече бе взела решение, и посрещна устните му с леко отворена уста. Целуна го пламенно.

Обгърна с ръце раменете му, мускулести, както беше очаквала. Почувства наболата му брада.

Келъг обхвана с длан врата й и я притисна по-силно към себе си. Сърцето й затуптя. Като внимаваше с раната му, тя притисна носа и устните си до кожата зад ухото му, мястото, където навремето опираше главата си, когато се любеше със съпруга си. Обичаше да усеща пулса му, нежния допир на кожата му, миризмата на пяна за бръснене и сапун.

Келъг издърпа ръката си, подхвана я за брадичката и отново приближи лицето й към своето. Целунаха се по-уверено, дишаха по-учестено. Пръстите му се плъзнаха по рамото й, напипаха презрамката и използвайки я като ориентир, се спуснаха надолу, от външната страна на блузата й. Бавно, готови да се дръпнат при най-малкия признак на нежелание.

В отговор тя впи още по-силно устни в неговите. Държеше ръката си близо до скута му и почувства възбудата му. Той се отмести, може би не искаше да изглежда твърде настойчив, твърде отчаян, като ученик.

Катрин Данс обаче го придърпа към себе си, отпусна се назад — в позиция, от гледна точка на кинесиката, изразяваща подчинение. На няколко пъти си представи съпруга си. Но сега бе отдадена изцяло на Уинстън Келъг.

Пръстите му достигнаха миниатюрната метална закопчалка на сутиена й.

И спря.

Ръката му се отдръпна, макар че възбудата му не отслабваше. Страстта на целувките намаля — като въртележка, забавяща своя ход.

На Данс обаче това й се струваше съвсем в реда на нещата. Бяха достигнали възможно най-далеч при тези обстоятелства — преследването на избягал убиец, краткото им познанство и трагичните събития от последните дни.

— Мисля… — прошепна той.

— Не, всичко е наред.

— Все пак…

Тя се усмихна и с лека целувка го накара да замълчи. Келъг се облегна назад и стисна ръката й. Тя се сгуши в него. Пулсът й постепенно се успокои. Обхвана я странно спокойствие. Едри капки забарабаниха по предното стъкло. Тя се замисли, че винаги е предпочитала да се люби в дъждовни дни.

— Искам да ти кажа нещо — отново заговори той.

Погледна го.

— Това преследване няма да трае вечно.

От неговите уста в Божиите уши…

— Ако още искаш, можем да продължим после. Как ти звучи?

— „После“, доста добре звучи.

* * *

Половин час по-късно Данс спря колата пред дома си.

Извърши обичайните неща — провери алармата и на чаша червено вино, две студени пържолки от предишната вечер и шепа ядки изслуша съобщенията на телефонния си секретар. После нахрани кучетата, изведе ги да се облекчат и прибра пистолета си — когато децата ги нямаше, държеше сейфа отключен. Пак прибираше оръжието там, защото това бе първото място, където щеше да посегне, ако се събуди внезапно. Включи алармата.

Отвори прозореца към улицата — само няколко сантиметра, за да пусне в стаята прохладния ароматен нощен въздух. Изкъпа се, сложи си чиста фланелка и шорти. Легна и се уви с дебелия пухен юрган като с предпазна обвивка, изолираща я от околния свят.

Замисли се: „По дяволите, момиче, да го правиш в кола — с цяла предна седалка, без облегалки за ръцете, сякаш направена точно за това, да легнеш с първия срещнат мъж.“

Спомни си миризмата на ментов бонбон, докосването на ръцете му, косата му.

Отново чу гласа на сина си, видя безпокойството и ревността в очите му, когато я гледаше с Келъг. Спомни си думите на Линда.

„Ужасно е да си помислиш, че ще те изхвърлят от семейството…“

Точно от това се страхуваше и Уес. Тревогата му, разбира се, беше неоснователна, но това нямаше значение. За него опасността изглеждаше съвсем реална. Този път трябваше да внимава. Нямаше да събира Уес и Келъг заедно, нямаше да споменава думата „среща“, щеше да внуши, че и тя като него има приятели и те са както жени, така и мъже. Децата са като заподозрени на разпит — не трябва да ги лъжеш, но и не е нужно да им казваш истината.

Трябваше много да се старае, много да лавира.

Време и усилия…

Или пък да забрави Келъг, да изчака още година-две, докато започне да излиза с мъже? Тринайсет-четиринайсетгодишните деца са много по-различни. Тогава Уес щеше да е по-зрял.

Това не й хареса. Още не можеше да забрави устните, докосването на Келъг. Помисли си и за предпазливостта, с която той говореше за деца, признаците на стрес в поведението му. Почуди се дали именно заради това неловко чувство, когато е сред деца, започва връзка с жена, която има две. Как щеше да се справи? Може би…

„Ама, чакай малко, да не изпреварваме събитията. Това бе само проучване. Беше ти приятно. Да не насрочваме още сватба.“

Данс остана дълго будна, заслушана в звуците на природата. Тук човек не можеше да избяга от тях — шумни морски бозайници, темпераментни птици и успокояващия ромон на вълните. Самотата често се промъкваше в живота на Катрин Данс като коварна змия и в такива моменти — будна в леглото, заслушана в нощния концерт — тя се чувстваше най-уязвима. Колко прекрасно бе да усещаш присъствието на любим човек, да чуваш тихото му дишане, да се събуждаш сутрин от шумоленето на чаршафи — звуци, иначе незначителни, но носещи утеха.

Катрин Данс предполагаше, че копнежът за тези неща е слабост, признак на зависимост. Но какво лошо имаше в това?

„Боже мой, виж колко крехки създания сме ние, хората. Трябва да зависим от някого. Защо тогава да не запълним празнотата с някого, когото харесваме, до чието тяло искаме да се притиснем нощем, който ни кара да се смеем?… Защо да не го задържим с надеждата, че ще бъдем щастливи? Ох, Бил… Бил…“

Налегнаха я стари спомени.

Но също й нови, не по-малко силни.

„После. Как ти звучи?“

39.

Четвъртък

Отново в двора.

Нейното Графство, нейната Нарния, нейният Хогуъртс, нейната Тайна градина.

Седемнайсетгодишната Тириса Кройтън Болинг седеше на сивата дървена люлка и четеше тънка книжка, като бавно прелистваше страниците. Беше прекрасен ден. Въздухът ухаеше като на щанда за парфюми в „Мейсис“ и близките възвишения на Напа бяха спокойни както винаги, покрити с килим от детелина и трева, зелени лози, борове и разкривени кипариси.

Тириса разсъждаваше толкова романтично заради онова, което четеше — прекрасна, прочувствена, проницателна…

… и страшно досадна поезия.

Тя въздъхна, искаше й се леля й да беше наблизо да я чуе. Отпусна ръката си с книгата и пак се огледа. На това място бе прекарала половината си живот — зеления затвор, така го наричаше понякога.

Иначе обичаше мястото. Беше красиво, идеалната обстановка за четене или за свирене на китара (искаше да стане педиатър, пътуваща писателка или, ако късметът й се усмихне, да бъде като Шарън Исбин, знаменитата изпълнителка на класическа китара).

В момента беше тук, а не на училище, защото с леля й и чичо й заминаваха на екскурзия.

„О, Тери, ще се забавляваме — увери я възрастната жена. — Роджър има някаква работа в Манхатън. Реч ли, проучване ли, не знам точно. Не слушах, когато ми говореше. Нали го знаеш чичо си. Не мислиш ли обаче, че ще е чудесно да попътуваме, ей така? Едно приключение.“

Затова в понеделник я взе в десет часа от училище. Само че, странна работа, още не бяха тръгнали. Леля й обясни, че имало някакви „логични проблеми“. Нали знаела какво има предвид.

Тириса беше осма по успех от двеста петдесет и седем ученици във випуска си в гимназията на Вайехо Спрингс. Затова отговори:

— Да, знам. Имаш предвид логистични проблеми.

Не можеше да разбере обаче защо, след като още не пътуваха с проклетия самолет за Ню Йорк, не може да ходи на училище, докато „проблемите“ не се разрешат.

Леля й изтъкна:

— Освен това е учебна седмица. Затова учи.

Нямаше предвид да учи; имаше предвид да не гледа телевизия.

Имаше предвид да не излиза със Съни, Травис или Кейтлин.

Имаше предвид да не ходи на големия благотворителен рецитал в Тибурон, спонсориран от фирмата на чичо й (и за който дори си беше купила нова рокля).

Разбира се, всичко това бяха глупости. Нямаше да има никакво пътуване до Ню Йорк и нямаше никакви трудности, логистични, логични или други. Всичко беше само повод да я държи в зеления затвор.

Защо трябваше да я лъже?

Защото мъжът, който бе убил родителите, брат й и сестра й, беше избягал от затвора. Леля й явно сериозно вярваше, че може да го запази в тайна от Тириса.

Ох, моля ви се… Та нали новините са първото, което виждаш на Интернет страницата на „Яху“. Освен това всички калифорнийци говорят само за това в чатовете. (Леля й беше успяла да изключи безжичния Интернет в къщата, но Тириса просто се свърза чрез незащитената връзка на съседите.)

Момичето хвърли книгата на дъските и се залюля напред-назад. Свали ластика от рижаво кестенявата си коса и пак я върза на опашка.

Беше благодарна на леля си за всичко, което бе направила за нея през годините, и я уважаваше. След онези ужасни дни в Кармел преди осем години, когато всички я наричаха „Спящата кукла“, леля й пое всички грижи за нея. Осинови я, смени името й (Тириса Болинг, можеше и по-лошо да е), преместиха се в друг град. Премина през кабинетите на десетки психотерапевти, все умни и съчувстващи й, които замисляха „пътища към психологичното й здраве, като изучаваха процеса на страданието й и отдаваха особена важност на присъствието на родителски фигури по време на лечението“. (Все пак бе осма във випуска.)

Някои начини на лечение помагаха, други — не. Най-важният фактор обаче — времето — търпеливо плетеше своята магия и Тириса се превърна в друг човек, различен от Спящата кукла, преживяла такава трагедия в детството си. Ходеше на училище, имаше много приятели, някое и друго гадже, помагаше във ветеринарната лечебница, беше добра спринтьорка на петдесет и сто метра, добре свиреше на китара, дори парчета на Джанис Джоплин, и изпълняваше сложни акорди без дори едно фалшиво издрънкване на струните.

Сега обаче бе в затруднение. Убиецът беше на свобода. Но не това бе основният проблем. Не, проблемът беше в начина, по който се държеше леля й. Сякаш искаше да върне времето назад — с шест, седем — О, Боже! — осем години. Тириса се чувстваше, сякаш отново е станала Спящата кукла, сякаш е загубила всичко постигнато.

„Миличко, миличко, събуди се, не се страхувай. Аз съм полицай. Виждаш ли значката ми? Я събери дрехите си, върви да се изпишкаш и се облечи.“

Леля й беше неспокойна, раздразнителна, постоянно се озърташе. Като в онзи филм по телевизията, който бе гледала у Брадли миналата година. За затвора. Ако се случи нещо лошо, охраната ще блокира всички врати.

Тириса, Спящата кукла, беше като в затвор. Закотвена тук, в Хогуъртс, в Средната земя… в Оз…

В зеления затвор.

„Ами, това е, сладурче — помисли си мрачно. — Даниел Пел е на свобода, а пък аз съм затворена.“

Отново взе книгата със стихотворения и се замисли за изпита си по литература.

Прочете още два реда.

Досааааада!

През телената ограда забеляза някаква кола, която се приближи бавно, спря рязко и шофьорът като че ли погледна към нея през храстите.

Тириса стъпи на земята и престана да се люлее.

Колата можеше да е на всеки. На съседите, на някой, който е избягал от училище… Това не я притесняваше — поне не много. Разбира се, заради информационното затъмнение на леля си не знаеше дали Даниел Пел е бил арестуван, или са го видели да тръгва към Напа. Но това беше глупаво. Благодарение на леля си сега тя бе в програмата за защита на свидетели. Как щеше да я намери?

Все пак реши да погледне тайно компютъра и да види какво става.

Стомахът й леко се сви.

Стана и тръгна към къщата.

„Добре де, малко ни е шубе.“

Пак погледна назад, през пролуката между храстите в дъното на двора им. Колата я нямаше.

Тя отново се обърна към къщата и застина на място.

Мъжът от колата беше прескочил високата ограда на няколко метра отпред, между нея и къщата. Вдигна очи, дишаше тежко от усилието, беше се приземил на колене до две големи азалии. Ръката му кървеше — беше се порязал на двуметровата телена ограда.

Това бе той. Даниел Пел!

Тириса изписка.

Беше я намерил. Сега искаше да довърши и последния оцелял от семейство Кройтън.

Той се усмихна, изправи се вдървено и тръгна към нея.

Тириса Кройтън заплака.

* * *

— Не се плаши — прошепна непознатият, като се приближи. — Няма да ти направя нищо лошо. Шшшт!

Тириса настръхна. Каза си, че трябва да бяга. „Хайде!“

Краката й обаче не помръднаха; страхът я беше сковал. Освен това нямаше накъде. Мъжът стоеше между нея и къщата, а знаеше, че не може да прескочи двуметровата ограда. Помисли си да хукне в обратната посока, към задния двор, но там щеше да я притисне в храстите и тогава…

Не, щеше да е ужасно.

Затаила дъх, тя имаше чувството, че усеща вкуса на страха. Тръсна глава. Силите я напускаха. Огледа се за оръжие. Нищо, само някаква тухла, хранилката за птички и томчето със стихотворения на Емили Дикинсън. Тя отново погледна Пел.

— Ти уби родителите ми! Ти… не ме докосвай!

Той се намръщи.

— Не, Бога ми. О, не, искам само да поговорим. Аз не съм Даниел Пел. Кълна се. Виж.

Хвърли нещо към нея.

— Виж това, отзад. Обърни я.

Тириса погледна към къщата. Веднъж да има нужда от леля си, а нея да я няма.

— Виж, де — подкани я мъжът.

Тя пристъпи напред. Мъжът продължи да й повтаря да погледне, още стоеше на разстояние.

Тириса се приближи до предмета, който й беше подхвърлил, и го погледна. Беше книга. „Странник в нощта“ от Мортън Негъл.

— Това съм аз. Погледни.

Тя се боеше да се наведе. Преобърна с крак книгата. На задната корица имаше снимка на човека пред нея, но малко по-млад.

Дали беше истина?

Изведнъж осъзна, че е виждала само няколко снимки на Даниел Пел, правени преди осем години. Тайно бе прочела няколко статии в Интернет — леля й твърдеше, че ще трябва пак да я подложат на психотерапия, ако прочете нещо за убийствата. Но като гледаше снимката на писателя на младини, разбра, че това не е жилавият, страшен човек, когото помнеше.

Избърса сълзите си. Обхвана я гняв.

— Какво търсите тук? Уплашихте ме до смърт!

Човекът подръпна провисналите си панталони, сякаш се канеше да се приближи, но явно реши да остане където беше.

— Няма друг начин да говоря с теб. Вчера се срещнах с леля ти, когато пазаруваше. Исках да я помоля за нещо.

Тириса погледна телената ограда.

— Полицията всеки момент ще дойде, знам — каза Негъл. — Видях алармата на оградата. След три-четири минути ще се появят и ще ме арестуват. Няма проблем. Трябва обаче да ти кажа нещо. Убиецът на родителите ти избяга от затвора.

— Знам.

— Така ли? Леля ти…

— Оставете ме на мира!

— Една полицайка в Монтерей се опитва да го залови, но има нужда от помощ. Леля ти не поиска да ти каже и ако беше единайсет-дванайсетгодишна, нямаше да направя това. Но ти си достатъчно голяма, за да решаваш сама. Тя иска да говори с теб.

Тириса примигна изненадано.

— Полицайката ли?

— Моля те, обади й се. В Монтерей е. Можеш… О, Боже!

Зад Тириса се проехтя изстрел. Беше удивително силен, по-силен, отколкото по филмите. Стъклата на прозорците потрепериха, от близките дървета излетяха подплашени птици.

Тириса потрепери и приклекна. Мортън Негъл падна назад в мократа трева, размахвайки ръце.

С разширени от ужас очи момичето погледна към терасата зад къщата.

Странна работа. Дори не беше подозирала, че леля й има пистолет. Още по-малко, че може да го използва.

* * *

Въпреки щателното претърсване на квартала на Джеймс Рейнолдс Ти Джей Сканлън не беше намерил нито един надежден свидетел или улика.

— Никакви коли. Нищо.

Обаждаше се от улицата пред дома на прокурора.

В кабинета си Данс протегна босите си крака и подритна една от трите чифта обувки под бюрото. Ако не номера, искаше да знае поне марката на новата кола на Пел. Рейнолдс беше видял само, че е тъмен седан. Полицаят, когото бяха зашеметили с лопатата, не беше забелязал нищо. Криминалистите от шерифството не бяха открили нищо, което да им подскаже накъде е тръгнал Пел.

Тя благодари на Ти Джей и затвори, после отиде при О’Нийл и Келъг в заседателната зала. Скоро щеше да се появи и Чарлс Овърби, за да събере информация за следващата пресконференция — и за дневния отчет пред Ейми Грейб във ФБР и началника на КБР в Сакраменто, които бяха изключително недоволни, че беглецът е още на свобода. За съжаление основната тема на брифинга тази сутрин щеше да е организацията за погребението на Хуан Милар.

Тя погледна Келъг и двамата сведоха очи. Още не бяха говорили за случилото се снощи в колата.

„За какво пък да приказваме?“ — помисли си тя.

„После. Как ти звучи?…“

Младият Рей Каранео показа главата си през вратата. В очите му личеше тревога, беше задъхан.

— Агент Данс, извинявайте за безпокойството…

— Какво има, Рей?

— Ами…

Той замълча. Беше тичал. Смуглото му лице бе осеяно с капки пот.

— Какво? Какво е станало?

— Ами… агент Данс, мисля, че го намерих…

— Кого?

— Пел.

40.

Младият агент обясни, че се е обадил в луксозния мотел „Сий Вю“ в Пасифик Гроув — само на няколко километра от дома на Данс — и оттам му казали, че в събота при тях се настанила млада жена. Била около двайсет и пет годишна, привлекателна и руса, стройна. Във вторник вечерта служителят на рецепцията я видял да влиза в стаята си с някакъв латиноамериканец.

— Основното обаче е колата — добави Каранео. — Във формуляра за регистрация е вписала мазда. С фалшив номер, току-що проверих. Управителят обаче е сигурен, че преди един-два дни е видял тюркоазнозелен форд „Тъндърбърд“. Вече го няма.

— В мотела си са сега?

— Така смята. Завесите са дръпнати, но видял движение и светлина вътре.

— Как се казва жената?

— Кери Мадисън, но няма информация за кредитната й карта. Платила в брой и показала лична карта, но била в найлоново калъфче и много издраскана. Може да е фалшива.

Данс се облегна на ръба на масата и погледна картата.

— Има ли други гости в мотела?

— Всичко е заето.

Тя се намръщи. Прекалено много цивилни.

— Да направим план за задържане — предложи Келъг. Обърна се към Майкъл: — Имате ли дежурен спецотряд?

О’Нийл гледаше загриженото лице на Данс и агентът от ФБР се принуди да повтори въпроса.

— Можем да изпратим отряд след двайсет минути — неуверено отговори детективът.

Катрин също се двоумеше:

— Не знам.

— Какъв е проблемът? — попита Келъг.

— Той е въоръжен и няма да се поколебае да нападне цивилни. Познавам мотела. Стаите гледат към паркинга и вътрешния двор. Няма възможност за прикритие. Ще ни види, когато се приближаваме. Ако се опитаме да изведем хората от съседните стаи, ще ни забележи. Ако не го направим, ще пострадат невинни. Онези стени няма да спрат двайсет и втори калибър.

— Какво друго предлагаш? — попита Келъг.

— Да ги следим. Да изпратим отряд при сградата, който да наблюдава през цялото време. Когато излезе, ще го хванем на улицата.

О’Нийл кимна:

— Аз съм за.

— За какво — попита Чарлс Овърби, който тъкмо влизаше.

Данс му обясни положението.

— Намерихме ли го? Чудесно! — Обърна се към Келъг: — Имате ли тактически отряд?

— Няма как да дойдат навреме. Ще трябва да използваме местния екип за бързо реагиране.

— Майкъл, обади ли им се вече?

— Още не. С Катрин мислим, че трябва да изчакаме.

— Какво?

Тя обясни какъв е рискът. Началникът й разбра, но поклати глава:

— Трябва да действаме.

Келъг също настоя:

— И аз мисля, че не можем да рискуваме да чакаме. Вече на два пъти ни се изплъзва.

— Ако усети, че сме там — а за това е достатъчно да погледне през прозореца — ще се барикадира. Ако има врата за съседната стая…

— Има — намеси се Каранео. — Попитах.

Данс му кимна и продължи:

— Може да вземе заложници. Аз предлагам да разположим екип на покрива на отсрещната сграда и да изпратим наши хора, преоблечени като служители от мотела. Да изчакаме и да наблюдаваме. Когато излезе, ще го проследим. Щом напусне от оживените улици, ще го притиснем и ще го поставим на кръстосан огън. Няма да има друг изход, освен да се предаде.

„Или ще умре в престрелката — помисли си. — И в двата случая е добре…“

— Прекалено е хитър — възрази Келъг. — Ако го изненадаме в мотела и действаме бързо, ще се откаже да бяга.

„Първото ни скарване“ — мрачно си помисли Данс.

— И да се върне в затвора? Едва ли. Ще се бие със зъби и нокти. Всичко, което жените ми казаха за него, ме кара да мисля, че така ще направи. Той не понася друг да го контролира или да го ограничава.

— Аз също познавам мотела — намеси се О’Нийл. — Лесно може да се барикадира. Пък и не мисля, че Пел е от хората, с които може да се преговаря.

Катрин беше в трудна ситуация. Имаше силно предчувствие, че ако прибързат, ще сгрешат. Но с Даниел Пел не смееше да се осланя на предчувствия.

— Ето какво мисля — заяви Овърби. — Ако се барикадира, не можем ли да използваме жените от Семейството? Ще се съгласят ли да говорят с него?

Данс държеше на своето:

— Защо си мислиш, че Пел ще ги послуша? Преди осем години не са имали никакво влияние върху него. Как ще му повлияят сега?

— Все пак те са най-близките хора, които е имал. — Овърби пристъпи към телефона. — Сега ще им се обадя.

Само това липсваше, да ги уплаши.

— Не, аз ще го направя.

Тя се обади, свърза се със Саманта и обясни какво е положението. Жената помоли да не я замесват; имаше твърде голяма опасност името й да се появи в пресата. Ребека и Линда обаче отговориха, че ще направят всичко, което зависи от тях, ако се стигне до барикадиране.

Данс затвори и предаде думите им на колегите си.

— Ами, ето ти резервен план — доволно отбеляза Овърби. — Чудесно.

Тя не беше убедена, че Пел ще се трогне от нечии молби, дори от жените в бившето му „семейство“.

— Още смятам, че трябва да изчакаме. Рано или късно ще излезе.

— Съгласен съм — решително я подкрепи О’Нийл.

Келъг погледна разсеяно картата на стената. После се обърна към Данс:

— Ако си толкова против, добре. Ти решаваш. Не забравяй обаче онова, което ви казах за сектантските водачи. Когато излезе на улицата, ще е нащрек, ще очаква проблеми. Сигурно има резервен план. В стаята няма да е толкова добре подготвен. Ще се чувства сигурен в замъка си. Това е характерно за всички сектантски водачи.

— В Уако не беше така — изтъкна О’Нийл.

— В Уако имаше други усложнения. Кореш и хората му знаеха, че полицията е там. Пел не подозира, че сме го открили.

Вярно беше, помисли си Данс.

— Уинстън е специалист, Катрин — намеси се Овърби. — Затова е тук. Убеден съм, че трябва да действаме.

Може би шефът й наистина мислеше така, макар че едва ли можеше да се противопостави на специалиста, когото сам бе повикал.

Разделяне на вината…

Тя погледна картата на Монтерей.

— Катрин? — настоятелно попита Овърби.

Данс се двоумеше, но накрая склони:

— Добре. Отиваме.

О’Нийл настръхна:

— Можем да изчакаме.

Тя пак се замисли, погледна Келъг, който също гледаше картата.

— Не, мисля, че трябва да действаме.

— Добре — каза Овърби. — Активният подход е най-добър.

„Активен подход — мрачно си помисли Данс. — Хубава дума за пред журналисти.“ Надяваше се на следващата пресконференция да съобщят за успешното арестуване на Пел, а не за още невинни жертви.

— Майкъл? — обърна се шефът й към детектива. — Ще се обадиш ли на хората си?

След кратко колебание О’Нийл телефонира в шерифството и поиска да говори с командира на специалния отряд.

* * *

Легнал на кревата под меката утринна светлина, Даниел Пел размишляваше, че сега трябва да са особено внимателни. Полицията вече знаеше, че се е дегизирал като латиноамериканец. Можеше малко да се избели и пак да боядиса косата си, но това сигурно също го очакваха.

Въпреки това още не можеше да тръгне. Имаше още една мисия на Полуострова, основната причина да остане.

Той стана, направи кафе и се върна при леглото с две чаши. Джени го гледаше. Изражението й беше променено. Изглеждаше по-зряла, отколкото при първата им среща.

— Какво има, красавице?

— Може ли да те попитам нещо.

— Разбира се.

— Няма да дойдеш с мен в Анахайм, нали?

Думите й го поразиха. Той се подвоуми, не знаеше какво да отговори.

— Откъде ти хрумна?

— Просто имам предчувствие.

Пел остави кафетата на масата. Понечи да излъже — това лесно му се удаваше. И щеше да мине. Но вместо това каза:

— Имам други планове за нас, красавице. Още не съм ти казал.

— Знам.

— Така ли? — изненада се той.

— Знаех го през цялото време. Не точно да го знам. По-скоро предчувствах.

— След като се погрижим за някои неща тук, ще отидем другаде.

— Къде?

— На едно тайно място. Наблизо няма нищо. Никакви хора. Прекрасно е. Там никой няма да ни досажда. В планината е. Обичаш ли планините?

— Да, предполагам.

Това беше добре. Защото Даниел Пел притежаваше една планина.

Леля му Барбара бе единственият свестен човек в семейството, поне според него. Тя смяташе брат си, бащата на Пел, за луд — неуспелия свещеник, пристрастен към цигарите, вманиачен да спазва точно написаното в Библията, който се страхуваше от Бог и не смееше да взема сам решения, сякаш с това щеше да Го обиди. Затова жената се опитваше да отдели момчетата от него, доколкото можеше. Ричард не искаше да се занимава с нея. С Даниел обаче прекарваха много време заедно. Тя не го командваше, не му казваше какво да прави. Позволяваше му да идва и да си отива, когато поиска, купуваше му разни неща, интересуваше се как е минал денят му. Водеше го на различни места. Той си спомняше как излизаха сред природата на пикник, ходеха в зоологическата градина или на кино — където, замаян от миризмата на пуканки и силния й парфюм, гледаше в захлас холивудските герои и злодеи на екрана.

Именно времето, прекарано с леля Барбара, го вдъхнови да създаде Семейството.

Тя споделяше с него и възгледите си. Смяташе, че по някое време в страната ще избухне расова война (очакваше да е през новото хилядолетие), затова бе купила осемстотин декара гора в Северна Калифорния, един планински връх край Шаста. Даниел Пел не беше расист, но не беше и глупак и когато лелята говореше за неизбежната война между белите и черните, той се съгласяваше с всичко.

Тя приписа земята на племенника си, за да могат той и други „почтени, добри и здравомислещи люде“ (така наречената „кавказка раса“) да избягат, когато започнат кръвопролитията.

Като дете Пел не беше мислил много за имота. Един ден обаче отиде на автостоп и веднага разбра, че това е неговото място. Гледката и въздухът бяха прекрасни, а най-много му хареса това, че беше пусто, скрито от властите и нахални съседи. (Дори имаше няколко големи пещери — той често се възбуждаше, като си представяше какво ще прави там.) Беше се потрудил да построи колиба.

Знаеше, че един ден това ще е неговото царство, крайната цел, където Вълшебният свирач ще заведе децата и ще основе ново Семейство.

Трябваше обаче да се постарае имотът да остане невидим — не от крадливите чернилки, а от силите на реда, имайки предвид миналото си и склонността си да извършва престъпления. Купи си книги на десни екстремисти със съвети как да скриеш имота си от властите. Оказа се удивително лесно, стига редовно да плащаш данъците (един тръстов фонд и спестовен влог бяха напълно достатъчни). Самоиздържане беше терминът, който Даниел Пел харесваше най-много — никаква зависимост.

Планината на Пел.

Появи се само едно малко неудобство. След като с Алисън — момичето, с което се запозна в Сан Франциско — отидоха в планината, той случайно се срещна с човек, който работеше в местната имотна служба, при оценителя Чарлс Пикъринг. Чул бе, че в района ще се строи. Значи подобрения. А оттам — автоматично покачване на данъчната оценка. Това само по себе си не бе проблем — щеше да вложи още пари в тръста. По лошо съвпадение обаче Пикъринг имаше близки в окръг Марин и позна Пел от статия в местния вестник за арестуването му при един грабеж.

— Хей, аз ви познавам — възкликна оценителят.

Това бяха последните му думи. Даниел мигновено извади ножа и след трийсет секунди негодникът беше мъртъв.

Нямаше да позволи нищо да застраши бъдещето му.

Тогава се измъкна, макар че полицията го задържа за известно време — достатъчно дълго, та Алисън да реши да се върне на юг. (Оттогава я търсеше — трябваше да я убие, разбира се, защото знаеше къде се намира имотът му.)

Само мисълта за планината го поддържаше в затвора. Постоянно си мечтаеше за нея. Тя бе стимулът да изучи апелативното право и да подготви солидно обжалване за убийствата на Кройтънови. Беше убеден, че ще спечели делото, че ще го оправдаят.

Последното му искане за обжалване обаче бе отхвърлено.

Тогава се замисли за бягство.

Сега беше свободен и веднага щом като свърши работата си в Монтерей, щеше да отиде в планината. Когато онзи идиот надзирателят го пусна в офисите на затвора, той успя да види мястото на сателитните снимки. Не знаеше точно координатите, но поне намери района. С радост установи, че наоколо е същата пустош, каквато е била преди, на километри във всички посоки нямаше никаква сграда, пещерите бяха невидими за зорките очи на сателитите.

Легнал до Джени в мотел „Сий Вю“, той й разказа за мястото — най-общо, разбира се. Не беше в негов стил да дава много подробности. Не й каза например, че тя няма да е единствената, която ще живее там. И, разбира се, не й описа онова, което бе намислил за всички, които го последват в планината. Беше осъзнал грешката си преди десет години в Сийсайд. Тогава бе твърде милостив, твърде много се въздържаше от насилие.

Този път щеше да пресича навреме всяка заплаха за властта си.

Тя остана доволна от малкото факти, които чу, дори се зарадва.

— Наистина. Ще те последвам навсякъде, мили… — Взе чашата с кафе от ръцете му и я остави встрани. Изтегна се по гръб. — Искам да ме любиш, Даниел. Моля те.

„Да ме любиш — забеляза той. — Не да ме чукаш.“

Ето ти знак, че ученичката е усвоила още един урок. Това бе по-възбуждащо от тялото й.

Пел приглади един косъм от боядисаната й коса и я целуна. Ръцете му започнаха онова познато, но всеки път ново изследване.

Прекъсна ги пронизителен звън. Той се намръщи и вдигна телефона, изслуша какво му казват от другата страна, после закри слушалката с ръка.

— От управата на мотела са. Видели са табелата „Не ни безпокойте“ и питат кога ще могат да оправят стаята.

Джени се усмихна игриво:

— Кажи им, че ще се забавим поне час.

— Ще кажа два часа. За всеки случай.

41.

Командният пункт на акцията бе на кръстовището пред мотел „Сий Вю“.

Данс още не беше убедена, че постъпват правилно, но след като вземеш решение, започват да действат определени правила. И едно от тях изискваше да остави командването на друг. Нямаше опит в това и единственото, което можеше да направи, бе да гледа.

Албърт Стемпъл и Ти Джей бяха представителите на КБР в ударния отряд, съставен главно от служители на монтерейското шерифство и неколцина пътни полицаи. Осемте мъже и двете жени се бяха събрали зад цивилния камион, в който имаше достатъчно оръжие и боеприпаси за потушаване на малък бунт.

Пел още беше в стаята, наета от жената. Лампите бяха загасени, но един служител от отряда за разузнаване, който бе монтирал микрофон на стената отзад, докладва, че се чували звуци. Не беше сигурен, но звучало, сякаш правят секс.

Това беше добра новина. Когато е гол, човек е уязвим.

Тя се обади на управителя и попита за стаите до тази на Пел. Онази отляво беше празна; гостите току-що били тръгнали за риба, което означаваше, че ще се върнат късно. За съжаление в стаята отдясно още имаше хора.

Помисли си да им се обади и да ги накара да слязат на долния етаж, но това нямаше да стане, разбира се. Щяха да избягат панически с блъскане на врати, родителите да крещят на децата да тичат по-бързо. И Пел щеше да усети какво става. Той имаше животински инстинкти.

Като си мислеше за това семейство, за персонала и гостите в съседните стаи, тя изведнъж си каза: „Прекрати акцията. Направи, каквото те съветва интуицията. Ти командваш.“ На Овърби нямаше да му хареса — нямаше да се даде без бой — но тя щеше да се справи. О’Нийл и хората му щяха да я подкрепят.

При все това сега не можеше да се осланя на интуицията си. Не познаваше хора като Пел, а Уинстън Келъг имаше опит с тях.

Той се появи, отиде при полицаите от специалния отряд, ръкува се с тях и се представи. Отново бе сменил облеклото си. Новият му външен вид обаче нямаше нищо общо с небрежното му облекло. Носеше черни дънки, черна фланелка и дебела бронирана жилетка, под която не се виждаше превръзката на гърдите му.

Данс си спомни думите на Ти Джей отпреди няколко дни.

„Доста е праволинеен, но не се страхува да се нацапа…“

С тези дрехи и този напрегнат поглед още повече й напомняше на покойния й съпруг. През повечето време Бил водеше рутинни разследвания, но от време на време се обличаше за ударни акции. Един-два пъти го беше виждала така, уверено стиснал голям автомат.

Келъг сложи пълнителя и зареди.

— На това му се вика оръжие за масово поразяване — отбеляза Ти Джей. — „Швайцерише Индустри Гезелшафт“.

— Какво? — раздразнено попита Данс.

— 3-М-Г, като „Зиг Зауер“. Това е новият Р 220. Четирийсет и пети.

— Четирийсет и пети калибър?

— Да. Явно Бюрото споделя принципа „Да се погрижим никой да не се измъкне жив“. Не ги обвинявам.

Данс и всички други от КБР бяха въоръжени с 9-милиметрови пистолети „Глок“ заради притеснението, че по-големият калибър може да причини повече странични наранявания.

Келъг облече яке с щамповани букви „ФБР“ и се приближи към Данс и О’Нийл, който днес носеше кафява шерифска униформа и бронирана жилетка.

Данс им предаде информацията за стаите до тази на Пел. Келъг обеща в момента на нахълтването да изпрати хора в стаята отдясно, за да изведат семейството.

Не беше много, но все пак бе нещо.

Рей Каранео се обади по радиостанцията — беше на наблюдателна позиция в другия край на паркинга, скрит зад контейнер за смет. В момента на паркинга нямаше хора — само няколко коли — служителите от мотела си вършеха работата, както бяха инструктирани. В последната минути, когато ударният отряд пристъпи към действие, други полицаи щяха да ги изведат на безопасно място.

След пет минути хората от отряда бяха готови и провериха оръжията си. Събраха се в малкия двор близо до главния вход. Погледнаха към Данс и О’Нийл, но Келъг пръв заговори:

— Искам мигновено влизане. Един екип през вратата, един веднага след тях за резерва. — Показа им схема на стаята, която управителят беше нарисувал. — Първи екип — към леглото. Втори — към гардеробите и банята. Искам няколко фугасни.

Имаше предвид силно гърмящите заслепяващи гранати, които само зашеметяват престъпника, без да причиняват сериозни наранявания. Един полицай му подаде няколко. Келъг ги пъхна в джоба си.

— Аз ще водя първия екип — заяви. — Влизам пръв.

На Данс не й се искаше той да отива. В специалния отряд имаше по-млади полицаи, повечето бяха излезли наскоро от армията, имаха боен опит.

Агентът от ФБР продължи:

— Жената също е там. Може да изглежда, че я държи като заложничка, но тя е не по-малко опасна от него. Не забравяйте, че тя запали пожара при съда и уби Хуан Милар.

Полицаите закимаха с разбиране.

— Така, ще заобиколим сградата и бързо ще минем отпред. Когато минавате под прозореца му, пропълзявайте по корем. Не приклекнали. Дръжте се колкото можете по-близо до стената. Имайте предвид, че може да наблюдава. Искам няколко души с бронирани жилетки да изведат персонала. След това влизаме. И не забравяйте, че може да има повече от двама престъпници.

Тези думи напомниха на Данс разговора й с Ребека Шефилд. Състави си план… Келъг се обърна към нея:

— Добре ли ти звучи?

Това не беше действителният му въпрос.

Всъщност искаше да попита: „Поемам ли командването?“

Той беше достатъчно великодушен, за да й даде последен шанс да спре акцията. Тя се замисли само за миг, след което отговори:

— Добре е. Действай.

Понечи да каже нещо на О’Нийл, но не можа да изрази онова, което мислеше — дори не можеше да формулира мислите си. Без да я погледне, той извади пистолета си и заедно с Ти Джей и Стемпъл тръгна с резервния екип.

— На позициите — изкомандва Келъг.

Данс отиде при Каранео до контейнера и включи слушалките и микрофона си.

След пет минути радиостанцията изпращя.

— Броя до пет и влизаме — нареди Келъг. Командирите на екипите потвърдиха готовност.

— На пет. Едно… две…

Тя избърса дланите в панталоните си и стисна ръкохватката на пистолета си.

— … три… четири… пет, влизай!

Полицаите се втурнаха зад ъгъла и тя се втренчи към Келъг и О’Нийл, поглеждаше ту единия, ту другия.

„Само да няма повече жертви…“

Правилно ли бяха организирали всичко?

Правилно ли бяха разчели ситуацията?

Келъг пръв стигна до вратата и кимна на един полицай, понесъл малък таран. Едрият мъжага блъсна тежката метална тръба в скъпата врата и тя се отвори с трясък. Келъг хвърли вътре една от гранатите. Двама полицаи нахълтаха в стаята до тази на Пел, други отведоха камериерките зад паркираните коли. В стаята блесна силна светлина и се чу трясък. Келъг и отрядът на О’Нийл нахлуха вътре.

После — тишина.

Нямаше изстрели, нямаше крясъци. Накрая сред пращене от радиостанцията се чу гласът на Келъг:

— … го.

— Повтори — обади се Данс. — Не те чух, повтори, Уин. Хванахте ли го?

Пак пращене.

— Не. Няма го.

* * *

Нейният Даниел беше гениален, Даниел знаеше всичко.

Докато се отдалечаваше от мотела, карайки със скорост под ограничението, Джени Марстън погледна назад.

Още нямаше полицейски коли, още нямаше светлини и сирени.

„Ангелски песни — каза си наум. — Ангелски песни, закриляйте ме.“

Нейният Даниел беше гений.

Преди двайсет минути, когато започнаха да се любят, той изведнъж спря и седна на леглото.

— Какво има, скъпи? — разтревожено попита тя.

— Камериерката. Обаждала ли си се да оправят стаята?

— Не.

— Защо ще го правят днес? Много е рано. По-логично е да изчакат по-късно. Някой се обажда, за да провери дали сме тук. Полицията! Обличай се. Бързо!

— Искаш…

— Обличай се!

Тя скочи от леглото.

— Събери каквото можеш. Вземи компютъра и не оставяй никакви лични вещи.

Той набута дрехи и няколко други неща в една чанта. Погледна навън, после се приближи до вратата към съседната стая. Извади пистолета и я изрита, като изненада двама младежи вътре.

Поколеба се дали да ги убие, но само им каза да станат и да се обърнат. Завърза ръцете им с рибарска корда и запуши устите им с парцали. Взе документите им и ги разгледа.

— Имам имената и адресите ви. Ще стоите мирно и ще пазите тишина. Ако кажете нещо на някого, близките ви ще умрат. Ясно?

Те кимнаха и Даниел затвори вратата и я подпря със стол. Изсипа съдържанието от кутиите за стръв и хладилната чанта и прибра своите неща. После с Джени се преоблякоха с жълтите гумирани якета на рибарите, сложиха си бейзболни шапки и излязоха с въдиците и другите такъми.

— Не се оглеждай. Върви направо към нашата кола. Бавно.

Минаха през паркинга. Той сложи нещата в багажника, без да бърза. Качиха се и потеглиха. Джени едва запази самообладание. Идеше й да заплаче, толкова беше уплашена.

Но също и въодушевена, трябваше да признае. Изживяването бе страхотно. Никога не се беше чувствала толкова жива като сега, при бягството от мотела. Замисли се за съпруга си, за гаджетата си, за майка си… нищо, което бе изпитала с тях, не можеше да се сравнява с този момент.

Разминаха се с четири полицейски коли, понесли се с пълна скорост към мотела. Без сирени.

„Ангелски песни…“

Молитвата й действаше. Вече бяха на километри от мотела и никой не ги преследваше.

Накрая Пел се изсмя и издиша шумно.

— Какво ще кажеш за това, красавице?

— Ние успяхме, миличък!

Тя извика победоносно и разтърси главата си, сякаш беше на рокконцерт. Допря устни до врата му и го ухапа игриво.

Не след дълго спряха на паркинга на „Бътефлай Ин“, малък мизерен мотел на „Лайтхаус“, търговската улица на Монтерей.

— Отиди да вземеш стая — каза Даниел. — Скоро ще си свършим работата, но няма да е преди утре вечер. Плати за една седмица, така ще е по-малко подозрително. Искам да е отзад. Може би онова бунгало.

Джени взе стая и се върна при колата. Той извади хладилната чанта и кутиите за стръв.

Когато влязоха, Пел легна на кревата, сложи ръце зад тила си. Джени се сгуши до него.

— Ще се скрием тук. Наблизо има магазин. Ще отидеш ли да напазаруваш нещо за ядене, красавице?

— И още боя за коса?

Той се усмихна:

— Добра идея.

— Може ли червена?

— Може и зелена, ако искаш. Всякак ще те харесвам.

Божичко, той беше идеалният мъж…

Когато излизаше, нахлупвайки шапката над очите си, тя чу пращене от телевизора в стаята. Преди няколко дни не си беше представяла, че ще приеме Даниел да убива хора, че ще се откаже от дома си в Анахайм, че никога повече няма да види колибрите, кардиналите и врабчетата в задния си двор.

Сега това й се струваше съвсем естествено. Всъщност беше прекрасно.

„Всичко ще сторя за теб, Даниел. Всичко.“

42.

— Как ви е усетил? — недоумяваше Овърби в кабинета на Данс.

Беше нервен. Не само че бе поискал преследването да се води от неговото подразделение, ами и беше подкрепил грешната тактика. Тя усещаше всичко това от държането и изразните му средства — например употребата на „вие“, докато тя и О’Нийл биха казали „ние“.

Разделяне на вината…

— Сигурно е усетил, че нещо се е променило, например, ако персоналът се е държал непривично — отговори Келъг. — Като в ресторанта в Мос Ландинг. Този човек има животински инстинкти.

Сякаш повтаряше мислите на Данс.

— Майкъл, нали хората ти чули, че е вътре?

— Беше пуснал порно по телевизора — обясни детективът. — Това са чули от отряда за разузнаване.

Равносметката беше смущаваща. Оказа се, че без да подозира нищо, управителят е видял Пел и жената да излизат — преоблечени като двамата рибари от съседната стая — помислил си, че отиват за сьомга или калмари в залива. Двамата мъже, завързани и със запушени усти, не искаха да говорят. Данс все пак успя да измъкне от тях, че Пел взел адресите им и заплашил да убие близките им, ако викат за помощ.

„Всичко се повтаря… по дяволите, всичко се повтаря!“

Уинстън Келъг беше ядосан, но не се чувстваше виновен. Той бе взел своето решение, както Данс в Мос Ландинг. Планът щеше да успее, но съдбата се беше намесила и тя му се възхищаваше, че не се тюхка и оплаква, а вече мисли за следващите стъпки.

Секретарката на Овърби влезе. Съобщи на шефа си, че го търсят от Сакраменто, а началничката на ФБР в Сан Франциско, Ейми Грейб, е на втора линия.

Овърби изръмжа ядосано. Стана и отиде в кабинета си.

Каранео се обади да докладва, че от търсенето на свидетели, което провеждаше с още неколцина, няма резултат. Една чистачка видяла тъмна кола да излиза от паркинга малко преди акцията. Не обърнала внимание на регистрацията. Никой друг не беше видял нищо.

Тъмен седан. Същата кола като онази, която Джеймс Рейнълдс бе видял. Полицай от шерифството донесе голям пакет. Подаде го на О’Нийл.

— Улики от огледа на стаята, сър.

Детективът извади купчина снимки и списък с намерените вещи. От отпечатъците ставаше ясно, че в стаята наистина са били Пел и съучастничката му. Имаше дрехи, опаковки от храна, вестници, лични принадлежности и козметика. Също щипки за пране, импровизиран камшик, направен от закачалка и изцапан с кръв, женски чорапогащи, завързани за рамката на леглото, няколко десетки презерватива — нови и използвани — и голяма туба гел.

Келъг заяви:

— Типично за сектантските водачи. Да вземем Джим Джоунс от Гуаяна. Правил е секс по три-четири пъти на ден.

— Защо? — поинтересува се Данс.

— Защото могат. Могат да правят почти всичко, което поискат.

Телефонът на О’Нийл иззвъня и той вдигна. Послуша няколко минути.

— Добре. Изпратете го на агент Данс. Имате ли електронния й адрес?… Благодаря. — Погледна Данс. — В дънките на жената са намерили листче с разпечатка от имейл.

След няколко минути тя получи съобщение с прикрепен файл, който отпечата:

От: CentralAdmin2235@Capitolacorrection.com

До: JMSUNGIRL@Euroserve.co.uk

Отговор:

Джени, мила моя…

Успях да се вмъкна в офиса и ти пиша. Беше належащо. Искам да ти кажа нещо. Събудих се с мисълта за теб — за плановете ни да отидем на плаж и в пустинята, да гледаме фойерверки всяка вечер в задния ти двор. Ти си умно, красиво, романтично момиче — на кого му трябва повече? Много сме си говорили, но не сме си казали най-важното. Сега искам да ти го кажа. Обичам те. Вече съм убеден, че не приличаш на никоя друга, която съм познавал. Ето, това е. Сега трябва да тръгвам. Надявам се, че думите ми не са те разстроили или уплашили.

До скоро, Даниел.

Значи Пел е изпращал имейли от „Капитола“ — но преди неделя, даде си сметка Данс. Ето защо компютърният техник на затвора не ги беше открил.

Забеляза също, че жената се казва Джени, а инициалът на второто име или фамилията й беше М.

JMSUNGIRL.

О’Нийл добави:

— Компютърните ни специалисти ще се свържат с доставчика на Интернет. Чуждите сървъри не са много склонни да помагат, но ще се надяваме.

Катрин още гледаше имейла.

— Гледайте какво пише: плаж, пустиня и фойерверки всяка вечер. И трите неща са близо до къщата й. Това трябва да ни подскаже нещо.

— Колата е била открадната от Лос Анджелес… — отбеляза Келъг. — Тя е някъде от Южна Калифорния: плаж и пустиня. Но фойерверки всяка вечер?

— Анахайм — сети се Данс.

Другите в стаята кимнаха.

— Да, „Дисниленд“ — съгласи се О’Нийл.

Тя го погледна:

— Твоята идея беше да проверяваме във всички банки в окръг Лос Анджелес за изтеглени девет хиляди и двеста долара. Това щеше да е много трудно, но Анахайм… Районът е доста по-малък. Освен това знаем малкото й име. Вероятно и инициала на фамилното. Хората ти могат ли да се заемат с това, Уин?

— Разбира се, това са много по-малко банки — съгласи се той.

Вдигна телефона и се обади в лосанджелеското управление на Бюрото.

Данс телефонира на жените в мотела „Пойнт Лобос“.

— Пак ли се измъкна? — попита Саманта.

— За съжаление.

Разказа й за имейла, но нито една от трите не беше чувала името.

— Намерихме и следи от садомазохистичен секс. — Данс описа атрибутите. — Пел падаше ли си по такива неща, или е било идея на жената? Ако е била нейна, това ще ни помогне да стесним кръга на заподозрените. Може да е професионална „господарка“.

Саманта замълча за момент. След малко смутено отговори:

— Ами, такова… идеята сигурно е била на Даниел. Той обичаше това.

Данс й поблагодари:

— Знам, че бързате да се приберете вкъщи. Обещавам, че няма да ви задържам още дълго.

След няколко минути телефонът на Келъг иззвъня. Той вдигна и очите му се разшириха от изненада.

— Разкрихме я! Жена на име Джени Марстън е изтеглила девет хиляди и двеста долара — на практика всичките й спестявания — от „Пасифик Тръст“ в Анахайм. В брой. Нашите хора са поискали съдебна заповед и ще претърсят къщата й. Ще се обадят да съобщят какво са намерили.

Понякога съдбата е благосклонна…

О’Нийл грабна телефона и след пет минути на компютъра на Данс се появи снимка на жената. Тя извика Ти Джей в кабинета си.

— Какво?

Катрин кимна към екрана:

— Пусни я на фоторобот. Направи я брюнетка, червенокоса, с дълга или с къса коса. Изпрати снимките в „Сий Вю“. Искам да съм сигурна, че е била тя. Ако е така, изпратете копия до всички телевизионни станции и вестникарски редакции.

— Дадено, шефке.

Без да сяда, той започна да пише, после изтича навън, сякаш искаше да стигне в кабинета си, преди снимката да се получи на компютъра му.

Чарлс Овърби влезе.

— Този разговор със Сакраменто…

— Изчакай, Чарлс.

Данс му разказа какво е станало и настроението му веднага се подобри.

— Виж ти, следа. Най-после… както и да е, имаме друг проблем. От шерифството в Напа са се обадили в Сакраменто.

— От Напа ли?

— Арестували са някой си Мортън Негъл.

Данс кимна. Не беше казала на Овърби, че е изпратила писателя да говори със Спящата кукла.

— Говорих с шерифа и никак не е доволен.

— Какво е направил Негъл? — попита Келъг, като вдигна вежди.

— Отишъл е при дъщерята на Кройтън. Тя живее там с чичо си и леля си. Негъл се е опитал да я убеди да дойде да я разпиташ.

— Знам.

— Така ли? Аз защо не знам? — Овърби замълча за момент. — Лелята отказала. Тази сутрин обаче Негъл проникнал у тях и се опитал лично да говори с момичето. — Лелята стреляла по него.

— Какво?

— Не улучила, но според шерифа, ако хората му не били пристигнали навреме, щяла да го убие при втория опит. Никой не изглежда разстроен от тази възможност. Смятат, че ние имаме пръст в тази работа. Това е голяма неприятност.

— Аз ще се оправя — обеща Катрин.

— Нали не сме замесени? Казах му, че не сме.

— Аз ще се оправя.

Овърби се замисли, после й даде телефонния номер на шерифа и се върна в кабинета си. Тя се обади и се представи. Разказа какво е положението.

Шерифът изръмжа:

— Слушайте, агент Данс, разбирам проблема ви с Пел и всичко там. И тук това е голяма новина. Но не можем да го пуснем. Лелята и чичото на Тириса подадоха жалба. Трябва да знаете, че и ние полагаме специални грижи за момичето, като се има предвид какво е преживяло. Съдията определи гаранция от сто хиляди и никой не проявява желание да я плати.

— Може ли да говоря с прокурора?

— В съда е. Цял ден ще е зает.

Мортън Негъл щеше да прекара известно време в ареста. Данс му съчувстваше и му бе благодарна, че е променил решението си. Нямаше обаче как да му помогне.

— Бих искала да говоря с лелята и чичото на момичето.

— Не виждам с какво може да помогне.

— Важно е.

— Вижте, агент Данс, съмнявам се, че ще искат да ви чуят. Всъщност съм сигурен, че няма да искат.

— Ще ми дадете ли номера им? Моля ви. Директните въпроси винаги са най-ефикасни. Директните отговори — също.

— Не. Дочуване, агент Данс.

43.

Данс и О’Нийл бяха сами в кабинета й.

От шерифството на окръг Ориндж бяха научили, че бащата на Джени Марстън е починал, че майка й е била задържана за дребни престъпления, употребявала наркотици и имала психически проблеми. Не се знаеше къде е в момента — имаше няколко роднини в източните щати, но никой не се беше чувал с Джени от години.

Катрин научи, че младата жена е следвала една година управление на хранителната промишленост в колеж, но прекъснала, когато се омъжила. Една година работила във фризьорски салон, после започнала работа в хранителната индустрия — в няколко фирми за доставка на храна и хлебопекарни в окръга. Била скромна, винаги идвала навреме, вършела добре работата си и се прибирала вкъщи. Била самотница и местната полиция не могла да открие никакви нейни познати или приятели. Бившият й съпруг не я бил виждал от години, но заявил, че заслужавала всичко, което й се било случило.

Нищо изненадващо. В полицейските архиви имаше свидетелства за трудни връзки. Шерифството било алармирано поне пет-шест пъти от болничните власти по подозрения за домашно насилие от страна на бившия й мъж и поне четирима от приятелите й след това. В социалната служба бяха открили няколко досиета, но Джени никога не се оплаквала, камо ли да подаде жалба.

Лесна плячка за човек като Даниел Пел.

Данс предаде тази информация на О’Нийл, който кимна. Гледаше през прозореца на кабинета й към два бора, които с годините се бяха слели, образувайки на около два метра над земята удебеление, подобно на юмрук. Катрин имаше навика да гледа това причудливо образувание, когато мозъкът й блокираше при някое трудно разследване.

— Какво си мислиш? — попита тя.

— Искаш ли да ти кажа?

— Щом те питам.

— Ти беше права — мрачно заяви детективът. — Той сгреши.

— Келъг ли? За мотела?

— Трябваше да действаме по твоя план. Веднага да поставим мотела под наблюдение. Не да губим двайсет минути да събираме спецотряд. Така ни е усетил. Някой е направил нещо, което ни е издало.

Животински инстинкти…

Данс не обичаше да се оправдава, особено пред толкова близък човек.

— Имаше логика да се опитаме да го заловим. Много ни се струпа и всичко стана твърде бързо.

— Не, нямаше логика. Много добре го знаеш. Затова се колебаеше. Дори накрая не беше сигурна.

— Какво можеш да „знаеш“ в такава ситуация?

— Добре, ти предчувстваше, че не трябва да действаме така, а обикновено предчувствията ти са верни.

— Просто нямахме късмет. Ако бяхме отишли по-рано, вероятно щяхме да го хванем.

Тя съжали, че го каза — прозвуча като критика към хората от шерифството.

— И щеше да има нови жертви. Имаме адски късмет, че никой не пострада. Планът на Келъг бе гаранция, че ще има престрелка. Имаме късмет, че Пел не беше там. Можеше да се пролее много кръв. — О’Нийл скръсти ръце; защитен жест, който изглеждаше странно с бронираната жилетка. — Отстъпваш командването. А това е твой случай.

— На Уинстън ли?

— Да, на него. Той е консултант. А сега излиза, че той командва.

— Той е специалист, Майкъл. Аз не съм. Нито ти.

— Така ли? Съжалявам, но той говори за сектантско мислене, говори за психологически профили. Но не виждам това да помага за залавянето на Пел. Ти вършиш цялата работа.

— Виж препоръките му, виж какъв опит има. Той е специалист.

— Добре, има някои добри идеи. Те помагат. Но преди час се оказа, че не е чак такъв експерт. — Той понижи глас. — Слушай, при операцията в мотела Овърби подкрепи Уинстън. Много ясно — нали той го повика. Ти беше притисната между ФБР и шефа си. Но и преди сме се справяли с такъв натиск. Можехме да наложим своето мнение.

— Какво искаш да кажеш? Че съм отстъпила пред Уинстън по друга причина?

О’Нийл отмести очи. Жест на отбягване. Човек може да изпита стрес не само когато лъже — понякога това става, когато казва истината.

— Искам да кажа, че даде на Келъг прекалено много власт при тази операция. Макар добре да съзнаваше, че не трябва да го правиш.

— Защото ми напомня за съпруга ми, така ли? — попита тя студено. — Това ли искаш да кажеш?

— Не знам. Ти ми кажи. Напомня ли ти за Бил?

— Това е смешно.

— Ти засегна темата.

— Слушай, нищо извън професионалните ни отношения не те засяга.

— Добре. Ще разсъждавам професионално. Уинстън сгреши. И ти се съгласи с него, при все че знаеше, че не е прав.

— „Знаела“ ли съм? — сопна се тя. — Просто се колебаех за акцията в мотела. Първо бях на едно мнение. После го промених. Всеки може да промени мнението си.

— Да, ако види логика в това. Ако се основава на обективни факти.

— Ами твоето мнение? Ти доколко си обективен?

— Аз ли? Защо да не съм обективен?

— Заради Хуан.

Очите на О’Нийл леко потрепнаха. Беше улучила болната тема; почуди се дали детективът се чувства виновен за смъртта на младия полицай. Може би си мислеше, че не е обучил Милар достатъчно добре.

Неговите протежета…

С О’Нийл се бяха карали и преди — не можеш да имаш едновременно приятелски и служебни отношения с някого без някои дрязги — но никога толкова остро. Защо изобщо се месеше в личния й живот? Сякаш ревнуваше.

И двамата замълчаха. Детективът вдигна ръце и сви рамене. Това бе равносилно на „казах каквото имах да кажа“. Напрежението в стаята бе като в буцата от дървесина, свързваща двата бора — два ствола, вкопчени в желязна хватка.

Когато отново заговориха, започнаха да обсъждат следващите си действия: да поискат повече подробности от полицията в Ориндж за Джени Марстън, да потърсят свидетели и да огледат местопроизшествието в „Сий Вю“. Дадоха на Каранео снимка на жената и го изпратиха на летището, автогарата и в агенциите за коли под наем. Хрумнаха им и още няколко идеи, но атмосферата оставаше напрегната, а когато Келъг влезе, О’Нийл си тръгна под претекст, че има някаква работа в кабинета си и трябва да говори с шерифа. Измърмори нещо за довиждане, неадресирано конкретно към никого от двамата.

* * *

Ръката го болеше от раната, която беше получил, когато прескочи оградата на Болингови. Мортън Негъл погледна надзирателя пред килията.

Едрият латиноамериканец го изгледа хладно.

Очевидно Негъл бе извършил най-тежкото престъпление във Вайехо Спрингс: не проникване в чужда собственост и нападение (откъде пък го измислиха това), за което го обвиняваха, а много по-непростимото — да смути спокойствието на тяхното момиче.

— Имам право на телефонно обаждане.

Никакъв отговор.

Искаше да каже на жена си, че е добре. Най-много обаче искаше да съобщи на Катрин Данс къде е Тириса. Беше променил решението си и се бе отказал от книгата, а също от журналистическата си етика. Мамка му, бе готов на всичко, за да помогне за залавянето на Даниел Пел и връщането му зад решетките.

Не да разкрива злото, а да го атакува. Като акула.

Явно бяха решили да го държат изолиран, колкото можеха.

— Искам да се обадя.

Полицаят го погледна, сякаш са го хванали да продава наркотици на децата пред неделното училище, и не каза нищо.

Негъл стана и закрачи из килията. Неизказаното нареждане, което прочете в погледа на надзирателя, гласеше: „Сядай!“ Седна.

След десет дълги, дълги минути чу отваряне на врата и приближаващи стъпки.

— Негъл.

Той вдигна поглед. Беше друг полицай, по-едър от този пред вратата.

— Стани. — Надзирателят натисна едно копче и вратата се отвори. — Дай си ръцете.

Прозвуча смешно, сякаш го канеше да напълни шепите му с бонбони. Той вдигна ръцете си и белезниците изщракаха на китките му.

— Насам.

Полицаят го хвана за ръката, силно стисна бицепса му. Негъл подуши миризма на чесън и цигари. Идеше му да се отдръпне, но идеята не изглеждаше добра. С дрънчене на вериги изминаха петнайсетина метра по мрачния коридор до „Стая за разпити А“.

Полицаят отвори вратата и му даде знак да влезе.

Той спря изненадано.

Тириса Кройтън, Спящата кукла, седеше на масата в помещението и го гледаше с тъмни очи. Надзирателят го блъсна и той седна пред нея.

— Здравей — поздрави Негъл.

Момичето огледа ръцете и лицето му, сякаш търсеше следи от полицейски произвол. А може би се надяваше да види такива.

Негъл знаеше, че е само седемнайсетгодишна, но в нея нямаше нищо детинско, може би само нежната кожа. Даниел Пел не я беше убил, но бе отнел детството й.

Надзирателят се отдръпна, но остана наблизо. Негъл чуваше тежкото му дишане.

— Можете да ни оставите сами — каза Тириса.

— Трябва да остана, госпожице. Такива са правилата.

Я, надзирателят можел и да се усмихва. Държеше се любезно към нея, но враждебно към Негъл.

Момичето се подвоуми, после се обърна към писателя:

— Какво искахте да ми кажете в двора ни. За Даниел Пел.

— По някаква причина още е в Монтерей. Полицията не може да си обясни защо.

— Опитал се е да убие прокурора, който го изпрати в затвора, нали?

— Да. Джеймс Рейнолдс.

— Той добре ли е?

— Да. Полицайката, за която ти казах, го спаси.

— Кой сте вие всъщност?

Въпросите й бяха директни, лишени от емоция.

— Леля ти не ти ли е казала нищо?

— Не.

— Преди около месец говорих с нея за една книга, която искам да напиша. За теб.

— За мен ли? Защо искате да пишете за мен? Няма нищо особено.

— О, напротив. Искам да разкажа за живота на някого, който е пострадал от нещо много жестоко. Как е станало. Как е живял преди и как живее сега. Как се е променил животът му и какво е можело да бъде, ако нямаше престъпление.

— Не, леля не ми е казала такова нещо.

— Знае ли, че си тук?

— Да, казах й. Тя ме докара. Не ми позволява да си извадя шофьорска книжка.

Тириса погледна надзирателя, после — пак Негъл.

— Полицията също не искаше да говоря с вас. Но не можеха да ме спрат.

— Защо си дошла, Тириса?

— За полицайката, която споменахте…

Негъл се удиви:

— Нима си съгласна да дойде да поговорите?

— Не — решително отговори момичето, като поклати глава.

Негъл не я обвиняваше.

— Разбирам, но…

— Искам аз да отида при нея.

Писателят си помисли, че не е чул добре.

— Какво искаш?

— Искам да отида в Монтерей. Да се срещна с нея.

— О, не е необходимо да го правиш.

Тя кимна уверено:

— Наистина искам.

— Защо?

— Ей-така.

Отговорът беше повече от изчерпателен.

— Ще накарам леля да ме закара.

— Ще се съгласи ли?

— Ако не, ще отида с автобус. Или на автостоп. И вие можете да дойдете.

— Ами, има един проблем…

Момичето се намръщи.

Той се изсмя:

— Арестуван съм.

Тириса изненадано погледна надзирателя:

— Не му ли казахте?

Той поклати глава.

— Аз платих гаранцията ви — заяви момичето.

— Ти?

— Баща ми имаше много пари. — Тя се засмя. — Аз съм богато момиче.

44.

Приближаващи стъпки.

Даниел Пел грабна пистолета.

Надникна през прозореца на евтината хотелска стая, миришеща на ароматизатор и препарат против хлебарки. Видя, че е Джени, и прибра оръжието. Изключи телевизора и отвори вратата. Тя влезе, понесла тежка пазарска чанта. Пел взе багажа и го остави на нощното шкафче до електронния будилник.

— Как мина, красавице? Видя ли някакви полицаи?

— Не.

Тя свали шапката и се почеса по главата. Пел я целуна по челото, усети миризма на пот и боя за коса. Пак погледна през прозореца. Взе решение:

— Хайде да излезем да се поразходим, красавице.

— Да излезем ли? Мислех, че идеята не ти харесва.

— О, познавам района. Няма опасност.

Тя го целуна.

— Ще се разхождаме като влюбени.

— Да, като влюбени.

Сложиха си шапките и отидоха към вратата. Джени изведнъж бе станала сериозна. Спря и го погледна.

— Добре ли си, миличък? „Миличък…“

— Да, красавице. Само малко се уплаших, когато бягахме. Но сега всичко е наред. Всичко е идеално.

Минаха по сложен маршрут по малките улички и спряха на един плаж по пътя за Биг Сър южно от Кармел. Покрай скалите и дюните имаше дървени мостчета, оградени с тънка телена мрежа за защита на крехката екосистема. В бурното море се премятаха морски видри и тюлени, а останалите след прилива езерца разкриваха цели светове в солената вода.

Това бе един от най-красивите участъци от централното тихоокеанско крайбрежие.

И един от най-опасните. Всяка година по трима-четирима души, осмелили се да излязат на скалите, за да снимат, загиваха в студената вода, изненадани от някоя седемметрова вълна. Някои умираха от хипотермия, макар че повечето не преживяваха толкова дълго. Обикновено пищящите жертви се размазваха в скалите или, заплетени във водораслите, яки като рибарски мрежи, се удавяха, преди студът да ги убие.

Обикновено тук имаше много хора, но сега, в този мъглив и ветровит ден, брегът беше пуст. Даниел Пел и неговата красавица, слязоха до водата. Една сивкава вълна се разби в скалите на петнайсетина метра от тях.

— О, красиво е. Но е студено. Прегърни ме.

Пел я прегърна. Тя трепереше.

— Удивително е. Около мястото, където живея, брегът е равен. Само пясък и вълни. Освен ако не отидеш до Ла Хоя. Но дори там няма нищо подобно. Тук е много красиво място. О, я ги виж!

Джени говореше като развълнувана ученичка. Гледаше животните. Една голяма видра крепеше камък върху гърдите си и удряше нещо в него.

— Какво прави?

— Опитва се да счупи някоя раковина. Морско ухо или мида.

— Откъде знаят как да го направят?

— Сигурно гладът ги учи.

— Кога ще отидем в твоята планина? И там ли е толкова красиво?

— Мисля, че повече. И много по-пусто. Не искаме да ни досаждат туристи, нали?

— Не.

Тя вдигна ръка към носа си. Дали усещаше, че нещо не е наред? Измърмори нещо, но думите й се загубиха във воя на вятъра.

— Какво каза?

— О, повтарям си „ангелски песни“.

— Любима, все това си повтаряш. Какво означава?

Джени се усмихна:

— Това ми е като молитва, като мантра. Повтарям го и ми помага да се чувствам по-добре.

— Значи, „ангелски песни“ е твоята мантра.

Тя се засмя:

— Когато бях малка и арестуваха мама…

— За какво?

— О, нямам време да ти разказвам всичко.

Пел се огледа. Наоколо нямаше никого.

— Толкова ли беше зле?

— Каквото се сетиш, тя го правеше. Кражби, изнудване, преследване. И нападения. Нахвърли се върху баща ми. А пък гаджетата й, които скъсваха с нея… бяха много. Ако се сбиеха, полицията идваше в къщата или в каквото живеехме тогава, много често пускаха сирената. Когато я чувах, си мислех: „Слава Богу, ще я откарат за известно време.“ Сякаш ангелите идваха да ме спасят. Така си мислех за сирените: „Ангелски песни“.

Той кимна:

— Ангелски песни. Харесва ми.

Изведнъж се обърна и я целуна по устата. Отдръпна се и се вгледа в лицето й.

Същото лице, което бяха показали по телевизията половин час по-рано, докато тя пазаруваше.

„Новини за преследването на Даниел Пел. Съучастничката му е разкрита. Това е Джени-Ан Марстън, двайсет и пет годишна от Анахайм, Калифорния. Тя е средна на ръст, със слабо телосложение. Виждате снимката от шофьорската й книжка в горния ляв ъгъла на екрана, а снимките отдясно показват как може би изглежда сега, след като е подстригала и боядисала косата си. Ако я видите, не правете опити да я заловите. Обадете се на 911 или на спешния телефон, който виждате в долната част на екрана.“

На снимката Джени беше сериозна, сякаш се опасяваше, че фотоапаратът ще запечата грозния й нос и ще го направи да изпъква повече от очите, ушите, устните й.

Явно бе забравила нещо в мотела.

Той я обърна с лице към океана и застана зад нея.

— Ангелски песни — прошепна тя.

Пел я прегърна силно за момент, после я целуна по бузата.

— Виж там — каза й, като посочи към плажа.

— Кое?

— Онзи камък в пясъка.

Той се наведе и вдигна гладък камък, тежащ може би около пет килограма. Беше сив и лъскав.

— На какво ти прилича, красавице?

— Ами, както го държиш, прилича на коте, не мислиш ли? Заспало коте, свито в ръцете ти. Като моята Джасмин.

— Така ли се казваше котката ти?

Пел претегли камъка с ръка.

— Когато бях малка, имах коте. Майка ми много го обичаше. Никога не правеше нищо лошо на Джасмин. Причиняваше болка на мен, на много други хора. Но никога на Джасмин. Не е ли странно?

— Точно това си мислех, красавице. Съвсем като коте е.

* * *

Данс потърси първо О’Нийл, за да му съобщи новината.

Той не вдигаше, затова му остави съобщение. Не беше в негов стил, но тя знаеше, че не отсява обажданията. Дори избухването му — е, добре де, не точно избухване — дори критиката му отпреди няколко часа се основаваше на желанието му да работят по-професионално.

Тя се замисли (както често й се случваше) какво ли е да си омъжена за полицая със страст към книгите и океана. И хубаво, и лошо, и двете в голяма степен — това бе обичайното й предположение и пак с тази мисъл остави телефонната слушалка.

Намери Келъг в заседателната зала.

— Ще разпитаме Тириса Кройтън — уведоми го. — Негъл ми се обади току-що от Напа. Няма да повярваш. Платила му гаранцията.

— Стига, бе! Напа, а? Значи там са се преместили. Ще отидеш да я разпиташ, така ли?

— Не, тя ще дойде. С леля си.

— Тук? Докато Пел е на свобода?

— Сама е поискала. Настояла е. Съгласила се само при това условие.

— Смело момиче.

— И аз така мисля.

Данс се обади на Албърт Стемпъл и го помоли да поеме охраната на Тириса, когато пристигне.

Вдигна очи и видя, че Келъг разглежда снимките на бюрото й — снимките на децата й. Лицето му беше безизразно. Тя пак се почуди дали нещо във факта, че тя е майка, го трогва или тревожи. Това бе един от нерешените въпроси между тях и тя се запита дали няма и още — или по-скоро кои са другите.

Така беше — дългото и трудно пътуване към сърцето.

— Тириса ще дойде след няколко часа — каза Катрин. — Искам пак да отида в мотела при нашите гостенки.

— Оставям това на теб. Мисля, че присъствието на мъж само ги разсейва.

Данс също мислеше така. Полът на участниците в разпита влияе върху подхода на разпитващия и тя често нагаждаше поведението си според заподозрения. След като Даниел Пел е бил такъв важен фактор в живота на жените, присъствието на мъж променяше динамиката на разговора. При предишната им среща Келъг се беше отдръпнал и я бе оставил да задава въпросите, но щеше да е по-добре, ако го няма. Тя му каза всичко това и му благодари за разбирането.

Понечи да стане, но за нейна изненада той я спря:

— Почакай, моля те.

Тя пак седна. Той се засмя тихо и я погледна в очите.

— Не бях съвсем искрен към теб, Катрин. И нямаше да има значение… ако не беше онова снощи.

„Какво е скрил? — запита се тя. — Че бившата му жена не е бивша? Или има гадже?“

На този етап нито едно от тези неща нямаше значение. Те почти не се познаваха и емоционалното привличане все още беше много слабо. Каквото и да беше обаче, най-добре да го знае отсега.

— Става дума за децата.

Катрин пропъди егоистичните си мисли, облегна се назад и насочи цялото си внимание към него.

— С жена ми имахме дете, дъщеря.

Миналото време, което използва, накара стомаха й да се свие.

— Загина при катастрофа, когато беше на шестнайсет.

— О, Уин…

Той посочи снимката на съпруга й:

— Има нещо общо. Катастрофа… Както и да е, аз се държах ужасно. Изгубих контрол. Опитвах се да помогна на Джил, но не можех, не и по начина, по който би трябвало. Знаеш какво е да си полицай. Работата запълва такава част от живота ти, каквато позволиш. Аз го допуснах в твърде голяма степен. Разведохме се и преживяхме няколко много тежки години. И за двамата. Успях да оправя нещата и сега може да се каже, че пак сме приятели. Тя се омъжи повторно.

Но говорех за децата. Чувствам се неловко с тях. Премахнал съм ги от живота си. Ти си първата жена, която има деца и допускам толкова близо до себе си. Искам само да знаеш, че ако се държа малко сковано, то не е заради теб, Уес или Маги. Ходя и на терапия за това. Ами, това е…

Вдигна ръце, което означаваше: „Казах, каквото имах да кажа. Можеш да ме намразиш или да ме обичаш, но така стоят нещата.“

— Ужасно съжалявам, Уин. — Тя хвана ръката му и я стисна. — Радвам се, че ми каза. Знам, че е тежко. Усетих, че има нещо, макар че не можех да определя какво.

— Зоркото око.

Тя се засмя.

— Веднъж дочух Уес да казва на един приятел, че е гадно да имаш майка ченге.

— Особено ако е като детектор на лъжата.

— И аз съм имала доста проблеми. Заради Бил.

„И заради Уес“ — помисли си, но засега реши да премълчи.

— Ще се стараем да не избързваме.

— Да, нека да не бързаме.

Той стисна ръката й под лакътя, обикновен, интимен и уместен в случая жест.

— Хайде да отивам при Семейството.

Данс го изпрати до временния му кабинет, после отиде с колата си в мотела „Пойнт Лобос“. Щом влезе, усети промяна в атмосферата. Жените се държаха съвсем различно от вчера. Бяха неспокойни и изнервени. Забеляза жестове и изражения, издаващи напрежение, резервираност и явна враждебност. Разпитът е продължителен процес и не беше необичайно след успешен ден да има напълно безполезно губене на време. Онова, което видя, беше обезкуражаващо, вероятно щяха да са й нужни дълги часове, дори дни, докато ги предразположи.

Все пак опита. Разказа каквото бяха научили за Джени Марстън и попита дали знаят нещо за нея. Не знаеха. Данс се опита да продължат темата от предишния ден, но днес коментарите им бяха повърхностни.

Линда сякаш говореше от името и на трите:

— Не се сещам какво друго мога да ви кажа. Искам да се прибирам у дома.

Данс смяташе, че вече са помогнали достатъчно: бяха спасили живота на Рейнолдс и близките му, като й подсказаха как действа Пел, и нещо по-важно — с информацията за „планинския връх“. С малко повече разследване полицаите можеха да открият къде е. Въпреки това искаше да останат, докато разпита Тириса Кройтън, като се надяваше, че момичето може да каже нещо, което ще събуди нови спомени у жените. Не искаше да им казва нищо за идването на Спящата кукла — рискът да се разчуе бе твърде голям — но по нейна молба и трите се съгласиха да изчакат още няколко часа.

Когато си тръгваше, Ребека излезе с нея. Спряха под навеса при входа; навън ръмеше. Агентката вдигна вежди. Беше в напрежение, чудеше се дали другата жена няма пак да я поучава колко са некадърни.

Причината обаче беше друга.

— Може би сте забелязали, но трябва да ви го кажа. Сам не разбира колко опасен е Пел, а Линда го смята за жертва на нещастно детство.

— Слушам ви.

— Всичко, което ви разказахме вчера за него, всички тези неща за психологията му, са верни. Но съм преминала през доста терапии и знам колко е лесно да се вглъбиш в понятията и теорията и да забравиш реалния човек, който стои зад тях. На два пъти съм спирала Пел да не прави онова, което е решил, и за малко да си навлека неприятности. Той знае ли името ви?

Катрин кимна:

— Мислите ли, че ще си губи времето да ме търси?

— Недосегаема ли сте за него? — попита Ребека и вдигна вежда.

Това отговаряше на въпроса й. Да, тя беше недосегаема за методите му. И следователно беше в опасност. Опасностите трябва да се отстраняват…

— Имам чувството, че е уплашен. Вие сте реална опасност за него, затова ще иска да ви спре. А се добира до хората чрез близките им.

— Зависимост — отбеляза Данс.

Жената кимна:

— Предполагам, че имате близки в района, нали?

— Родителите ми и децата.

— Децата при съпруга ви ли са?

— Вдовица съм.

— О, съжалявам.

— В момента обаче не са у дома. И сме оставили полицай да ги пази.

— Добре, но си пазете гърба.

— Благодаря… — Полицайката погледна към бунгалото. — Случило ли се е нещо снощи? Между вас трите?

Ребека се изсмя:

— Мисля, че спомените ни дойдоха в повече. Извадихме си по някоя кирлива риза. Трябваше да си изясним тези неща още преди години. Но не съм убедена, че всички сме го искали.

Ребека влезе, затвори и заключи вратата. Данс надникна през пролуката между завесите. Линда четеше Библията, Саманта гледаше мобилния си телефон, несъмнено се опитваше да измисли поредната лъжа за съпруга си. Ребека седна, взе скицника си и с резки, нервни движения започна да рисува.

Наследството на Даниел Пел и неговото Семейство.

45.

От тръгването на Катрин Данс бе минал половин час, когато един от охраняващите ги полицаи се обади в бунгалото да провери как са.

— Всичко е наред — отвърна Сам, като изключваше нарастващото напрежение в стаята.

Той я накара да провери дали прозорците и вратите са заключени. Тя го направи и го увери, че са.

Бяха запечатани като в пашкул. Обхвана я гняв, че Даниел Пел отново ги държи като в затвор, в това тясно бунгало.

— Ще се побъркам — заяви Ребека. — Трябва да изляза.

— Не те съветвам — каза Линда.

Сам забеляза, че върху изтърканата страница на Библията, където беше отворила, има много следи от пръсти. Почуди се кои пасажи й носеха най-голяма утеха. Прииска й се и тя да можеше да се съсредоточи върху нещо толкова просто, за да се успокои.

Ребека сви рамене:

— Само ще се поразходя.

Махна към гората навън.

— Наистина мисля, че не трябва да го правиш — настоя Линда.

— Ще внимавам. Няма да газя в калта и ще се оглеждам, когато пресичам.

Шегата й прозвуча нелепо.

— Глупаво е, но прави каквото искаш.

— Слушай, съжалявам за снощи. Бях пияна.

— Чудесно — разсеяно изрече Линда и пак се зачете в Библията.

— Ще се намокриш — изтъкна Сам.

— Ще отида в някоя беседка. Искам да порисувам.

Ребека взе скицника и моливите, облече коженото си яке и излезе, като си вдигна качулката. Погледна назад и Сам видя в очите й съжаление за жестоките думи, изречени снощи.

— Заключи след мен.

Сам отиде при вратата, сложи веригата и заключи. Погледа през прозореца как другата жена се отдалечава. Искаше й се Ребека да не тръгва.

Причината обаче не беше загриженост за безопасността й. Сега остана сама с Линда. Нямаше повече извинения.

Да или не? Сам още се разкъсваше от борбата, която се водеше в душата й, предизвикана от поканата на Катрин Данс да дойде в Монтерей.

„Върни се, Ребека — помоли се мислено. — Не, стой навън.“

— Не трябваше да излиза — измърмори Линда.

— Дали да не кажем на охраната?

— Каква полза? Голям човек е. — Другата жена се намръщи. — Тя така ще каже.

— Онези неща, които са й се случили, с баща й… ужасно е. Нямах представа.

Линда продължи да чете. След малко вдигна очи от книгата.

— Искат да го убият, знаеш ли?

— Какво?

— Даниел. Няма да му дадат възможност да се предаде.

Сам не отговори. Ту се надяваше, че Ребека ще се върне, ту й се искаше да остане навън.

— Може да се спаси — пискливо продължи Линда. — Той не е непоправим. Но те искат да го застрелят, щом го видят. Да се отърват от него.

„Разбира се, че ще искат — помисли си Сам. — А дали Пел може да се промени?“

— Тази Ребека… Все същата е.

— Какво четеш?

— Ще разбереш ли, ако ти кажа главата и стиха — контрира Линда.

— Не.

— Така… — Линда понечи да прочете нещо, но отново вдигна поглед. — Не беше права. Ребека не беше права. Не е било такова… гнездо на самозаблуждение.

Сам мълчеше. „Добре — каза си. — Давай. Сега му е времето.“

— Знам само, че не беше права за едно.

— За кое?

Тя издиша силно.

— Не съм била мишле през цялото време.

— О, това ли? Не го приемай насериозно. Никога не съм казвала такова нещо.

— Веднъж му се противопоставих. Веднъж казах „не“. — Сам се изсмя. — Трябва да си поръчам фланелка с щампа: „Аз отказах на Даниел Пел.“

Линда стисна устни. Опитът за шега охлади атмосферата. Сам отиде при телевизора и го изгаси. Седна на едно кресло и се наведе напред.

— Не го казваш просто така — леко обезпокоено отбеляза Линда. — Усещам. Само че не съм в настроение пак да спорим.

— Не искам да споря. Поне не с теб.

— Какво тогава?

Сам си пое дълбоко въздух.

— Искам да ти разкажа за случая, когато казах „не“ на Даниел.

— Сам…

— Знаеш ли защо дойдох тук?

Другата жена се намръщи:

— За да помогнеш за залавянето на опасния убиец. Да спасиш човешки животи. Почувствала си се виновна. Искала си да се разходиш. Нямам представа, Сам. Защо дойде?

— Дойдох, защото Катрин каза, че ще си тук, а исках да те видя.

— Имаше осем години да ме видиш. Защо сега?

— И преди съм си мислела да те издиря, Линда. Веднъж почти се престраших. Но не можах. Трябваше ми повод, някаква мотивация.

— Трябвало е Даниел да избяга от затвора, за да ти даде мотивация? За какво става дума?

Линда остави Библията отворена. Саманта погледна бележките с молив в полетата. Бяха сбутани като пчели в кошер.

— Помниш ли, когато беше в болница?

— Разбира се — тихо, но твърдо отговори Линда.

Гледаше изпитателно Сам. Напрегнато.

През пролетта преди убийството на Кройтън Пел бе казал на Саманта, че е взел сериозно решение да се оттеглят в планината. Преди това обаче искал да увеличи числеността на Семейството.

— Искам син — заяви той властно като средновековен крал, желаещ наследници.

Месец по-късно Линда забременя.

На следващия месец пометна. Понеже нямаха осигуровки, трябваше да я закарат в мизерна болница в бедните предградия, посещавана често от сезонни работници и нелегални емигранти. Получи инфекция, която доведе до хистеректомия. Линда бе покрусена — винаги беше искала деца. Често казваше на Сам, че много иска да има деца, че знае колко зле са я отглеждали родителите й и как да избегне грешките им.

— Защо подхващаш темата сега?

Сам взе чашата си, пълна с изстинал чай.

— Защото не трябваше ти да забременееш. Той бе избрал мен.

— Теб ли?

Тя кимна:

— Първо поиска от мен.

— Сериозно?

Очите й се насълзиха.

— Не можех да го направя. Не можех да нося неговото дете. Ако го направех, щеше да има контрол над мен до края на живота ми. — Реши, че няма смисъл да крие повече. Погледна решително приятелката си и продължи: — Затова излъгах. Казах, че се колебаеш дали да останеш в Семейството. Че след идването на Ребека си започнала да мислиш да напуснеш.

— Какво си казала?

— Знам как се чувстваш. — Сам избърса сълзите си. — Съжалявам. Казах му, че ако носиш детето му, това ще те накара да останеш.

Линда примигна удивено. Огледа се, вдигна светата книга и разсеяно потърка корицата. Сам продължи:

— А сега не можеш да имаш деца. Аз ти отнех тази възможност. Трябваше да избирам между мен и теб и избрах себе си.

Линда се втренчи в една лоша картина със скъпа рамка.

— Защо ми го казваш сега?

— Може би защото се чувствам виновна. Или заради срама.

— Значи това признание е важно за теб, така ли?

— Не, важно е за нас. За всички ни…

— За нас ли?

— Добре, Ребека е кучка. — Думата прозвуча странно от устата на Саманта; не си спомняше да я е употребявала. — Не мисли, когато говори. Но тя беше права, Линда. Никоя от нас не води нормален живот… Ребека можеше да отвори галерия и да се омъжи за художник, да обикаля света. Вместо това залита по все по-възрастни мъже — вече знаем защо. Ти също трябва да водиш нормален живот, да се омъжиш, да осиновиш деца, много деца, и да ги глезиш като побъркана. Не да киснеш в благотворителните кухни и да се грижиш за деца, които виждаш два месеца и повече не се появяват. Може би дори трябва да се обадиш на родителите си… Не, Линда, ти не водиш богат живот. Ти си нещастна. Знаеш, че е така. Криеш се зад тази книга. — Кимна към Библията. — Ами аз? — Тя се изсмя. — Аз съм още по-уплашена от теб.

Саманта стана и седна до другарката си, която се отдръпна.

— Бягството, връщането на Даниел… това ни дава шанс да поправим нещата. Виж ни! Трите сме тук, отново заедно в една стая. Можем да си помогнем.

— Какво ще кажеш да го направим сега?

Сам попита:

— Сега ли?

— Имаш ли деца? Не си ни казала нищичко за тайнствения си живот.

Саманта кимна:

— Имам син.

— Как се казва?

— Линда…

— Как се казва?

Сам се подвоуми.

— Питър.

— Добро дете ли е?

— Линда…

— Попитах те, добре дете ли е?

— Линда, мислиш, че тогава не ни е било лошо, в Семейството. И си права. Но не благодарение на Даниел. А благодарение на нас. Ние попълвахме онези празнини в живота на другите, за които говореше Ребека. Помагахме си! После всичко се разпадна и се върнахме там, откъдето сме започнали. Сега пак можем да си помогнем! Като истински сестри. — Тя се наведе и хвана Библията. — Вярваш в това, нали? Мислиш, че всяко нещо е с цел. Добре, аз мисля, че е трябвало да се съберем. За да получим шанс да оправим живота си.

— Аз съм доволна от живота си — хладно заяви Линда и издърпа Библията от треперещите й пръсти. — Работи над своя, щом искаш.

* * *

Даниел Пел спря тойотата на пуст паркинг край шосе № 1 близо до брега, до знак, предупреждаващ, че къпането е опасно. Беше сам.

Подуши остатъчна миризма от парфюма на Джени.

Пъхна пистолета в джоба на шлифера си и слезе от колата.

Пак този парфюм.

Забеляза следи от кръвта й под ноктите си, изплю се върху тях и ги изтърка, но не можа да я премахне съвсем.

Огледа околните поляни, горите от кипариси, борове и дъбове, острите гранитни зъбери. В сивия океан плуваха и си играеха морски лъвове, тюлени и видри. Пет-шест пеликана прелетяха в безупречен строй над неспокойната повърхност, две чайки се биеха ожесточено за парче храна, изхвърлено на брега.

С наведена глава Пел тръгна на юг през гъстата гора. Наблизо имаше пътека, но той не посмя да мине по нея, въпреки че паркът изглеждаше пуст. Не можеше да рискува да го видят, докато отива към целта си — мотела „Пойнт Лобос“.

Дъждът беше спрял, но облаците бяха гъсти и можеше да има още превалявания. Въздухът бе студен и тежък, наситен с аромат на бор и евкалипт. След десет минути стигна до десетината бунгала на мотела. Приклекна, заобиколи отзад и продължи по друга пътека, спря и се огледа за полиция. Застина неподвижно и стисна пистолета — едно ченге се появи, огледа се и пак се върна пред бунгалото.

„Спокойно — рече си Пел. — Бъди внимателен. Не бързай.“

Продължи да върви още пет минути сред ухаещата мъглива гора. На стотина метра отзад, скрита от бунгалата и полицаите, имаше полянка, в средата на която бе издигната беседка. Вътре седеше някой. Сърцето му прескочи.

Жената гледаше към океана. Държеше скитник и рисуваше. Каквото и да сътвори, той знаеше, че ще е красиво. Ребека Шефилд имаше талант. Той си спомни първата им среща, прохладния, ясен ден на битпазара до плажа. Погледна го с присвити очи от ниското столче пред статива, близо до сергията на Семейството.

— Хей, искаш ли да те нарисувам?

— Може. Колко?

— Няма да ти взема скъпо. Седни.

Пел отново се огледа и след като не видя друг, тръгна към жената, която не подозираше за присъствието му. Бе вглъбена в гледката и движенията на молива. Бързо се приближи и застана точно зад нея. Изчака за момент.

— Здравей — прошепна.

Тя изписка, изпусна скицника, изправи се и бързо се обърна.

— Божичко!

За момент останаха неподвижно.

После Ребека се усмихна и пристъпи към него. Един порив на вятъра ги лъхна и почти заглуши думите й:

— По дяволите, липсваше ми.

— Ела, красавице — каза той и я придърпа към себе си.

46.

Навлязоха в гората, за да не ги види някой от мотела.

— Знаят за Джени — каза Ребека.

— Знам. Видях по телевизията. — Той се намръщи. — Забравила нещо в стаята. Така са я открили.

— И какво сега?

Той сви рамене:

— Няма да създава повече проблеми.

Погледна кръвта под ноктите си. Отново целуна Ребека. Спомни си, че тя бе най-страстното момиче в Семейството. Балонът започна да расте.

— Не знам какво щеше да стане, ако не ми се беше обадила — прошепна той.

След като се настаниха в мотела, Пел бе оставил съобщение на телефонния секретар в дома й, за да й каже къде са. Малко преди полицейската акция Ребека му се обади в „Сий Вю“ и с трескав шепот го предупреди, че полицията знае къде е — Данс бе телефонирала да попита дали трите жени ще помогнат в преговорите, ако той вземе заложници. Пел още не искаше Джени да знае за другата съучастничка, затова й каза, че се обажда камериерката.

— Имахме късмет — отбеляза Ребека, като избърса от лицето си влагата от мъглата.

Изглеждаше страхотно. Джени бе добра в леглото, но не беше такова предизвикателство. Ребека можеше да те държи буден цяла нощ. Балонът не спираше да расте.

— Как се справят моите момичета?

— Карат се и ми късат нервите. Сякаш не сме се разделяли. Всичко е, както преди осем години. Само дето Линда е забила нос в Библията, а Сам не е вече Сам. Прекръстила се е. И вече има цици.

— Наистина ли помагат на ченгетата?

— О, и още как. Опитах се да ги заблудя, колкото мога, но няма как да го правя твърде явно.

— Не се ли досещат каква е истината?

— Не.

Той пак я целуна.

— Ти си най-добрата, любима моя. Благодарение на теб съм тук.

Джени Марстън беше само пионка — всичко бе организирано от Ребека. След като отхвърлиха искането му за обжалване, той започна да мисли за бягство. Успя да се добере до телефон в затвора, без никой да го подслушва, и се обади на Ребека. За известно време тя премисля как да го измъкне. Такава възможност се появи едва наскоро, когато му съобщи, че има план.

Бе прочела някъде за неразкритото убийство на Робърт Херън и реши да направи така, че подозренията да паднат върху него. Така щяха да го прехвърлят на място с по-слаб режим, за да го разпитат и да насрочат дело. Ребека намери стар чук, който пазеше от времето на Семейството, и го скри в гаража на лелята в Бейкърсфийлд.

Пел прегледа писмата от почитателите си, търсейки подходящ кандидат да му помогне. Спря се на Джени Марстън, която беше силно пристрастена към лошите момчета. Изглеждаше отчаяна и уязвима. Пел имаше ограничен достъп до компютри, затова Ребека отвори анонимен имейл адрес, от който, представяйки се за затворника, спечели сърцето на Джени. Една от причините да изберат нея бе, че Джени живееше само на около час от Ребека, която имаше възможност да я проверява, да разучава подробности от личния й живот и да представя нещата, сякаш Пел и младата жена имат духовна връзка.

„О, ние толкова си приличаме, мила, ние сме като двете страни на една монета.“

Любовта към кардиналите и колибрите, зеления цвят, мексиканската храна… Малко ти трябва да накараш някого като Джени Марстън да повярва, че сте сродни души.

Накрая Ребека, представяща се като Пел, успя да убеди Джени, че той е невинен за убийството на Кройтън, и я склони да му помогне в бягството. Идеята за запалителната бомба й беше дошла, след като огледа съдебния арест в Салинас и провери разписанието на доставките за куриерската служба „Ю мейл ит“. Ребека инструктира Джени: да открадне чука, да направи фалшивия портфейл, да ги подхвърли в Салинас. После й обясни как да направи запалителната бомба и откъде да купи огнеупорен костюм и чанта. След като се увери, че всичко е готово, пусна съобщението в сайта „Касапницата“, за да уведоми Пел, че всичко е готово.

— Тази, която се обади преди малко, беше Сам, нали? — попита сега убиецът.

Преди трийсет минути се беше обадил в бунгалото, представяйки се за човек от охраната. С Ребека се бяха разбрали, че която и да вдигне, той ще я накара да провери дали е заключено. Това означаваше, че скоро ще дойде, и Ребека трябва да излезе, и да го чака в беседката.

— Не се усети. Нещастницата все още е наивно мишле. Нищо не разбира.

— Искам да се махна оттук, колкото се може по-скоро, красавице. Колко време ни трябва още?

— Малко остава.

— Намерих адреса на Данс — отбеляза Пел.

— О, трябва да ти кажа нещо. Децата не са вкъщи. Тя не каза къде са, но в телефонния указател намерих някой си Стюарт Данс, вероятно баща й или брат й. Предполагам, че са там. Освен това са под охрана. Няма съпруг.

— Вдовица, а?

— Как разбра?

— Просто знам. Колко са големи децата?

— Не знам. Има ли значение?

— Не. Просто ми е интересно.

Ребека се отдръпна и го огледа:

— Добре изглеждаш за извратен маниак. Доста добре.

Прегърна го. Близостта на тялото й в комбинация с аромата на водорасли и борова гора още повече го възбуди. Той притисна с ръка гърба й. Балонът заплашваше да се пръсне. Пел впи устни в нейните, пъхна езика си в устата й.

— Даниел… не сега. Трябва да се връщам.

Той сякаш не я чу. Заведе я по-навътре в гората, постави ръце на раменете й и я натисна надолу. Тя постави скицника си на влажната земя и коленичи върху него.

— Да не се усъмнят как съм си намокрила коленете.

Започна да разкопчава дънките му.

„Тази Ребека — помисли си Пел. — Винаги мисли за всичко.“

* * *

Майкъл О’Нийл най-накрая се обади.

Данс се зарадва да чуе гласа му, макар че тонът му бе сдържан и личеше, че не иска да говорят за скарването им. Усещаше се, че още е ядосан, което не беше типично за него. Това я разтревожи, но нямаше време да мисли за проблема.

— Обадиха ми се от пътната — каза той. — Някакви хора, които се разхождали около Биг Сър, намерили на брега чантичка и някои лични вещи. На Джени Марстън. Още не са открили труп, но пясъкът бил целият в кръв. При огледа са намерили камък с полепнали косми, парченца кожа и кръв.

Също отпечатъци на Пел. Бреговата охрана е изпратила два екипа с лодки да я търсят. В чантичката няма нищо, което да ни помогне. Документ за самоличност и кредитни карти. Ако деветте хиляди и двеста долара са били там, Пел ги е взел.

„Убил я е…“

Данс затвори очи.

Пел беше видял снимката на Марстън по телевизията и тя се е превърнала в излишен товар.

„Вторият заподозрян логаритмично увеличава шансовете за залавяне…“

— Съжалявам — каза О’Нийл.

Бе отгатнал чувствата й — Данс изобщо не се беше замислила, че като покажат снимката на жената по телевизията, могат да причинят смъртта й.

„Мислех, че е добър начин да улесним залавянето на този изверг“ — помисли си тя.

— Беше правилно решение — успокои я О’Нийл. — Трябваше да го направим.

„Ние“. Не „вие“, както се изразяваше Овърби.

— Кога е станало?

— Криминалистите още се опитват да установят. Проверихме покрай шосе №1 и околността, но никой не е видял нищо.

— Благодаря, Майкъл.

Тя замълча, зачака той да каже нещо — за спора им, за Келъг. Нямаше значение какво, просто някаква дума, за да й даде възможност да изясни проблема. Той не пожела.

— Организирам заупокойната служба за Хуан. Ще ти се обадя да ти кажа подробности.

— Благодаря.

— Чао.

Затвори.

Данс се обади на Келъг и Овърби и им съобщи новината. Шефът й не можеше да определи дали е добра или лоша. Наистина, имаше нова жертва, но поне беше един от престъпниците. Така, разсъждаваше той, пресата и обществото щяха да сметнат убийството за точка в полза на добрите.

— Не си ли на това мнение, Катрин?

Катрин не успя да му отговори, защото в този момент от регистрацията на управлението се обадиха, че Тириса Кройтън е пристигнала.

* * *

Спящата кукла не изглеждаше, както си я беше представяла Катрин Данс.

Тириса Кройтън Болинг бе висока, стройна и с дълга светлокестенява коса, достигаща почти до кръста й. Виждаха се и червеникави кичури. На лявото й ухо имаше четири обици като точки, на дясното — пет, на повечето й пръсти имаше сребърни пръстени. Лицето й, лишено от грим, бе слабо, хубаво и бледо.

Мортън Негъл въведе момичето и лелята — набита жена с къса прошарена коса — в кабинета на полицайката. Мери Болинг бе навъсена и неспокойна, очевидно това беше последното място на света, на което искаше да бъде. Жените се ръкуваха и се запознаха. Момичето се държеше непринудено и добронамерено, но малко нервно. Лелята беше сдържана.

Негъл, разбира се, искаше да остане — та нали разговорът със Спящата кукла бе негова заветна цел още преди бягството на Пел — но явно се бяха споразумели засега да стои настрана. Каза, че ако нямат нужда от него, ще се прибере вкъщи.

— Благодаря — искрено изрече Данс.

— Довиждане, господин Негъл — каза Тириса.

Той кимна и на двете — на момичето и на жената, която се беше опитала да го застреля (изглеждаше, че не би се отказала от втора възможност). Негъл се изкиска по характерния си начин, подръпна развлечените си панталони и излезе.

— Благодаря, че дойде. Тириса ли те наричат?

— По-често „Тери“.

Данс се обърна към лелята:

— Имате ли нещо против да разговарям с племенничката ви насаме.

— Разбира се, няма проблем — намеси се момичето.

Лелята се двоумеше.

— Няма проблем — настоя Тириса нетърпеливо.

Както добрият музикант умее да изтръгне цяла гама от тонове от инструмента си, така децата владеят разнообразни нюанси на гласа си.

Данс бе наела стая в един близък мотел. Резервацията беше на фалшиви имена, които понякога използваше, когато настаняваше свидетели.

Ти Джей заведе лелята при Албърт Стемпъл, който щеше да я придружи до мотела и да чака там.

След като останаха сами, Данс стана и затвори вратата. Не знаеше дали момичето пази спомени, които могат да излязат наяве, факти, които да им помогнат да открият Пел, но щеше да се опита да ги открие. Нямаше да е лесно. Въпреки силния характер на Тириса и дръзкото й държане тя правеше онова, което всяко седемнайсетгодишно дете би направило — издигаше бариери, които да я предпазят от болката на спомена.

Данс нямаше да узнае нищо, докато не преодолее тези препятствия. В своите методи на разпит тя не използваше класическа хипноза, но знаеше, че когато се отпусне и не се разсейва с външни дразнители, човек може да си спомни събития, за които при други обстоятелства няма да се сети. Покани Тириса да седне на удобния диван и изключи ярката лампа, оставяйки да свети само тази на бюрото.

— Удобно ли ти е?

— Да, предполагам.

Момичето все още стискаше ръцете си в скута, седеше с присвити рамене и усмивката му бе напрегната. Признаци на стрес.

— Онзи човек, господин Негъл, каза, че искате да ме попитате какво е станало в нощта, когато убиха родителите ми, брат ми и сестра ми.

— Така е. Знам, че си спяла през цялото време, но…

— Какво?

— Знам, че си спяла, когато е станало убийството.

— Кой ви каза?

— Ами, във вестниците… полицията…

— Не, не. Бях будна.

Данс примигна удивено:

— Наистина ли?

Момичето изглеждаше още по-изненадано:

— Ами, да. Мислех, че затова искате да ме видите.

47.

— Разкажи ми, Тери.

Сърцето на Данс биеше силно. Това ли беше липсващата улика, която щеше да й подскаже целта на Даниел Пел?

Момичето подръпна ухото си — онова с петте обици — и едната й обувка се повдигна леко в предната част, което показваше, че свива пръстите си.

Стрес…

— Преди това бях заспала, за известно време. Така е. Не ми беше добре. После обаче се събудих. Сънувах нещо. Не си спомням какво, но беше кошмар. Събудих се от собствения си глас, някакво стенание. Знаете как става, нали?

— Да.

— Или писък. Само че…

Гласът й заглъхна и тя пак задърпа ухото си.

— Не си била сигурна, че звукът е дошъл от теб, така ли? Може да е бил друг?

Тириса преглътна тежко. Явно си мислеше, че е чула предсмъртния стон на някого от близките си.

— Да, така е.

— Спомняш ли си в колко часа стана?

Времето на смъртта бе между 18.30 и 20.00.

Тириса не си спомняше точно. Предполагаше, че е било около 19.00.

— В леглото ли остана?

— Да.

— След това чу ли нещо?

— Да, гласове. Не ги чувах много добре. Бях сънена, но със сигурност ги чух.

— Какви бяха?

— Не знам, мъжки гласове. Но определено не бяха на баща ми и брат ми. Много добре си спомням.

— Тери, тогава каза ли за това на някого?

Тя кимна:

— Да. Но никой не ми обърна внимание.

Как, по дяволите, го беше пропуснал Рейнолдс?

— Добре, разкажи ми сега. Какво чу?

— Ами, такова, две неща. Първо, някой говореше за пари. Четиристотин долара. Това много добре си го спомням.

Пел бе заловен с повече. Може би с Нюберг са проверили портфейла на Кройтън. Да не би пък да е ставало дума за четиристотин хиляди!

— Какво друго?

— Ами после някой — пак мъж, но друг — спомена за Канада. А пък другият попита нещо. За Квебек.

— Какво попита?

— Ами, просто се интересуваше какво е това „Квебек“.

Някой, който не знае какво е Квебек? Данс се почуди дали това е бил Нюберг — жените бяха казали, че макар и невероятно сръчен в дърводелството, електрониката и компютрите, той е бил доста зле умствено заради наркотиците.

Значи, канадска връзка. Там ли е искал да избяга Пел? Много по-лесно щеше да му е да пресече границата. Освен това там имаше много планини.

Данс се усмихна и се наведе напред.

— Продължавай, Тери, отлично се справяш.

— После някой заговори за използвани коли. Друг мъж. Имаше дебел глас и говореше бързо.

Търговията с употребявани коли често се използва за пране на пари. А може би са обсъждали как да намерят кола, за да избягат. И не са били само Пел и Нюберг. Имало е и трети човек.

— Баща ти имал ли е бизнес в Канада?

— Не знам. Пътуваше много. Но мисля, че не е споменавал Канада… Така и не мога да разбера защо тогава полицията не ме попита за това. Но след като Пел отиде в затвора, нямаше значение. Сега, след като е избягал… Откакто господин Негъл ми каза, че преследвате убиеца, се опитвам да осмисля онова, което чух тогава. Може би вие ще го разберете.

— Надявам се. Нещо друго?

— Тогава пак съм заспала. И после… — Тириса преглътна тежко — … после се появи една жена с униформа. Полицайка. Накара ме да се облека… Това е.

Данс се замисли: четиристотин долара, търговия с употребявани коли, френскоговорещата канадска провинция…

Трети човек…

Дали Пел смяташе да тръгне на север? Нямаше да е излишно да се обадят на граничната полиция, за да засилят контрола.

Данс пак се опита да събуди спомените на момичето. Отново за чутото през онази ужасна нощ.

Напразно. Тириса не можеше да й каже нищо повече.

Четиристотин долара… Канада… Какво е Квебек?… Използвани коли… Това ли бяха ключовете към плана на Пел?

Внезапно на Данс й хрумна нещо, което неочаквано засягаше нейното семейство — нея, Уес и Маги. Отново обмисли фактите за убийството. Невъзможно… Но теорията й се струваше все по-вероятна, макар че изводите никак не й харесваха.

— Тери — предпазливо попита тя, — мислиш, че това е станало около седем часа, така ли?

— Да, може би.

— Къде вечеряхте?

— Къде ли? Най-често на остъклената тераса. Не можехме да използваме столовата. Тя беше само за официални събирания.

— Гледахте ли телевизия, докато вечеряхте?

— Да. Много. Поне аз, брат ми и сестра ми.

— Терасата беше ли близо до спалнята ти?

— Ами, точно отдолу. Как разбра?

— Някога гледала ли си „Джепърди“, телевизионното състезание?

Момичето се намръщи:

— Да.

— Тери, чудя се дали гласовете, които си чула, не са били от това предаване. Може би някой е изтеглил въпрос за четиристотин долара. Въпросът е бил „Какво е Квебек?“, а отговорът: „Френскоезичната провинция на Канада“.

Момичето замълча. Втренчи се съсредоточено напред.

— Не — отговори уверено, като поклати глава. — Не е било от телевизора. Сигурна съм.

— Гласът, който е говорил за продажба на коли — дали не е било реклама? Бърз говор с дебел глас. Така говорят в рекламите за коли.

Лицето на момичето се зачерви от гняв.

— Не!

— Все пак не е ли възможно? — тихо настоя Данс.

Тириса затвори очи.

— Не — прошепна. После: — Може би. Не знам.

Ето защо Рейнолдс не беше обърнал внимание на показанията на детето. Той също си е помислил, че е чула говор от телевизионно предаване. Тайнственият трети човек е бил водещият Алекс Трибек или глас от някоя реклама.

Тириса се умърлуши, отпусна леко раменете си. Движението беше трудно забележимо, но Данс веднага разпозна отчаяние и съжаление. Момичето бе толкова сигурно, че си е спомнило нещо важно, което ще помогне за залавянето на убиеца на най-близките й хора. Сега осъзнаваше, че смелата постъпка да дойде тук въпреки съпротивата на леля й… всички усилия са били напразно.

— Съжалявам.

Очите й се насълзиха.

Катрин Данс се усмихна:

— Не се тревожи, Тери. Нищо не е станало.

Подаде й кърпичка.

— Нищо ли? Ужасно е! Толкова много исках да помогна…

Данс отново се усмихна:

— О, Тери, повярвай ми, ние едва започваме.

* * *

На семинарите, които водеше, Данс разказваше вица за гражданина, който минавал през едно село и помолил един от местните да го упъти. Погледнал кучето, седящо в краката на човека, и попитал:

— Кучето ви хапе ли?

Селянинът отговорил, че не хапе. Човекът посегнал да погали животното и то го ухапало. Ядосан, гражданинът извикал:

— Нали казахте, че кучето ви не хапе!

— Моето не хапе — отвърнал селянинът. — Това тук не е мое.

Опитният специалист по кинесика трябва да анализира не само отговорите на онзи, когото разпитва, а и жестовете и поведението му. Трябва също да умее да задава подходящи въпроси.

Събитията около убийствата на семейство Кройтън и всичко, което се беше случило след това, бяха добре документирани от полицията и пресата. Затова Катрин Данс реши да се спре върху един период, за който никой не се беше сетил да попита — времето преди убийствата.

— Тери, искам да ми разкажеш какво се случи по-рано.

— По-рано ли?

— Да. Да започнем от сутринта през онзи ден.

Тириса се намръщи:

— О, не си спомням много. Това, което се случи вечерта, като че ли изтри всичките ми други спомени.

— Опитай се. Помисли си добре. Било е през май. Тогава си ходила на училище, нали?

— Да.

— Какъв ден беше?

— Ами, петък.

— Доста бързо си спомни.

— Ами, защото много често в петък татко ни водеше на разни места. През онзи ден трябваше да ходим на лунапарк в Санта Крус. Само че не ходихме, защото се разболях. — Тириса се замисли, разтърка очите си. — С Бренда и Стив — сестра ми и брат ми — щяхме да ходим, но мама трябваше да остане вкъщи, защото в събота имаше някаква благотворителна разпродажба и трябваше да я подготви.

— Само че плановете са се променили, така ли?

— Да. Бяхме, такова… бяхме тръгнали, но… — сведе очи — но ми стана лошо. В колата. Затова се върнахме вкъщи.

— Какво ти имаше? Настинка?

— Заболя ме коремът.

Тириса присви очи и докосна корема си.

— О, и аз мразя да ме боли.

— Да, отврат е.

— Към колко се прибрахте у дома?

— Около пет и половина.

— И ти веднага отиде да си легнеш.

— Да, точно така.

Тириса погледна към разкривените дървета навън.

— После си се събудила и си чула телевизора.

Момичето завъртя един риж кичур около пръстите си.

— Квебек — изсмя се мрачно.

Тук Катрин Данс замълча. Даде си сметка, че трябва да вземе решение, важно решение.

Защото нямаше съмнение, че Тириса не казва истината.

Когато си говореха за общи неща и по-късно, когато разказваше какво е чула от телевизора, тя се държеше спокойно и открито, въпреки че несъмнено изпитваше някакъв стрес — всеки, който говори с полицай в хода на разследване, дори да е невинна жертва, се чувства неспокоен.

Щом заговори за пътуването до Санта Крус обаче, тя започна да се запъва, да закрива части от лицето и ушите си — жестове на отрицание — и да гледа през прозореца, тоест отбягване. Макар че се стараеше да се държи спокойно и непринудено, издаде стреса, който изпитваше, като затропа с крак. Данс усети признаци на неискреност и установи, че момичето е в стресовата фаза на отрицание.

Всичко, което Тириса казваше, вероятно бе подкрепено от факти, които тя можеше да провери. Неискреността обаче включва не само лъжа, а и отбягване, и премълчаване на истината. Имаше нещо, което Тириса не искаше да й каже.

— Тери, по време на пътуването е станало нещо неприятно, нали?

— Неприятно ли? Не. Наистина. Кълна се.

Три признака на неискреност — два израза, характерни за фазата на отрицание, и отговор на въпроса с въпрос. Момичето се изчерви и отново започна да потропва с крак, очевидни признаци на стрес.

— Хайде, разкажи ми. Всичко е наред. Няма от какво да се тревожиш. Разкажи.

— Ами, такова… Родителите ми, брат ми, сестра ми… Бяха убити. Кой няма да се разстрои?

Прозвуча малко ядосано. Данс кимна съчувствено:

— Имам предвид преди това. Тръгнахте от Кармел за Санта Крус. На теб ти стана зле и се върнахте вкъщи. По време на пътуването се е случило нещо, което те разстройва. Какво?

— Не знам. Не си спомням. Беше отдавна.

Тези думи от човек във фазата на отрицанието означава: „Много добре си спомням, но не искам да мисля за това. Спомените са твърде мъчителни.“

— Пътувахте с колата и…

— Аз… — започна Тириса, но замълча.

Сведе очи и заплака. По лицето й потекоха сълзи, придружени от сподавено хлипане.

— Тери.

Данс стана и й подаде пакет кърпички. Момичето заплака по-силно, макар и тихичко, хлиповете му звучаха като хълцане.

— Няма нищо — опита се да я успокои полицайката, като стисна ръката й. — Каквото и да се е случило, сега няма значение. Не се тревожи. Всичко е наред.

— Аз…

Тириса бе като парализирана. Данс виждаше, че се опитва да вземе решение. Какво щеше да е то? Или щеше да разкаже всичко, или да замълчи — във втория случай разпитът щеше да се проточи.

Накрая момичето заговори:

— Ох, исках да разкажа на някого. Не на психолозите или на приятелите си, или на леля…

Продължи да хлипа. Присвита, с наведена глава, с ръце в скута, когато не бършеше лицето си — типични признаци, че Тириса Кройтън е преминала във фазата на приемане. Най-после щеше да се отърси от жестокото бреме, което й тежеше.

— Аз съм виновна. Аз съм виновна, че са мъртви!

Облегна главата си на дивана. Лицето й беше зачервено, отпред анцугът й бе мокър от сълзи.

— Бренда и Стив, мама и татко… всичко е заради мен!

— Защото се разболя ли?

— Не! Защото се престорих, че ми е лошо!

— Разкажи ми.

— Не исках да ходя на лунапарк. Не ми харесваше, мразех го! Хрумна ми само да се престоря на болна. Спомних си за манекенките, които си бъркат с пръсти в гърлото и повръщат, за да не надебелеят. Точно това направих в колата, когато никой не ме гледаше. Повърнах на задната седалка и казах, че ме боли корем. Беше страшно гадно, всички се ядосаха, татко обърна и се прибрахме.

Това било, значи. Бедното момиче беше убедено, че то е виновно за смъртта на близките си. Заради тази лъжа. Осем години беше живяло с това тежко бреме.

Една истина излезе наяве. Оставаше още една. Катрин Данс искаше да узнае и нея.

— Кажи ми, Тери, защо не искаше да отидеш в Санта Крус?

— Просто не исках. Не беше забавно.

Признаването на една лъжа не води автоматично до признаване на друга. Момичето пак влезе във фазата на отрицание.

— Защо? Можеш да ми кажеш. Хайде.

— Не знам. Просто не беше забавно.

— Защо?

— Ами, татко винаги беше зает. Даваше ни пари и ни казваше, че ще дойде да ни вземе по-късно. После отиваше да говори по телефона и да върши разни неща. Беше досадно.

Кракът й отново потропваше и тя пак поглади обиците на дясното си ухо във все същата последователност — горната, долната, после трите в средата. Напрежението я измъчваше.

Жестовете на Тириса обаче далеч не бяха единственото, в което Катрин Данс видя признаци на неискреност. Децата — дори седемнайсетгодишните гимназисти — обикновено трудно се поддават на поведенчески анализ. Когато говорят с деца, повечето специалисти провеждат допълнителен анализ, съдейки за истинността на онова, което казват, не само по жестовете, а и по самите им думи.

Това, което казваше Тириса, не звучеше логично на Данс — както заради самите обяснения, така и заради мястото, което полицайката много добре познаваше. Уес и Маги например обожаваха Санта Крус и не биха пропуснали възможност да прекарат там няколко часа без надзор и с джобове, пълни с пари. Имаше безброй забавления — въртележки, лакомства, музика, игри.

Имаше и друго противоречие. Защо Тириса просто не е казала, че иска да остане вкъщи с майка си, преди да тръгнат? Защо не е оставила баща й да отиде само с другите две деца? Изглеждаше, че не е искала и те да ходят в Санта Крус.

Замисли се за момент над тази идея.

От А през Б…

— Тери, казваш, че баща ти говорел по телефона, докато с брат ти и сестра ти сте се возили на въртележките.

Момичето сведе очи.

— Да. Май да.

— Откъде се обаждаше?

— Не знам. Имаше мобилен. Тогава нямаше много хора с мобилни телефони. Но той имаше.

— Срещаше ли се с някого там?

— Не знам. Може би.

— Тери, с какви хора се срещаше?

Момичето сви рамене.

— С други жени ли?

— Не.

— Сигурна ли си?

Тириса замълча, гледаше навсякъде другаде, само не към Данс. Накрая измърмори:

— Може би. С някои, предполагам.

— Мислиш, че са му били любовници, така ли?

Тириса кимна. Отново заплака. Понечи да каже нещо през зъби:

— И…

— Какво, Тери?

— Караше ни, ако мама ни пита нещо, когато се приберем, да й казваме, че е бил с нас. Защото щяла да се ядоса, ако разбере, че е работил, а не се е забавлявал.

Тириса се изчерви.

Данс си спомни намека на Рейнолдс, че Кройтън е бил женкар.

Момичето се изсмя мрачно, устните му трепереха.

— Видях го. С Бренда трябваше да сме на въртележките, но отидохме да си купим сладолед от едно магазинче на крайбрежната улица. И тогава го видях. Една жена се качи в колата му и той започна да я целува. И тя не беше единствената. По-късно го видях с друга, отиде в къщата й на брега. Затова не исках да ходи там. Исках да остане вкъщи с нас и с мама. Не исках да е с друга. — Избърса лицето си. — Затова излъгах. Престорих се на болна.

Значи Кройтън е имал любовници в Санта Крус — и е водел децата си, за да не го заподозре жена му, оставял ги е сами, докато е изневерявал.

— Затова всички бяха убити. Аз съм виновна.

Катрин се наведе напред и бавно и уверено изрече:

— Не, Тери. Не си виновна. Сигурни сме, че Даниел Пел е искал да убие баща ти. Не е било случайност. Ако беше дошъл тогава и бе видял, че ви няма, щеше да се върне друг път, когато баща ти е вкъщи.

Момичето спря да плаче.

— Наистина ли?

Данс изобщо не беше сигурна в това, което казваше, но не можеше да допусне момичето да живее с такова жестоко бреме.

— Да, наистина.

Тириса се поуспокои:

— Глупаво е. — Беше смутена. — Толкова е глупаво. Исках да ви помогна да го хванете, а се разревах като малко дете.

— Напротив, много ни помагаш — увери я Данс, без да крие вълнението си от онова, което току-що й беше хрумнало.

— Така ли?

— Да… Току-що ми хрумнаха още въпроси. Надявам се, че ще се съгласиш да ми отговориш на тях.

В този момент коремът й издаде странно, недоволно къркорене. Двете се засмяха и полицайката добави:

— Стига някой да ни донесе капучино и бисквити.

Тириса избърса очите си.

— Да, аз съм за.

Данс се обади на Рей Каранео и му нареди да ги снабди с амуниции от близката закусвалня. После се обади на Ти Джей, за да му каже да остане в управлението; очакваше промяна в плановете.

От А през Б до Х…

48.

Спрял от другата страна на пътя срещу мотел „Пойнт Лобос“, Даниел Пел чакаше в колата, като се взираше през пролуката между кипарисите.

— Хайде — измърмори.

Само след няколко секунди Ребека се появи, бързо се промъкна през храстите с раницата си. Качи се при него и го целуна силно.

Облегна се назад.

— Проклето време.

Усмихна се и пак го целуна.

— Никой ли не те видя?

Тя се засмя:

— Излязох през прозореца. Казах им, че си лягам.

Той потегли.

Това беше последната нощ, която Даниел Пел прекарваше на полуостров Монтерей — и в известен смисъл последната му нощ на земята. По-късно щеше да открадне друга кола — джип или пикап — и да тръгне на север, по все по-криволичещи, тесни и неравни пътища, докато стигне имота си. Щеше да стане цар на планината, цар на Семейството, без никой да му нарежда, без никой да му пречи. Без никой да го заплашва. С десетина или двайсет млади хора, съблазнени да тръгнат след Вълшебния свирач.

Раят…

Преди това обаче трябваше да завърши мисията си тук. Трябваше да осигури безопасното си бъдеще.

Пел й подаде карта на окръг Монтерей. Тя извади едно листче и прочете написания на него адрес, докато гледаше плана.

— Не е далеч. Няма да ни отнеме повече от петнайсет минути.

* * *

Еди Данс погледна през прозореца и видя полицейската кола на улицата.

Това определено й вдъхна увереност — наоколо скиташе убиец — и тя бе благодарна на Кати, че се грижи за тях.

Мислите й обаче не бяха заети толкова с Даниел Пел. Мислеше си за Хуан Милар.

Еди беше уморена, старите й кости я боляха и бе доволна, че не реши да остане да работи извънредно — възможност винаги имаше, стига някоя сестра да пожелае. Смъртта и данъците бяха единствените сигурни неща в живота; нуждата от здравеопазване бе третото и Еди Данс можеше да работи колкото дълго и където си поиска. Не можеше да разбере защо съпругът й предпочита морските твари пред човеците. Толкова прекрасно бе да помагаш на хората, да ги утешаваш, да облекчаваш страданието им.

„Убий ме…“

Стюарт скоро щеше да се върне с децата. Той обожаваше внуците си, също като нея. Еди знаеше какъв късмет има, че Кати живее наблизо; децата на много нейни приятели бяха на стотици, дори хиляди километра от тях.

Да, голямо щастие бе, че Уес и Маги са тук, но щеше да е много по-доволна, когато онзи ужасен човек бъде арестуван и върнат в затвора. Работата на Кати в КБР винаги я беше тревожила (Стю изглежда се радваше, което я дразнеше още повече). Еди Данс никога не би посъветвала някоя жена да се откаже от кариерата си (самата тя винаги бе работила), но, Бога ми, да ходиш с пистолет и да арестуваш убийци и наркопласьори…

Еди никога не би го признала, но тайната й мечта бе дъщеря й да срещне друг мъж, пак да се омъжи и да се откаже от полицейската професия. Кати се справяше много добре като съдебен консултант. Защо пак да не се занимава с това? Пък и с Мартин Кристенсен поддържаха прекрасен уебсайт, от който дори изкарваха пари. Ако се посветяха изцяло на това, със сигурност щяха да постигнат много успехи.

Еди много обичаше зет си. Бил Суенсън беше мил, забавен и прекрасен баща. Смъртта му бе истинска трагедия. Оттогава обаче бяха минали години. Време беше дъщеря й да продължи да живее живота си.

Жалко, че Майкъл О’Нийл не беше свободен — с Кати бяха идеалната двойка (Еди не можеше да разбере защо, за Бога, се е оженил за тази примадона Ан, която се отнасяше към децата си като към коледна украса и се грижеше повече за галерията, отколкото за дома си). Е, агентът от ФБР, който дойде на тържеството на Стю, Уинстън Келъг — той също беше доста симпатичен. Приличаше й на Бил. После онзи Брайън Гъндерсън, с когото Кати излизаше…

Еди никога не се беше съмнявала в правилния избор на дъщеря си. Проблемът беше като при всеки неин опит да играе голф — в последствията. И тя знаеше причината. Кати й беше разказала за Уес, колко е недоволен, когато майка му излиза с мъже. Еди беше медицинска сестра, бе работила както с възрастни, така и с деца. Знаеше колко властни са те, колко са хитри и как умеят да манипулират, дори несъзнателно. Дъщеря й трябваше да се замисли сериозно. Тя обаче просто не искаше. Предпочиташе да зарови главата в пясъка като щраус…

Еди обаче не можеше да говори директно с момчето. Бабите и дядовците получават безкрайна радост от компанията на внуците си, но в замяна на тази привилегия губят правото да се месят в живота им. Тя бе споделила мислите си пред Катрин, която се съгласи — и очевидно не си взе поука, защото скъса с Брайън…

Възрастната жена се ослуша.

Стори й се, че чу шум на двора.

Надникна да види дали Стю е дошъл. Не, под навеса беше само нейната хонда. Тя погледна към улицата и видя полицейската кола.

Пак този звук. Като тракане на камъни.

Еди и Стю живееха близо до океана, на склона, спускащ се от центъра към Кармел Бийч. Задният им двор бе терасиран със стенички от камъни. Понякога някой от тях се разклащаше и падаше. На това приличаше шумът, който чу.

Тя отиде на остъклената тераса, отвори вратата и излезе. Не видя никого и не чу повече шум. Може би беше котка или куче. Стопаните нямаха право да ги пускат — Кармел имаше строг закон за домашните любимци — но по принцип хората проявяваха търпимост (актрисата Дорис Дей имаше прекрасен хотел, където се допускаха и животни) и в квартала се разхождаха няколко котки и кучета.

Тя затвори вратата и в този момент чу колата на Стю да влиза по алеята. Еди Данс отвори хладилника да извади нещо за децата и съвсем забрави за шума.

* * *

Разговорът със Спящата кукла доведе до интересни заключения.

От кабинета си Данс още веднъж провери дали момичето и лелята са добре настанени в мотела, закриляни от сто и двайсет килограмовия агент-канара с две големи оръжия. Албърт Стемпъл докладва, че всичко е спокойно.

— Момичето ми харесва — добави. — Лелята можеш да си я задържиш.

Данс прегледа бележките, които си бе водила по време на разговора. Отново ги прочете. Накрая се обади на Ти Джей.

— Покорният ви слуга е на вашите услуги, шефке.

— Донеси ми всичко, което знаем за Пел.

— Всичките бумаги, а?

— Да, до последното листче.

Данс затвори и преглеждаше бележките на Джеймс Рейнолдс, когато задъханият Ти Джей влезе — само три-четири минути след обаждането й. Може би гласът й бе прозвучал по-напрегнато, отколкото искаше.

Тя взе документите, които той й донесе, и ги разстла върху цялото бюро. За съвсем кратко време бяха събрали удивително количество материали. Започна да ги разлиства.

— Момичето помогна ли?

— Да — разсеяно отговори полицайката, като се втренчи в един лист.

Ти Джей добави още нещо, но тя не му обърна внимание. Разлисти още доклади, още бележки, писани на ръка. Накрая каза:

— Имам един въпрос, свързан с компютри. Ти разбираш. Върви да провериш това.

Загради няколко думи на един лист. Той ги погледна.

— Какво е това?

— Нещо ме безпокои.

— Не съм чувал такъв компютърен термин. Но ще се заема, шефке. Винаги готови.

* * *

— Имаме проблем.

Данс говореше на Чарлс Овърби, Уинстън Келъг и Ти Джей. Бяха в кабинета на Овърби и той си играеше с бронзова топка за голф, монтирана върху дървена подложка като скоростен лост на спортна кола. Искаше й се Майкъл О’Нийл да е тук.

Катрин съобщи сензационната новина:

— Ребека Шефилд помага на Пел.

— Какво? — стресна се Овърби.

— Нещо повече. Мисля, че тя е организирала бягството.

Шефът й поклати глава, несъмнено се питаше дали не е дал разрешение за нещо, което не е трябвало. Уинстън Келъг обаче се заинтригува:

— Много интересно. Разказвай.

— Тириса Кройтън ми каза няколко неща, които събудиха подозренията ми. Затова отново прегледах материалите, които имаме до момента. Спомняте ли си разпечатката от имейл, който намерихме в „Сий Вю“? Предположихме, че Пел го е изпратил на Джени от затвора. Само че вижте. — Тя показа разпечатката. — Адресът на писмото е capitolacorrectional — затвор „Капитола“. Само че разширението е точка-com. Ако наистина беше адрес на държавно учреждение, щеше да е точка-gov.

Келъг се намръщи.

— Мамка му, да. Изобщо не съм забелязал.

— Накарах Ти Джей да провери адреса.

Младият агент обясни:

— Адресът е на сървър в Сиатъл. Можеш да създадеш свой домейн, стига името да не е вече заето. Това е анонимен акаунт. Все пак ще поискаме заповед, за да прегледаме архивите.

— Анонимен ли? Защо тогава мислиш, че е била Ребека? — попита Овърби.

— Вижте имейла. Това изречение: „Кой може да иска повече от едно момиче?“ Необичаен израз. Направи ми впечатление, защото е взето от една песен на Гершуин.

— Какво толкова?

— Ребека използва абсолютно същия израз при първата ни среща.

— Все пак… — измърмори Овърби.

Данс го прекъсна.

— Да разгледаме фактите. Джени открадва първата кола от ресторант в Лос Анджелес в петък, а в събота се настанява в „Сий Вю“. Данните за телефонните й разговори и плащанията с кредитни карти показват, че е била в окръг Ориндж през цялата изминала седмица. Но жената, която е проверила разписанието на доставките за „Ю мейл ит“, е била там в сряда. Изпратихме по факса искане за разпечатка на плащанията с кредитните карти на Ребека. Във вторник е дошла от Сан Диего в Монтерей със самолет и се е върнала в четвъртък. Взела е кола под наем тук.

— Добре, добре — измърмори Овърби.

— Така, предполагам, че жената, с която Пел е говорил от „Капитола“, не е била Джени, а Ребека. Той й е казал името, адреса и електронната поща на Джени. От този момент Ребека е поела нещата. Избрали са Джени, защото е живеела наблизо и Ребека е можела да я следи.

Келъг се намеси:

— Значи знае къде е Пел и какво прави тук.

— Би трябвало.

— Да я арестуваме — предложи Овърби. — Ти ще я притиснеш, Катрин.

— Съгласна съм, само ми трябва малко повече информация, преди да я разпитам. Искам да говоря с Негъл.

— С писателя ли?

Тя кимна. Обърна се към Келъг:

— Ще отидеш ли да арестуваш Ребека?

— Разбира се. Само ми дайте хора.

Овърби каза, че ще се обади в шерифството и ще уреди няколко полицаи да го чакат пред „Пойнт Лобос“. Главният агент изненада Данс, като изтъкна нещо, за което не се беше сетила. Нямаха причина да смятат, че Ребека е въоръжена, но след като бе дошла с кола, значи не беше минала през охранителната система на летищата и можеше да носи пистолет.

Данс кимна на Ти Джей:

— Да тръгваме към Негъл.

* * *

По пътя телефонът й иззвъня.

— Ало?

Уинстън Келъг каза с необичайно напрегнат глас:

— Катрин, няма я.

— Ребека ли?

— Да.

— Другите добре ли са?

— Да. Линда каза, че Ребека не се чувствала добре и отишла да си легне. Не искала да я безпокоят. Прозорецът на спалнята й беше отворен, но колата й още е в гаража на КБР.

— Значи Пел я е взел.

— Така предполагам.

— Преди колко време?

— Легнала си е преди около час. Не знаят кога се е измъкнала.

Ако Пел и Ребека са искали да сторят нещо на другите жени, тя щеше да го направи лично или го пусне през прозореца. Данс реши, че двете не са застрашени, още повече, че ги охраняваха.

— Къде си сега?

— Връщам се в КБР — отговори Келъг. — Мисля, че Пел и Ребека са решили да бягат. Ще се обадя на Майкъл пак да блокират пътищата.

След като затвори, тя телефонира на Мортън Негъл.

— Ало?

— Катрин се обажда. Слушай, Ребека е с Пел.

— Какво? Отвлякъл ли я е?

— Не, работи за него. Тя е организирала бягството.

— Не!

— Вероятно са напуснали града, но може да си в опасност.

— Аз ли?

— Заключи вратите. Не пускай никого. Идваме към теб. След пет минути ще сме там.

Стигнаха за десет въпреки опасното (или както той го наричаше, „агресивно“) каране на Ти Джей — улиците бяха пълни с туристи, отиващи на почивка за уикенда. Спряха пред къщата и отидоха отпред. Данс почука. Писателят отвори след малко. Надникна навън и огледа улицата. Полицаите влязоха.

Негъл затвори вратата. Отпусна рамене.

— Съжалявам. — Гласът му потрепери. — Заплаши, че ако издам нещо по телефона, ще убие семейството ми. Много съжалявам.

Даниел Пел, застанал зад вратата, допря дулото на пистолета си в главата й.

49.

— Ето я моята приятелка. Котката за моето мишле. Със странното име. Катрин Данс…

Негъл продължи:

— Когато се обади, номерът ти се изписа на дисплея. Той ме накара да му кажа кой се обажда. Трябваше да се държа, сякаш всичко е нормално. Не исках. Но децата…

— Няма нищо… — понечи да го успокои тя.

— Тихо, господин писателю, госпожо разпитваща. Шшшт.

В стаята отляво Данс видя близките на Негъл, легнали по очи на пода, с ръце на тила. Жена му Джоан и децата — тийнейджъра Ерик и малката закръглена Соня. Ребека седеше на леглото до тях и държеше нож. Погледна равнодушно Данс.

Полицайката осъзна, че единствената причина жената и децата да са още живи бе, че Пел контролираше Негъл чрез тях.

Зависимости…

— Ела тук, скъпа, помогни ми.

Ребека стана от леглото и се приближи.

— Вземи оръжията и телефоните им.

Пел притисна пистолета си до ухото на Данс, докато Ребека взе оръжието й. После й заповяда да си сложи собствените си белезници.

Тя се подчини.

— Не са достатъчно стегнати.

Той стисна белезниците и Данс присви очи от болка. Направиха същото с Ти Джей и ги блъснаха да седнат на дивана.

— Внимавай, бе — измърмори Ти Джей.

Пел се обърна към Катрин:

— Слушай ме добре. Слушаш ли?

— Да.

— Някой друг идва ли насам?

— Не съм се обаждала на никого.

— Въпросът ми не беше такъв. Като специалистка по разпити трябва да знаеш.

Гласът му звучеше абсолютно спокойно.

— Доколкото знам, никой не идва. Дойдохме, за да зададем няколко въпроса на Мортън.

Пел остави телефоните им на масичката.

— Ако някой ви се обади, ще му кажете, че всичко е наред. След около час ще се върнете в управлението. Ще кажете, че не можете да говорите в момента. Ясно ли е? Ако не изпълнявате, вземам едно от хлапетата и…

— Ясно.

— Така, сега ще мълчите. Ние…

— Това не е разумно — обади се Ти Джей.

„Не, не — помисли си Данс. — Изпълнявай заповедите му! Даниел Пел не търпи неподчинение.“

Убиецът се приближи до младежа и почти небрежно допря пистолета си до гърлото му.

— Какво казах преди малко?

Самоувереността на Ти Джей се изпари.

— Да мълчим.

— Да, но ти проговори? Защо? Това беше глупаво, много глупаво.

„Ще го убие — помисли си Данс. — О, не.“

— Пел, чуй ме…

— И ти говориш.

Той насочи пистолета към нея.

— Съжалявам — прошепна Ти Джей.

— Още приказваш. — Пел се обърна към Данс. — Имам няколко въпроса към теб и приятелчето ти. Но това след малко. Дотогава кротувайте и се наслаждавайте на тази сцена на семейна идилия. — Обърна се към Негъл: — Продължавай.

Писателят отново се зае с онова, което явно беше правил, преди полицаите да го прекъснат — а именно да гори всички бележки от журналистическото си проучване.

Пел се загледа в кладата и добави разсеяно:

— Ако пропуснеш нещо и разбера, ще отрежа пръстите на жена ти. После ще се заема с децата ти. И стига си ревал. Не ти отива. Овладей се малко.

* * *

Минаха десет мъчителни минути, докато Негъл събере всичките си бележки и ги хвърли в огъня.

Данс знаеше, че веднага щом изгори всичко и Пел чуе от нея и Ти Джей онова, от което се интересуваше, ще са мъртви.

Съпругата на Негъл заплака:

— Остави ни, моля те, моля те… ще направя всичко, което поискаш. Моля те…

Данс погледна в стаята, където жената лежеше до Соня и Ерик. Момиченцето плачеше жално.

— Тихо, госпожо писателке.

Данс погледна часовника си. Замисли се какво ли правят сега нейните деца. Мисълта бе твърде мъчителна и тя си наложи да се съсредоточи върху случващото се в стаята.

Какво можеше да направи?

Да се пазари? Но човек може да се пазари само ако има нещо, което другият иска.

Да се съпротивлява? Да, но за да се съпротивляваш, трябва да си въоръжен.

— Защо правиш това? — изстена Негъл, когато и последните листове от записките му пламнаха.

— Млък!

Пел се изправи и разрови огъня с ръжен. Изтръска ръцете си. Показа изцапаните си със сажди пръсти.

— Това ми вдъхва чувство на уют. Вземали са ми отпечатъци може би петдесетина пъти. Винаги познавам неопитните полицаи. Ръцете им треперят, когато притискат пръстите ти. И така… — Обърна се към Данс: — От обаждането ти до господин писателя разбирам, че си се досетила за Ребека. Точно за това искам да поговорим. Какво знаеш за нас? Кой друг го знае? Трябва да планирам действията си и това зависи от отговора ти. И искам едно да разбереш, агент Данс, ти не си единствената, която усеща лъжата. Аз също имам тази дарба. С теб много си приличаме.

Нямаше значение дали ще го излъже или не. И в двата случая щеше да ги убие.

— О, и да ти кажа, че Ребека откри още един адрес. Адреса на Стюарт Данс.

Тази новина й подейства като шамар. Прилоша й. Страхът я обля като горещ душ, лицето й пламна.

Пак същата зависимост. Той се опитваше да я подчини, заплашвайки любимите й хора.

— Копеле! — изръмжа Ти Джей.

— Ако ми кажеш истината, на родителите ти и хлапетата няма да им се случи нищо. Отгатнах за семейството ти, нали? При първата ни среща. И това, че нямаш съпруг. Горката вдовица, Ребека ми каза. Моите съболезнования. Както и да е, предполагам, че в момента децата са при старците.

В този момент Катрин Данс взе решение.

Беше игра на късмет и при други обстоятелства едва ли щеше да избере този начин. Сега обаче, макар че последствията вероятно щяха да са трагични и в единия, и в другия случай, нямаше друг изход.

Единственото й оръжие бяха думите — и интуицията й. От А през Б до Х…

Трябваше да й помогнат.

Данс се обърна и погледна Пел в очите.

— Не се ли питаш защо сме тук?

— Това беше въпрос. Не ми трябват въпроси. Искам отговори.

Запазената марка на Даниел Пел — винаги трябваше той да командва.

— Моля те, позволи ми да продължа. Отговарям на въпроса ти. Моля те, нека да продължа.

Той се намръщи.

— Помисли добре. Защо толкова бързахме да дойдем? При нормални обстоятелства би използвала малкото име на разпитвания, но това можеше да прозвучи като опит да се наложи, а Даниел Пел трябваше винаги да владее положението.

Той се намръщи нетърпеливо:

— Говори по същество.

Ребека изсумтя:

— Опитва се да протака. Хайде, мили, да вървим.

— Защото исках да предупредя Мортън… — продължи Данс.

— Хайде да свършваме и да тръгваме — прошепна Ребека. — Бога ми, губим си…

— Тихо, красавице.

Пел обърна ясните си сини очи към Данс и се втренчи внимателно в лицето й, както бе направил в понеделник при разпита в Салинас. Струваше й се преди цяла вечност.

— Е, добре, искала си да го предупредиш за мен. И какво?

— Не. Исках да го предупредя за Ребека.

— За какво говориш?

Данс се втренчи в очите на убиеца и изрече:

— Исках да го предупредя, че ще те използва, за да го убиеш. Също както те е използвала да убиеш Уилям Кройтън преди осем години.

50.

Данс забеляза лек проблясък в нечовешките очи на Даниел Пел.

Бе напипала слабото място на бога на спокойствието.

„Тя те използва…“

— Това са глупости — сопна се Ребека.

— Може би — измърмори Пел.

Катрин усети колебание.

Приведе се напред. Ние обикновено приемаме, че е по-вероятно някой да казва истината, ако стои по-близо до нас, отколкото ако се е отдръпнал назад.

— Убийството на Уилям Кройтън? Било е по неин сценарий. И знаеш ли защо, Даниел? За да убиеш жена му.

Той поклати глава, но внимателно слушаше всяка нейна дума.

— Ребека е била любовница на Кройтън. И след като жена му отказала да му даде развод, тя решила да използва теб и Нюберг, за да я убиете.

Ребека се изсмя грубо.

— Спомняш ли си Спящата кукла, Даниел? — продължи Данс. — Тириса Кройтън?

Сега тя използваше малкото му име, което създаваше чувство за по-голяма близост, съюз срещу общия враг. Това е типичен трик на специалистите по разпити.

Той мълчеше. Погледна за момент Ребека, после — пак Данс, която добави:

— Преди малко разговарях с нея.

Ребека подскочи:

— Какво?

— Беше дълъг разговор. Научих много неща.

Ребека се опита да се овладее:

— Даниел, изобщо не е разговаряла с момичето. Блъфира, за да си спаси кожата.

— Какво даваха по телевизията в нощта, когато с Нюберг влязохте у Кройтън? „Джепърди“, нали? Тя така ми каза. Кой друг би могъл да знае?

„Какво е Квебек?…“

Убиецът примигна изненадано. Вече цялото му внимание бе насочено към Данс.

— Тириса ми разказа, че баща й си имал любовници. Оставял децата на крайбрежната улица в Санта Крус и отивал да се среща с тях. Една вечер видял Ребека, която рисувала, и я качил в колата. Започнали да се виждат често. Тя го карала да се разведе, но той не искал или не можел заради съпругата си. Затова Ребека решила да я убие.

— Това е смешно — изкрещя Ребека. — Изобщо не е вярно.

Данс ясно виждаше, че е напипала нещо. Другата жена се изчерви и жестовете й ясно показваха наличие на стрес. Нямаше съмнение, че полицайката е близо до истината. Тя тъжно погледна убиеца:

— Крайбрежната улица… Ребека сигурно е чула за теб там, нали, Даниел? Там Семейството е продавало разни неща на битпазара, там сте извършвали кражбите си. Тази престъпна „секта“ е била доста известна. Наричали са ви „Циганите“. Били сте сензация. Обзалагам се, че Ребека е научила за теб точно по този начин. Трябвало й е изкупителна жертва, убиец. Линда ми разказа, че сте се запознали в Санта Крус. Мислеше си, че ти си я съблазнил, нали? Не, било е точно обратното.

Гласът на Ребека все още бе спокоен:

— Млъквай! Тя лъже, Дан…

— Тихо! — сряза я Пел.

— Кога се е присъединила към Семейството? Малко преди убийствата на Кройтънови. Няколко месеца, нали? — Данс продължи: — Много бързо те е убедила да я приемеш. Не ти ли се стори прекалено лесно? Не се ли запита защо? Тя не е била като другите. Линда, Саманта и Джими са били деца, правили са каквото им кажеш. Ребека обаче е била различна. Независима, агресивна.

Катрин си спомни думите на Уинстън Келъг: „Жените са не по-малко агресивни и безскрупулни от мъжете. И много често са по-коварни…“

— Още щом е влязла в Семейството, е усетила, че може да използва и Джими Нюберг. Казала му е, че Кройтън държи нещо ценно вкъщи, и той е предложил двамата да отидете и да го вземете. Нали?

По изражението на Пел пролича, че това е истината.

— Ребека обаче е била замислила и друго с Джими. Щом проникнете у Кройтънови, той е трябвало да убие съпругата му, а после и теб. След като те премахнат, двамата с Ребека са можели да се разпореждат. Разбира се, замисълът й е бил да издаде Джими на полицията след убийството — а може би сама да го очисти. След известен период на траур Уилям Кройтън е щял да се ожени за нея.

— Скъпи, не. Това е…

Пел сграбчи Ребека за косата.

— Да не си проговорила повече!

Тя изпищя от болка и се сви на пода. Данс използва това разсейване да погледне Ти Джей, който едва забележимо кимна. Тя продължи:

— Ребека си е мислела, че само жената на Кройтън ще си е вкъщи, но сте заварили цялото семейство, защото Тириса казала, че й е лошо. Каквото и да се е случило през онази нощ, а това само ти знаеш, Даниел… каквото и да се е случило, всички са умрели. После, когато си се обадил на Семейството да кажеш какво се е случило, Ребека е направила единственото възможно, за да се спаси: предала те е. Точно тя се е обадила в полицията, за да те арестуват.

— Това са лъжи — възкликна Ребека. — Нали аз го измъкнах сега от затвора!

Данс се изсмя хладно. Обърна се към Пел:

— Да, защото пак е искала да те използва, Даниел. За да убиеш Мортън. Преди няколко месеца той й се обадил за книгата, която пишеше — „Спящата кукла“. Разказал й как смята да напише за живота на Кройтънови преди убийството и за живота на Тириса след това. Неизбежно щял да узнае за любовните афери на Кройтън. Скоро някой щеше да събере парчетата от мозайката и да се досети, че тя стои зад убийството. И така, Ребека е измислила план да те измъкне от „Капитола“. — Тя се намръщи. — Само едно нещо не знам, Даниел. Как те убеди да убиеш Мортън.

Погледна гневно Ребека, сякаш се възмущаваше от онова, което тази жена е сторила на добрия й приятел Даниел Пел.

— Кажи, Ребека, как го излъга?

Пел изкрещя на съучастничката си:

— Онова, което ми каза — вярно ли е или не? — Но преди тя да проговори, той сграбчи Негъл, който потрепери. — Тази книга! Какво смяташе да напишеш за мен?

— Нищо. Книгата трябваше да е за Тириса, за семейство Кройтън и за момичетата в Семейството. Толкова. Не за теб, а за жертвите ти.

Пел го блъсна на земята.

— Не, не! Искал си да напишеш за моята земя!

— Земя ли?

— Да!

— Каква земя?

— Моята земя, моята планина. Открил си къде е и си щял да напишеш за нея в книгата си!

Накрая Данс разбра. Скъпоценният планински връх на Пел. Ребека го беше убедила, че единственият начин да запази тайната е, като убие Мортън Негъл и унищожи записките му.

— Не знам нищо за това, кълна се — проплака писателят.

Пел се втренчи в лицето му. Личеше си, че му вярва, Данс го прочете в очите му.

— Знаеш ли какво щеше да стане, след като убиеш Негъл и семейството му, а, Даниел? Ребека щеше да те убие. Щеше да каже, че си я отвлякъл от мотела. — Данс се изсмя горчиво. — Ох, Даниел, как те е използвала… Докато Вълшебният свирач е във властта й, властта щеше да е в нейни ръце.

Когато чу тези думи, Пел примигна. Изправи се и се хвърли върху Ребека, събаряйки масичката.

Тя се отдръпна и изведнъж скочи напред. Ожесточено размаха ножа, заби го в ръката му и посегна към пистолета. Той изгърмя и куршумът откърти парченце розова тухла от камината.

В този момент Данс и Ти Джей също скочиха.

Младият полицай изрита Ребека в ребрата и сграбчи Пел за ръката, в която държеше пистолета. Двамата се сбиха за оръжието.

— Обади се в полицията! — изкрещя Данс на Негъл, който трескаво запълзя към телефона.

Тя се втурна към пистолетите на масата, припомняйки си основните правила за стрелба: „Огледай се, прицели се, дръпни спусъка три пъти, брой куршумите, на дванайсет освободи пълнителя, презареди. Огледай се…“

Жената на Негъл закрещя, момиченцето пищеше.

— Катрин — задъхано извика Ти Джей.

Пел се опитваше да насочи пистолета към нея. Стреля.

Тя залегна. Куршумът прелетя над нея.

Ти Джей беше млад и силен, но китките му бяха стегнати с белезници, а Пел черпеше сила от отчаянието и адреналина. Със свободната си ръка заудря младия полицай по врата и главата. Накрая убиецът се измъкна, вдигна пистолета, младият агент отчаяно се изтърколи под една маса, за да се прикрие.

Данс се хвърли напред, но знаеше, че няма да успее да го спаси. Ти Джей можеше да се смята за мъртъв.

Проехтя гърмеж. После пак.

Данс залегна и се огледа назад.

Мортън Негъл бе взел единия от пистолетите им и стреляше срещу Пел. Явно без опит в стрелбата, дърпаше рязко спусъка и не улучваше. Въпреки това не се отказваше.

— Копеле!

Пел приклекна, вдигна ръце в напразен опит да се прикрие, подвоуми се за момент, после стреля в корема на Ребека, изрита вратата и избяга навън.

Данс взе пистолета от Негъл, издърпа Ти Джей и пъхна оръжието в стегнатите му с белезници ръце.

В момента, в който се показаха на вратата, един куршум се заби в касата, поръсвайки ги с трески. Те отскочиха назад, приклекнаха. Данс успя да извади ключовете на белезниците от якето си и да се освободи. Ти Джей направи същото.

Предпазливо огледаха пустата улица. След няколко секунди чуха свирене на гуми от потегляща кола.

Данс извика на Негъл:

— Погрижи се за Ребека! Трябва ни жива.

Изтича при колата си и грабна микрофона от таблото. Той се изплъзна от треперещите й ръце. Тя си пое въздух, овладя треперенето и се обади в монтерейското шерифство.

51.

Гневът те изкарва от контрол.

Но докато караше с пълна скорост, за да се измъкне от Монтерей, спомняйки си случилото се току-що, Даниел Пел не можеше да се успокои. Гласът на Катрин Данс, лицето на Ребека…

Спомняше си и събитията отпреди осем години.

Джими Нюберг, проклетият компютърджия и наркоман, бе казал, че имал информацията от вътрешен човек за Уилям Кройтън — от някакъв програмист, който бил уволнен преди шест месеца. Успял да разбере шифъра за алармата на Кройтън, и имал ключ от задната врата (макар че Пел много добре знаеше от кого ги е взел — от Ребека, разбира се). Джими го уверяваше, че чалнатият Кройтън държал много пари в къщата си.

Пел никога не би ограбил банка или бюро за осребряване на чекове, не правеше такива големи удари. Все пак му трябваха пари, за да разшири Семейството и да се преместят в планината. Ето, че сега му се предоставяше възможност да отнесе много само от един грабеж. Джими го увери, че в къщата нямало да има никого, никой нямало да пострада. Щели да отмъкнат сто бона, а Кройтън щял просто да се обади в полицията и на застрахователите и щял да забрави.

Точно както се беше досетила Катрин Данс.

С Джими се промъкнаха в двора и през безупречно оформените храсти и морава се приближиха до къщата. Пел видя, че вътре свети, но Джими обясни, че лампите се включвали автоматично. Вмъкнаха се през задната врата.

Нещо обаче не беше наред. Алармата се включи. Пел се обърна към Джими да му каже, че явно все пак в къщата има някого, но младежът вече влизаше в кухнята.

Вътре с гръб към тях имаше жена, която готвеше. Джими се приближи към нея. „Не! Какво прави?“ — помисли си Пел.

Джими я уби.

С хартиена салфетка извади от джоба си нож (един от онези в къщата на Семейството с отпечатъците на Пел по дръжката), с другата си ръка запуши устата на жената и я наръга. Тя падна.

— Какво правиш? — гневно прошепна Пел.

Нюберг се обърна и се подвоуми, но по лицето му личеше какво смята да направи. Когато замахна с ножа, той бе готов и отскочи. Острието мина на сантиметри от него. Пел грабна един тиган и удари Джими по главата. Той падна. Пел грабна един месарски нож от плота и го наръга.

След секунди Уилям Кройтън нахълта в кухнята, привлечен от шума. Двете му по-големи деца дотичаха след него и запищяха при вида на мъртвата си майка. Пел извади пистолета си и натика изпадналите в истерия хора в килера. Накрая успя да успокои Кройтън и попита за парите. Бизнесменът отговори, че са в бюрото в кабинета му.

За Даниел Пел уплашените, разплакани деца и баща им бяха като бурени в градината, като досадни гарги или насекоми.

През онази нощ нямаше намерение да убива никого, но за да овладее положението, нямаше избор. След две минути и тримата бяха мъртви.

Той заличи отпечатъците, взе ножа от Джими и всичките му документи, после изтича в кабинета, където за свой ужас откри, че наистина парите са в бюрото, но са само хиляда долара. Бързо огледа в спалнята на долния етаж, но намери само джобни пари и бижута. Не си направи труда да се качи на втория етаж, където спяло момиченцето. (Сега се радваше, че стана така. По ирония, ако беше убил детето, никога нямаше да узнае за предателството на Ребека.)

И да, наистина, музиката от „Джепърди“… Пел изтича обратно в кухнята, взе портфейла на Кройтън и диамантения пръстен на жена му.

Хукна навън, скочи в колата. Само след километър го спря полиция.

Ребека…

Спомни си първата им среща — „случайната“ среща в Санта Крус се оказа, че е била планирана предварително.

Пел си спомни колко обичаше крайбрежната улица, атракциите. Възхищаваше се от лунапарковете, как хората се оставят в чужди ръце — като или рискуват да се наранят на пързалките, или се замайват като упоени опитни зайчета, въртейки се безспир на знаменитата стогодишна въртележка „Луф“…

Спомни си как преди девет години при същата тази въртележка Ребека му извика:

— Здрасти, искаш ли да те нарисувам?

— Защо не? Колко?

— Няма да е скъпо. Седни.

Пет минути по-късно, след като бе нанесла само основните щрихи на лицето му, тя остави молива, огледа го и предизвикателно попита дали могат да се усамотят някъде. Отидоха в микробуса под мрачния поглед на Линда Уитфийлд. Пел не й обърна внимание.

Пет минути по-късно, след трескаво целуване и опипване, тя се отдръпна.

— Чакай…

„Какво има? — помисли си той. — Трипер, СПИН?“

Тя прошепна задъхано:

— Аз… трябва да ти кажа нещо.

Замълча и сведе очи.

— Какво?

— Може би няма да ти хареса и ако искаш, нека да не продължаваме. Ще ти направя портрета безплатно. Но чувствам някакво привличане към теб, макар и след толкова кратко време, и искам да ти кажа…

— Казвай.

— Сексът… не ми доставя удоволствие. Освен ако не ме заболи. Много да ме заболи. На повечето мъже не им харесва. Няма проблем…

Вместо отговор той я извъртя да легне на стегнатия си корем. И свали колана си.

Сега Пел се изсмя. Всичко е било преструвка. През тези десет минути на плажа и петте минути в микробуса тя някак си се бе досетила за фантазиите му и ги използва.

Звенгали и Трилби…

Той продължи да кара още няколко минути, докато дясната ръка го заболя от раната. Отби встрани, дръпна ръкава си и я погледна. Не беше сериозно — кървенето отслабваше. Обаче как болеше…

Все пак не колкото болката от предателството.

Бе в края на тихите квартали и сега трябваше да навлезе в по-населен район, а полицията щеше да го търси навсякъде.

Направи обратен завой и продължи да снове из улиците, докато видя светлини от стопове пред себе си. Спрял нисан „Инфинити“. В колата имаше само един човек. Наоколо нямаше други автомобили. Пел забави, но натисна спирачките едва в последния момент. Задната броня на скъпата кола издумка. Нисанът се отмести на няколко метра. Шофьорът погледна гневно в огледалото и слезе.

Пел също слезе, започна да клати глава. Заоглежда щетите.

— Вие не гледате ли? — попита другият шофьор, латиноамериканец на средна възраст. — Миналия месец я купих. — Вдигна очи, видя кръвта по ръката на Пел и се намръщи. — Ранен ли сте?

Погледна надолу и забеляза пистолета.

Твърде късно.

52.

Първото, което Катрин Данс направи в дома на Негъл — докато Ти Джей подаваше сигнал за избягалия затворник — бе да се свърже с полицая, охраняващ родителите и децата й, и да го накара незабавно да ги заведе в управлението на КБР. Не вярваше Пел да си губи времето да изпълнява заплахите си, но не искаше да рискува.

После попита писателя и жена му дали убиецът е споменал накъде смята да бяга или къде е заветната му планина. Негъл бе казал истината пред Пел — нямаше представа къде се намира това място. Съпругата и децата му не знаеха нищо. Ребека беше тежко ранена и в безсъзнание. О’Нийл бе изпратил един от хората си с нея в линейката. Щеше да се обади веднага щом тя бъде в състояние да говори.

Данс се приближи до Келъг и О’Нийл, които стояха наблизо със сведени глави и обсъждаха бъдещите си действия. Каквато и лична неприязън да имаше между детектива и федералния агент, това не личеше от стойката и жестовете им. Двамата ефикасно и бързо организираха блокади и планираха претърсване на района.

Телефонът на О’Нийл иззвъня и той се обади. Намръщи се.

— Аха, да. Обадете се в Уотсънвил… Ще се погрижа. — Затвори и обяви: — Имаме следа. Кражба на кола в Марина. Човек, отговарящ на описанието на Пел — ранен — е откраднал черен нисан „Инфинити“. Въоръжен. — Добави мрачно: — Свидетелят е казал, че чул изстрели и когато погледнал, Пел затварял багажника.

Данс затвори очи и въздъхна. Още една жертва.

— Няма начин повече да остане на Полуострова — отбеляза О’Нийл. — Откраднал е колата в Марина, значи вероятно отива на север. Ще се стреми към Сто и първо шосе. — Детективът се качи в колата си. — Ще организирам команден пункт в Гилрой. И в Уотсънвил, ако тръгне към шосе №1.

След тези думи потегли.

— Да тръгваме и ние натам — предложи Келъг и се обърна към автомобила си.

Данс тръгна след него, но в този момент телефонът й иззвъня. Беше Джеймс Рейнолдс. Тя му разказа какво е станало, после бившият прокурор обясни, че е прегледал цялата документация около убийствата на Кройтънови. Не открил нищо, което да подскаже накъде може да е тръгнал Пел, но попаднал на нещо интересно. Попита дали Данс може да му отдели няколко минути.

— Разбира се — отвърна тя и даде знак на Келъг да почака.

* * *

Сгушени една до друга, Сам и Линда гледаха новините за поредния опит за убийство, извършен от Даниел Пел: на писателя, Негъл. Ребека, която обявиха за съучастничка на убиеца, била тежко ранена. Пел пак избягал. Бил откраднал кола и най-вероятно отивал на север, собственикът на автомобила бе поредната жертва.

— О, не! — прошепна Линда.

— Ребека през цялото време е била с него — прошепна Сам, втренчена ужасено в телевизора. — Но кой я е прострелял? Полицията? Даниел?

Линда затвори очи за момент. Сам не знаеше дали пак се молеше или заради умората от преживяното през последните дни. „Всеки да си носи кръста“ — помисли си тя, но не го каза на вярващата си приятелка.

По телевизията отделиха няколко минути за пострадалата жена, Ребека Шефилд — собственичка на „Женска инициатива“ в Сан Диего и една от жените в Семейството преди осем години. Споменаха, че Шефилд е родена в Южна Калифорния. Баща й починал, когато била на шест, и била отгледана от майка си, която не се омъжила повторно.

— Шестгодишна — прошепна Линда.

Сам примигна удивено:

— Излъгала ни е. Нищо от това, което разправяше за баща си, не се е случило. Ох, леле, как се хванахме!

По-възрастната жена поклати глава:

— Това вече ми идва много. Тръгвам си.

— Линда, чакай.

— Не искам да говоря за нищо, Сам. Писна ми.

— Нека да ти кажа само едно нещо.

— Вече достатъчно ми наговори.

— Съмнявам се, че си ме чула.

— Няма да те слушам и сега.

Линда тръгна към стаята си.

Телефонът иззвъня и Сам се стресна. Беше Катрин Данс.

— О, току-що чухме…

Полицайката я прекъсна:

— Чуй ме, Сам. Мисля, че не е тръгнал на север. Мисля, че идва при вас.

— Какво?

— Току-що ми се обади Джеймс Рейнолдс. Прегледал материалите по делото отпреди осем години и намерил къде се споменава името Алисън. Оказва се, че при разпита за убийството на Кройтън Пел го е нападнал. Рейнолдс го разпитвал за онзи случай в Рединг, за убийството на Чарлс Пикъринг, заговорил за Алисън — приятелката на Пел, за която ти спомена. Пел побеснял и го нападнал, или по-скоро само се опитал. Същото се случи и с мен в Салинас — защото бях близо до нещо важно за него. Джеймс мисли, че Пел е убил Пикъринг, защото е знаел за планинския му връх. Ето защо се опитва да намери Алисън. Тя също знае.

— Защо тогава ще напада нас?

— Защото ти е разказал за Алисън. Може би няма да си спомниш за връзката между нея и имота му, може би дори си забравила. Но това място — неговото царство — е толкова важно за него, че е готов да убие всеки, който представлява дори най-малка заплаха. Това означава вас. Двете.

— Линда, ела!

Намръщена, другата жена се показа на вратата.

Данс продължи:

— Току-що се обадих на полицаите, които ви пазят. Те ще ви заведат в управлението на КБР. С агент Келъг идваме към вас. Ще изчакаме в бунгалото, ако Пел се появи.

Сам се обърна към Линда и каза задъхано:

— Катрин мисли, че Даниел идва насам.

— Не!

Завесите бяха спуснати, но двете инстинктивно огледаха прозорците. Сам погледна към стаята на Ребека. Беше ли заключила прозореца, след като установиха, че другата жена се е измъкнала? Да, спомни си, че да. На вратата се почука.

— Дами, аз съм полицай Ларкин.

Сам погледна Линда. За момент останаха като вцепенени. После Линда бавно се приближи до вратата и погледна през шпионката. Кимна и отвори. Полицаят влезе.

— Казаха ми да ви закарам в управлението на КБР. Оставете всичко така и елате с мен.

Другият полицай беше навън и оглеждаше паркинга. Сам каза по телефона:

— Катрин, полицаят дойде. Тръгваме.

Затвори.

Грабна чантичката си.

— Хайде.

Гласът й трепереше.

Полицаят, с ръка на ръкохватката на пистолета, им кимна.

В този момент куршумът го улучи в слепоочието. Той падна. Нов изстрел и колегата му се хвана за гърдите, извика и се свлече. Трети куршум го довърши. Първият полицай запълзя към колата си, но потрепери и се отпусна неподвижно.

— Не, не! — изписка Линда.

Чуха бързи стъпки. Даниел Пел тичаше към бунгалото.

Сам бе като парализирана.

В последния момент се окопити и затръшна вратата, успя да сложи веригата и да се отдръпне, преди нов куршум да пробие дървото. Посегна към телефона.

Пел ритна вратата. Вторият ритник разби ключалката, но веригата задържа вратата. Тя се открехна само на няколко сантиметра.

— В стаята на Ребека! — изкрещя Сам.

Изтича при Линда и я хвана за ръката, но тя стоеше като закована.

Сам предположи, че се е вцепенила от ужас. Лицето на другата жена обаче изобщо не изглеждаше уплашено.

Тя се дръпна от Сам и извика:

— Даниел.

— Какво правиш? — изкрещя Саманта. — Хайде!

Пел отново изрита вратата, но веригата още държеше. Сам завлече Линда на няколко крачки към стаята на Ребека, но тя се съпротивляваше.

— Даниел — повтори. — Изслушай ме, моля те. Не е късно. Още можеш да се предадеш. Ще ти намерим адвокат. Ще се погрижа да си…

Пел стреля.

Просто вдигна пистолета, прицели се през процепа на вратата и я простреля в корема небрежно, сякаш пропъждаше муха. Опита се да стреля пак, но Сам завлече ранената си приятелка в стаята на Ребека. Пел пак изрита вратата. Този път тя се отвори, блъсна се в стената и разби една картина с морски пейзаж.

Сам затвори и заключи вратата на Ребека. Прошепна трескаво:

— Трябва да се махнем! Не можем да чакаме тук.

Пел пробва бравата. Изрита вратата, но тя се отваряше навън и издържа.

Тръпки побиха Сам. Беше сигурна, че Пел ще започне да стреля през вратата и някой случаен куршум ще я улучи. Помогна на Линда да се прехвърли през прозореца, избута я, после и тя прескочи, стъпи на росната, ухаеща земя. Линда стенеше от болка и притискаше корема си.

Сам й помогна да се изправи, стисна с всички сили ръката й и я повлече към гората.

— Той ме простреля — изстена Линда, все още невярваща. — Боли. Слушай… чакай, къде отиваме?

Сам не я слушаше. Единствената й мисъл бе да избягат колкото могат по-далеч от бунгалото. В каква посока, нямаше представа. Знаеше само, че пред тях са само безкрайната гора, стръмните скали и, на края на света, бушуващият сив океан.

53.

— Не — прошепна Катрин Данс. — Не…

Уин Келъг спря рязко до двамата полицаи, проснати пред бунгалото.

— Провери как са — извика й и извади мобилния си телефон да повика подкрепления.

С пистолет в потната си ръка, Данс коленичи до единия полицай. Беше мъртъв. Лежеше в огромна кървава локва, по-тъмна от асфалта, който бе смъртното му ложе. Другият също беше умрял. Тя вдигна очи и прошепна:

— Мъртви…

Келъг затвори телефона и се приближи. Макар че не се бяха обучавали да действат заедно, двамата се приближиха до бунгалото като партньори. Внимаваха да не се излагат на прицел, погледнаха полуотворената врата и прозорците.

— Влизам — обяви Келъг.

Данс кимна:

— С теб съм.

— Само ме прикривай. Следи вътрешните врати. Постоянно. Постоянно ги следи. Той ще държи пистолета напред. Гледай за метален блясък. Ако има трупове, не се занимавай с тях, докато не установим, че е чисто. — Докосна ръката й. — Това е важно. Разбра ли? Не им обръщай внимание, дори да крещят за помощ. Няма да можем да им помогнем, ако ни рани. Или застреля.

— Ясно.

— Готови?

Не, не беше готова. Но кимна. Той стисна рамото й. Пое си дълбоко въздух и бързо влезе, като държеше пистолета напред, насочваше го ту в една, ту в друга посока към всички ъгълчета на помещението.

Данс влезе след него, като внимаваше да следи вратите — и да вдига пистолета си нагоре, когато той мине пред нея.

„Следи, следи, следи…“

От време на време поглеждаше назад, към отворената врата — Пел лесно можеше да е заобиколил отвън.

— Чисто е — извика Келъг.

И, слава Богу, вътре нямаше трупове. Келъг обаче посочи петна от кръв, все още прясна, по перваза на прозореца в стаята на Ребека. Данс забеляза капки и по килима.

Погледна навън. Видя още кръв и стъпки в калта. Показа ги на Келъг и добави:

— Май са избягали и той ги гони.

— Отивам — заяви федералният агент. — Ти изчакай подкрепленията.

— Не — отсече тя, без да се замисли. — Моя беше идеята да ги съберем. Няма да позволя да умрат. Дължа им го.

Той се замисли за момент.

— Добре.

Изтичаха при задната врата. Данс си пое дълбоко дъх, отвори я и двамата изскочиха навън. Очакваше всеки момент да чуе гърмеж и да почувства сковаващата болка от куршума.

* * *

„Той ме нарани. Моят Даниел ме рани. Защо?“

Болката в сърцето на Линда бе силна почти колкото тази от раната. Тя бе простила на Даниел за миналото. Беше готова да му прости и за настоящето.

„Но той ме простреля.“

Искаше да легне. Нека Исус да ги закриля, нека Исус да ги спаси. Прошепна тези думи на Сам, а може би не. Може би само си въобразяваше.

Саманта не продумваше. Дърпаше я безжалостно напред по криволичещите пътеки през красивата и същевременно зловеща гора.

Пол, Хенри, Лайза… имената на децата от приюта изникнаха в съзнанието й.

Не, те бяха миналата година. Бяха си отишли. Сега имаше други.

Как се казваха?

„Защо нямам семейство? Защото Господ Бог ми е отредил друго, ето защо. Защото Саманта ме предаде.“

Безумни мисли се въртяха в ума й като неуморните вълни в океана наблизо.

— Боли.

— Не спирай — прошепна Сам. — Катрин и агентът от ФБР скоро ще се появят.

— Той ме простреля. Даниел ме простреля.

Причерня й. Щеше да припадне. „Какво ще направи Мишлето тогава — запита се. — Ще метне осемдесетте ми кила на гръб? Не, ще ме предаде, както направи преди. Саманта, моят Юда.“

Отнякъде идваше шум на вълни, мокрите борове и кипариси шумяха от вятъра, Линда чу стъпките на Даниел Пел. Изпукване на клонка, шумолене на листа. Те продължиха да бягат. Спъна се в стърчащ корен и падна тежко. Болката от раната бе нетърпима.

— Ох!

— Шшшт!

— Боли!

Гласът на Сам трепереше от страх:

— Стани, Линда, хайде! Моля те!

— Не мога.

Стъпки. По-близо.

На Линда й хрумна, че може да са полицаите. Катрин и симпатичният агент от ФБР. Тя присви очи от болка и погледна назад.

Не, не бяха полицаите. На двайсетина метра видя Пел. Той ги забеляза. Забави крачка, пое си въздух и тръгна към тях. Линда се обърна към Саманта.

Но нея я нямаше.

Отново я изостави, точно както преди години.

Изостави я през онези ужасни нощи в стаята на Даниел Пел.

Сама тогава, тя беше сама и сега.

54.

— Прекрасна моя Линда.

Пел се приближи бавно.

Тя присви очи от болка.

— Даниел, чуй ме. Още не е късно. Бог ще ти прости. Предай се.

Той се изсмя, сякаш беше шега.

— Бог. Бог щял да ми прости… Ребека ми каза, че си станала набожна.

— Ще ме убиеш ли?

— Къде е Сам?

— Моля те! Не го прави. Можеш да се промениш.

— Да се променя ли? О, Линда, хората не се променят. Никога, никога. Ами, че ти си същата, каквато те намерих, със зачервени очи и подпухнала от плач под онова дърво в парка „Голдън Гейт“, избягала от къщи.

На Линда й причерня, пред очите й засвяткаха ярки искри. Болката намаля и тя почти изгуби съзнание. Когато отново дойде на себе си, той се беше навел над нея и държеше ножа.

— Съжалявам, мила. Трябва да го направя по този начин. — Абсурдно, но искрено звучащо извинение. — Ще бъде бързо. Разбирам си от работата. Няма да почувстваш нищо.

— Отче наш…

Той дръпна главата й назад, за да оголи гърлото й. Тя се опита да се съпротивлява, но нямаше сили. Мъглата съвсем се беше разнесла и когато той приближи острието, Линда видя червеното сияние на спускащото се слънце.

— … който си на небесата. Да се слави името ти…

Тогава някакво дърво се сгромоляса.

Или лавина от камъни се стовари върху пътеката.

Или ято обезумели чайки с бесни крясъци се спуснаха върху тях.

Даниел Пел изохка и падна на каменистата земя.

Саманта Маккой отскочи от убиеца, изправи се и истерично го заудря с дебел клон по главата и ръцете. Той изглеждаше удивен, че малкото Мишле го напада, жената, която тичаше да изпълни всичко, което й наредеше, която никога не посмя да му откаже.

Освен веднъж…

Даниел замахна с ножа, но тя отскочи. Той посегна към пистолета, паднал на пътеката, но дебелата тояга го удари пак и пак, отскочи от главата му, разкъса едното му ухо. Той изкрещя от болка.

— Мамка ти!

Изправи се. Замахна с юмрук и улучи коляното й. Тя падна.

Даниел се хвърли на земята и грабна пистолета. Изправи се и насочи дулото към нея. Саманта обаче скочи на крака и отново замахна с клона, стискайки го с две ръце. Улучи рамото му. Той се олюля назад.

Линда си спомни две думи от миналото. Онова, което Даниел казваше, за да похвали някого от Семейството: „Ти държа твърдо, красавице.“

„Дръж твърдо…“

Саманта отново замахна.

Сега обаче Даниел бе застанал стабилно. Хвана тоягата с лявата си ръка. За момент останаха втренчени един в друг, свързани с клона като с пъпна връв. Даниел се усмихна тъжно и вдигна пистолета.

— Не! — изхриптя Линда.

Саманта също се усмихна. Блъсна го силно и пусна клона. Даниел отстъпи крачка назад — във въздуха. Бе застанал на ръба на скала, пет-шест метра над друга пътека.

Изкрещя, залитна и падна назад.

Дали оцеля или не, Линда не разбра. Поне не отначало. Но явно оцеля, защото Саманта погледна през ръба и се намръщи. После й помогна да се изправи.

— Хайде, да тръгваме.

И отново навлязоха в гората.

* * *

Изтощена, Саманта Маккой едва придържаше Линда. Приятелката й беше бледа, но кървенето не беше силно. Сигурно я болеше ужасно, но поне можеше да ходи. Линда прошепна нещо.

— Какво?

— Помислих, че ме изостави.

— В никакъв случай. Но той беше въоръжен, трябваше да го надхитря.

— Ще ни убие.

Линда явно все още не искаше да повярва.

— Не, няма да успее. Не говори. Трябва да се скрием.

— Не мога повече.

— Долу при водата, на брега има пещери. Можем да се скрием в някоя. Там ще изчакаме полицията. Катрин идва насам. Ще ни търсят.

— Не, не мога. Далече е.

— Не е толкова далеч. Ще успеем.

Продължиха още няколко метра, после Сам почувства, че приятелката й губи сили.

— Не, не… не мога. Съжалявам.

Сам намери сили и успя да завлече Линда на още десетина метра напред. Там обаче силите я напуснаха — на най-лошото място, поляна, която се виждаше от стотина метра от всички посоки. Пел можеше да се появи всеки момент. Лесно щеше да ги очисти.

Наблизо имаше падина между скалите; там можеха да се скрият.

Линда зашепна нещо.

— Какво?

Сам се наведе към нея. Линда говореше на Исус, не на нея.

— Хайде, да вървим.

— Не, не, ти върви. Моля те. Наистина… Няма нужда да се реваншираш за случилото се. Преди малко ми спаси живота. Квит сме. Прощавам ти за онова, което стана в Сийсайд. Аз…

— Не сега, Линда! — сряза я Сам.

Ранената жена се опита да се изправи, но пак падна.

— Не мога.

— Трябва.

— Исус ще ме пази. Върви.

— Хайде!

Линда затвори очи и зашепна молитва.

— Няма да умреш тук! Ставай!

Линда си пое въздух, кимна и с помощта на Сам се изправи. Заедно продължиха, олюлявайки се, по пътеката, препъвайки се в храсти и корени.

Бяха на издаден в океана нос, стърчащ на двайсетина метра над водата. Грохотът на вълните бе като бумтене на реактивен двигател. Оглушителен.

Спускащото се слънце ги окъпа с оранжева светлина и ги заслепи. Сам присви очи; плитката падина беше много близо.

Щяха да легнат на дъното и да се покрият с клонки и листа.

— Напредваме. Още няколко крачки.

Всъщност двайсетина.

Приближиха се на около десет.

Накрая стигнаха дерето. Оказа се по-дълбоко, отколкото бе предполагала, идеалното укритие. Помогна на Линда да се наведе.

Изведнъж чу шумолене на храсталак, от гората изскочи някой и се затича към тях.

— Не! — извика Сам.

Пусна Линда и грабна един камък, смешно оръжие. После леко изписка и се изсмя истерично. Катрин Данс се приближи наведена, прошепна:

— Къде е?

— Не знам — отвърна шепнешком Саманта. После повтори по-силно: — Видяхме го на петдесетина метра натам. Ранен е. Но можеше да ходи.

— Въоръжен ли е?

Сам кимна:

— Има пистолет. И нож.

Данс се огледа, присви очи. Провери състоянието на Линда.

— Смъкни я долу. — Посочи падината. — Сложи я да легне по гръб и притисни с нещо раната.

Двете свалиха ранената на дъното на дерето.

— Моля те, остани — прошепна Сам.

— Не се безпокой — увери я полицайката. — Никъде няма да ходя.

55.

Уинстън Келъг бе някъде на юг от тях.

След като тръгнаха от мотела „Пойнт Лобос“, бяха изгубили следите. Това стана близо до разклонение на пътеката и по случайно решение Данс тръгна надясно, а Келъг — наляво.

Тя се обади на федералния агент по-мобилния телефон:

— Уин, намерих Сам и Линда.

— Къде си?

— На стотина метра от мястото, където се разделихме. Вървях на запад. Почти на самия бряг сме. Наблизо има кръгъл камък, пет-шест метра висок.

— Знаят ли къде е Пел?

— Някъде наблизо е. Под нашето ниво и на петдесетина метра вляво. Още е въоръжен. С нож и пистолет.

Тя изведнъж усети нещо и погледна надолу.

— Уин, къде си? На плажа ли си?

— Не, на някаква пътека съм. Плажът е под мен, на стотина метра.

— Добре, той е там! Виждаш ли островчето на десетина метра навътре във водата? Наоколо е пълно с тюлени. И с чайки.

— Видях го.

— Погледни на плажа точно срещу него.

— Не го виждам. Тръгвам натам.

— Не, Уин. Няма кой да те прикрива. Трябва да изчакаме подкрепления. Изчакай.

— Нямаме време. Вече много пъти ни се изплъзва. Няма да позволя пак да се случи.

Безразсъдно…

Това много я разтревожи. Изведнъж се уплаши за Уинстън Келъг, не искаше да му се случи нищо.

„После. Как ти звучи?“

— Само… внимавай. Вече не го виждам. Беше на плажа, но се скри между скалите. Там е идеално място за стрелба. Вижда всички пътища за приближаване.

Данс се изправи, закри очите си и огледа плажа. Къде беше? Само след секунда разбра.

В скалите съвсем наблизо изсвири куршум. След миг чу и гърмежа от пистолета на Пел.

Саманта изпищя. Данс залегна в падината, като одра кожата си; беше бясна заради непредпазливостта си.

— Катрин — извика Келъг по радиостанцията, — ти ли стреляш?

— Не, Пел.

— Добре ли си?

— Всички сме добре.

— Откъде стреля?

— Не видях. Трябва да е в скалите при плажа.

— Скрий се. Вече знае къде сте.

Данс се обърна към Саманта:

— Пел познава ли района?

— Навремето идвахме често тук. Предполагам, че добре го познава.

— Уин, Пел познава района. Може да ти е заложил капан. Изчакай.

— Задръж — прошепна Келъг. — Май видях нещо. Ще ти се обадя след малко.

— Чакай, Уин. Чуваш ли?

Данс се премести на няколко метра от предишната си позиция и бързо надникна между камъните. Не видя нищо. После забеляза Уинстън Келъг да слиза към плажа. Изглеждаше страшно уязвим между огромните канари, разкривените дървета и безбрежния океан.

„Моля те…“ — Тя отправи мислена молба към него да спре, да изчака.

Но, разбира се, той не спря. Катрин се замисли, че положението щеше да е същото, ако ролите им бяха разменени.

* * *

Даниел Пел знаеше, че идват още ченгета, но това не го притесняваше. Познаваше района като дланта си. Бе ограбил безброй туристи в Пойнт Лобос — много от тях бяха толкова глупави, че сами го улесняваха. Оставяха ценностите си в колите и на поляните за пикник, като си мислеха, че никой не би откраднал нещо на такова прекрасно място.

Със Семейството идваха и просто да си почиват, правеха си лагер близо до Биг Сър, ако не им се връщаше в Сийсайд. Знаеше как да стигне незабелязано до шосето или до близките къщи — никому неизвестни пътеки. Щеше да открадне друга кола, да тръгне на изток по малките пътища на Сентрал Вали, през Холистър, после да продължи на север.

Към планината.

Преди това обаче трябваше да се разправи със сегашните си преследвачи. Бяха двама или трима, доколкото можеше да прецени. Не ги беше видял много ясно. Сигурно бяха отишли в бунгалото, бяха видели убитите полицаи и сега го преследваха. Изглежда, че наблизо имаше само един.

Той затвори очи за момент, за да преодолее болката. Притисна с ръка раната от ножа, която се беше разкървавила при падането. Ухото го болеше по-силно, пулсираше от удара на Сам.

Мишлето…

„Мамка й!“

Облегна главата и рамото си на студената, влажна скала. Това като че ли облекчи болката му.

Питаше се дали един от преследвачите не е Катрин Данс. Ако беше така — а той бе почти сигурен — идването й в бунгалото не беше случайно. Беше се досетила, че не е откраднал нисана, за да бяга на север, а за да дойде тук.

Е, както и да е, тя нямаше повече да му се меси.

Да, труден е животът на полицая. Малчуганите прекарват дълго време сами, нали? Сигурно ще им е хубаво да си поиграят с някого…

Но как да действа сега?

Полицаят, който го гонеше, се приближаваше. Имаше само два начина да стигне до мястото, където се намираше в момента — скалист нос близо до плажа. Преследвачът трябваше или да се покатери по седемметрова скала и така да се изложи на куршумите на Пел, или, ако мине по пътеката, да се появи зад остър завой, което щеше да го направи идеална мишена.

Пел знаеше, че само ченге от спецслужбите би се пробвало по скалата, а преследвачът му едва ли си носеше екипировка за катерене. Трябваше да мине по плажа. Той се скри зад няколко канари, невидим както отгоре, така и от плажа, подпря пистолета си на един камък и зачака полицая да се покаже.

Нямаше да го убие. Само щеше да го рани. Може би в коляното. После, когато го обезвреди, щеше да го ослепи с ножа. Щеше да остави радиостанцията му наблизо, та да може да вика за помощ, да пищи от болка, да отвлече вниманието на другите ченгета. Това щеше да даде възможност на Пел да избяга в по-безлюдна част на гората.

Чу стъпки, преследвачът се опитваше да върви тихо. Пел обаче имаше слух като на диво животно. Той стисна по-силно пистолета.

Беше потиснал всички емоции. Бе прогонил от мислите си Ребека, Джени и дори омразната Катрин Данс. Владееше се идеално.

* * *

Данс отново бе сменила позицията си; надникна бързо иззад един бор.

Уинстън Келъг вървеше по плажа, приближаваше се към мястото, откъдето беше стрелял Пел. Промъкваше се бавно, оглеждаше се, държеше пистолета с две ръце. Погледна една канара и явно се колебаеше дали да се покатери. Скалата обаче бе отвесна, а Келъг носеше обикновени обувки, неподходящи за катерене по мокри камъни. Освен това така щеше да стане лесна мишена.

Погледна пак пътеката и явно забеляза следи в пясъка близо до мястото, където Данс бе видяла Пел. Приведе се и тръгна натам. Спря зад една канара.

— Какво става? — попита Саманта.

Катрин поклати глава. Погледна Линда, която едва се държеше, изглеждаше по-бледа. Бе изгубила много кръв. Нуждаеше се от лекарска помощ.

Данс се обади в шерифството и попита какво става с подкрепленията.

— Специалният отряд ще дойде след пет минути, лодките — след петнайсет.

Въздъхна. Защо толкова се бавеха? Тя им даде приблизителните си координати и обясни как трябва да се приближат медиците, за да не попаднат под обстрел. Погледна към плажа и видя Уинстън Келъг предпазливо да заобикаля канарата, обагрена в тъмночервено от слънчевите лъчи. Федералният агент отиваше право към мястото, където преди пет минути се беше скрил Пел.

Минутите й се струваха като часове.

„Къде е? Какво…“

Проехтя гърмеж.

„Какво, по дяволите, беше това?“

От скалите се чуха няколко изстрела, последва кратко затишие, после — пак изстрели.

— Какво става? — извика Саманта.

— Не знам. — Данс извади радиостанцията. — Уин, Уин! Чуваш ли?

Но единствените звуци, които чу, бяха бученето на вълните и пронизителните писъци на уплашени чайки.

56.

Катрин Данс тичаше по плажа. Обувките й „Алдо“, едни от любимите й, щяха да станат на нищо от солената вода. Не я интересуваше.

Отзад, на възвишението, хората от „Бърза помощ“ носеха Линда към линейката, спряна на паркинга на мотела. Саманта беше с тях. Данс кимна на двама полицаи от шерифството, първите пристигнали на местопроизшествието, които опъваха жълта найлонова лента между скалите, макар че единственият натрапник, който би могъл да заличи уликите, бе прииждащият прилив. Данс се наведе да мине под лентата, зави зад канарата, очаквайки да види поредния труп.

Спря за миг. После изтича при Уинстън Келъг и го прегърна. Той изглеждаше разтреперан и не сваляше поглед от онова, което лежеше пред тях — трупът на Даниел Пел.

Убиецът бе проснат по гръб, със свити, изцапани с пясък колене, стърчащи нагоре, и разперени ръце. Пистолетът му беше наблизо. Очите му бяха притворени, вече не ясносини, а помътнели.

Катрин осъзна, че още притиска с ръка гърба на Келъг. Отдръпна се и попита:

— Какво стана?

— Почти се сблъскахме. Криеше се тук. — Посочи няколко скупчени канари. — Видях го навреме и се скрих. Беше ми останала една фугасна граната от вчера. Хвърлих я и го замаях. Той започна да стреля, но имах късмет. Слънцето беше зад гърба ми. Заслепяваше го. Отвърнах на огъня и… — Сви рамене.

— Добре ли си?

— О, да. Малко одран от камъните. Катеренето не ми се удава много.

Телефонът й иззвъня. Тя погледна дисплея и вдигна. Беше Ти Джей.

— Линда е добре. Изгубила е кръв, но куршумът не е увредил важни органи. Саманта също не е ранена тежко.

— Саманта ли? — Данс не беше забелязала жената да е ранена. — Какво й е?

— Само драскотини и синини. Имала е боксов рунд с покойния. Преди да почине, разбира се. Боли я, но ще й мине.

Била се е с Пел?

Мишлето…

Дойдоха криминалисти от шерифството и започнаха огледа. Майкъл О’Нийл го нямаше.

Един от полицаите се обърна към Келъг:

— Поздравления.

Кимна към тялото.

Федералният агент се усмихна скромно.

Всеки специалист по кинесика знае, че усмивката е реакцията, която най-трудно се поддава на анализ. Намръщването, изражението на объркване и влюбеният поглед са еднозначни. Усмивката обаче може да изразява омраза, безразличие, веселост, любов…

Данс не можеше да се досети какво означава тази усмивка. Забеляза обаче, че когато Келъг погледна току-що убития от него човек, тя изчезна, сякаш никога не се е появявала.

* * *

Катрин Данс и Саманта Маккой отидоха в болница „Монтерей Бей“, за да видят Линда Уитфийлд, която бе в съзнание и се чувстваше добре. Беше прекарала нощта тук, но според лекарите можеше да си тръгне.

После Рей Каранео закара Саманта в мотела „Пойнт Лобос“ и тя реши да пренощува там, вместо да тръгне веднага за вкъщи. Данс я покани на вечеря, но жената отклони поканата с обяснението, че иска „да остане малко сама“.

Беше разбираемо.

След посещението в болницата Данс се върна в управлението на КБР, където завари Тириса Кройтън Болинг и леля й застанали до колата си. Очевидно я чакаха, за да се сбогуват.

Когато видя полицайката, лицето на момичето грейна. Поздравиха се топло.

— Чухме новината — мрачно измърмори лелята. — Мъртъв ли е?

Сякаш още не вярваше.

— Да.

Разказа им подробности за случилото се в Пойнт Лобос. Лелята изглеждаше нетърпелива, но Тириса искаше да чуе всичко. Данс не й спести нищо.

Момичето кимна, приемаше новините без емоция.

— Не знам как да ти се отблагодаря — каза полицайката. — Ти спаси живота на много хора.

Не споменаха нищо за събитията от нощта, когато Тириса се престорила на болна и близките й са били убити. Вероятно щеше да си остане тайна между нея и Данс. Какво пък? Да споделиш болката си с един човек често носи толкова облекчение, сякаш си я споделил с целия свят.

— Връщате ли се довечера?

— Да. — Момичето погледна леля си. — Но първо ще се отбием на едно място.

„Сигурно да хапнат в рибен ресторант или да напазаруват в лъскавите бутици в Лос Гатос“ — помисли си Катрин.

— Искам да видя къщата си — добави Тириса. — Старата ми къща.

Там, където са били убити родителите, братът и сестра й.

— Ще се срещнем с господин Негъл. Разговарял е с хората, които сега живеят там, и те са се съгласили да ме пуснат да разгледам.

— Негова ли беше идеята?

Данс беше готова да забрани посещението и знаеше, че Негъл веднага ще се подчини.

— Не, аз реших — отвърна момичето. — Просто, такова… искам да я видя. После господин Негъл ще дойде в Напа да ме разпита. За книгата. „Спящата кукла“. Така ще се казва. Не е ли яко да има цяла книга, написана за теб?

Мери Болинг не коментира, макар че по държането й — леко свити рамене, издадена напред брадичка — Данс веднага се досети, че не одобрява вечерната разходка и доста са спорили за това.

Понякога след важни събития — като събирането на Семейството или пътуването на Тириса, за да помогне за залавянето на убиеца — животът на участниците в тях претърпява сериозни промени. Това обаче не се случва много често и Данс не вярваше да стане и сега. Пред нея стояха същите хора, както преди няколко дни: загрижена за племенничката си жена на средна възраст, грубовата, но стараеща се добре да изпълнява ролята на осиновителка, и типично импулсивно момиче, спонтанно решило да извърши едно добро дело. Просто бяха поспорили как ще прекарат вечерта и в този случай момичето бе надделяло, несъмнено с цената на други отстъпки.

Може би самият спор бе една стъпка напред. Ето как — предполагаше Катрин — се променят хората: постепенно.

Тя прегърна Тириса, стисна ръката на леля й и им пожела лек път.

Пет минути по-късно се върна в „Женското царство“ в сградата на КБР и Мери-Елън Кресбах й направи кафе. Днес имаше бисквити с овесени ядки.

Полицайката влезе в кабинета си, събу пострадалите обувки и бръкна в шкафа за сандали „Джоан и Дейвид“. Протегна се и се облегна назад, отпи глътка силно кафе и потърси пакета ментови бонбони, които бе оставила някъде преди няколко дни. Лапна няколко, отново се протегна и се загледа в снимките на децата. Също и на съпруга се.

Как й се искаше да можеше да се сгуши до него тази вечер и да му разкаже за случая „Пел“.

„Ох, Бил…“

Телефонът й иззвъня.

Името на дисплея беше „Майкъл О’Нийл“. Стомахът й се сви от облекчение.

— Здравей — каза.

— Здравей, току-що чух новините. Добре ли си? Казаха, че имало престрелка.

— Един куршум прелетя покрай мен. Нищо сериозно.

— Как е Линда?

Тя му разказа.

— Ами Ребека?

— В интензивното. Но няма да излезе скоро.

О’Нийл й разказа за колата, с която Пел искал да отвлече вниманието им — любимия му метод. Убиецът принудил шофьора на нисана да подаде сигнал за собственото си убийство. После човекът се върнал вкъщи, скрил автомобила в гаража и седнал пред телевизора, откъдето чул за смъртта на Пел.

О’Нийл добави, че ще й изпрати доклада от огледа в „Бътерфлай Ин“, където Пел и Джени се настанили, след като избягали от „Сий Вю“, а също материалите от мотела „Пойнт Лобос“.

Данс се радваше, че чува гласа му. Нещо обаче не беше наред. Още беше резервиран. Не беше ядосан, но явно не се радваше особено, че разговаря с нея. Тя смяташе, че забележките, които бе направил за Уинстън Келъг, са неуместни, но макар и да не очакваше извинение, искаше обтегнатите им отношения да се изгладят.

— Какво става с теб? — попита тя.

При някои хора трябва да си по-настоятелен.

— Нищо.

Тази проклета дума, която може да означава всичко, от „чудесно“ до „мразя те“.

Тя го покани у тях довечера.

— Не мога, съжалявам. С Ан имаме планове.

Аха. Планове.

Това също бе от онези думички…

— Трябва да затварям. Исках само да ти кажа за шофьора на нисана.

— Добре. Пази се.

Щрак…

Данс се намръщи и се зачете в една папка.

Десет минути по-късно Уинстън Келъг се появи на вратата. Тя му махна към едно кресло и агентът се настани. Не се беше преоблякъл, дрехите му още бяха изцапани с кал и пясък. Той видя похабените й обувки при вратата и посочи своите. Засмя се:

— В шкафа ти едва ли ще има нещо като за мен.

— Съжалявам — отговори тя съвсем сериозно, сякаш не разбра, че е шега. — Всичките са трийсет и седми номер.

Обсъдиха докладите, които трябваше да подготвят, и комисията по разследване на стрелбата, която щеше да разгледа инцидента. Данс се почуди колко ще стои в района агентът от ФБР и прецени, че независимо дали иска да излиза с нея или не, ще трябва да остане четири-пет дни — за свикването на комисията и разследването трябваше време.

„После. Как ти звучи?…“

Келъг се протегна, както бе направила Данс преди няколко минути. Тя долови съвсем слаб признак на тревога от изражението му. Нещо го измъчваше. Разбира се, че стрелбата. Данс никога не беше стреляла по заподозрян, камо ли да убие някого. Беше участвала в залавяне на опасни престъпници, някои от които бяха убити при акцията. Други по-късно бяха осъдени на смърт. Но съвсем друго бе да насочиш оръжие към някого и да отнемеш живот.

На Келъг му се случваше за втори път за сравнително кратък срок.

— Какво ще правиш после? — попита тя.

— Трябва да изнеса семинар във Вашингтон за религиозния фундаментализъм — има много общо със сектантската психология. После ще си взема почивка. Ако съдбата не ми сервира някоя нова изненада.

Той се прегърби и затвори очи.

С мръсни, обикновени дрехи, с разрошена коса и леко брадясал, изглеждаше доста привлекателен, даде си сметка Данс.

— Извинявай — каза той, като отвори очи и се засмя. — Не е учтиво да се спи в кабинета на колега.

Усмивката му беше искрена и каквото го тревожеше преди, вече бе останало на заден план. Келъг изведнъж добави:

— О, има още нещо. Довечера трябва да подготвям документи, но утре мога ли да те поканя на ресторант? Бяхме се разбрали за после, нали помниш?

Тя се замисли: „Знаеш стратегията на хитрите престъпници при разпит: очакват всеки въпрос, който ще им зададеш, и имат подготвен отговор.“

Но въпреки че си мислеше за това, предложението му я изненада.

„И така, какво ще отговориш?“ — запита се.

— Става ли за утре? — повтори той.

Прозвуча срамежливо — странно за човек, който току-що е застрелял един от най-опасните престъпници в историята на Монтерей.

„Стига си се колебала“ — рече си Данс; плъзна поглед към снимките на децата, на кучетата, на покойния си съпруг. Замисли се за Уес.

— Става. Утре е идеално — отвърна накрая.

57.

— Свърши — каза тихо на майка си.

— Чух. Майкъл ни каза, когато бяхме в управлението.

Бяха у родителите й в Кармел. Семейството й се беше върнало от укрепеното си скривалище в централата на КБР.

— Бандата знае ли?

Данс имаше предвид децата.

— Казах им по малко по-заобиколен начин. Нещо от рода: „Довечера мама ще се прибере навреме, защото онова глупаво преследване свърши и са хванали лошия чичко.“ Нещо такова. Магс не ми обърна внимание, упражняваше се с нова песен за занималнята по пиано. Уес тръгна да гледа телевизия, но Стю го изкара навън да играят пинг-понг. После като че ли забрави… Но забележи, че казвам само „като че ли“.

Данс бе споделила пред родителите си, че иска да спестява на децата всяка новина за насилие и смърт, особено ако е свързана с работата й. Искаше да мине повече време от смъртта на баща им.

— Ще го следя. Благодаря, мамо.

Отвори една бира, наля в две чаши и подаде едната на майка си.

Еди отпи, после се намръщи и попита:

— Кога хванахте Пел?

Данс й каза приблизителния час.

— Защо?

Майка й погледна часовника.

— Сигурна съм, че между четири и четири и половина чух някого в двора. Отначало не ми хрумна, но после си помислих дали Пел не е открил къде живеем. Дали не е дошъл да си отмъсти или нещо такова. Малко се уплаших. Въпреки че отпред имаше полицейска кола.

Пел не би се поколебал да ги нападне, разбира се — вероятно дори бе замислил да го направи — но часът не съвпадаше. По това време убиецът вече е бил у Мортън Негъл.

— Не е бил той.

— Сигурно е било котка. Или кучето на Пъркинсови. Трябва да се научат да го прибират. Ще им кажа.

Катрин знаеше, че майка й ще изпълни заканата си.

Данс извика децата и ги качи в колата, където чакаха кучетата. Прегърна баща си и се уговориха да ги вземе от тържеството за рождения му ден в Морския клуб в неделя. Данс щеше да изпълнява ролята на шофьор, за да могат родителите й да се забавляват и да пият на воля шампанско и пино ноар. Помисли си да покани и Уинстън Келъг, но реши да не бърза. Първо да види как ще мине срещата утре.

Замисли се какво ще вечерят и установи, че никак не й се готви.

— Ще преживеете ли с палачинки от „Бейсайд“?

— Урааа! — извика Маги.

Заразмишлява на глас какъв сироп да си вземе. Уес също се зарадва, но беше по-сдържан.

В закусвалнята заеха едно сепаре. Данс напомни на сина си, че е негово задължение да измисли приключението им за неделя.

— И така, имаш ли вече план?

— Още не знам.

Той остана загледан в менюто дълго време. Маги поиска да вземат нещо и за кучетата. Данс й обясни, че палачинките не са, за да празнуват, че отново цялото семейство е заедно, а просто защото не й се готви.

Когато големите, изпускащи пара чинии дойдоха, Уес попита:

— Чу ли за оня фестивал? За лодките?

— Какви лодки?

— Дядо ни разказа. В залива щяло да има шествие с лодки и концерт. На „Канъри Роу“.

Тя си помисли, че е свързано с фестивала на Джон Стайнбек.

— В неделя ли е? Искаш ли да отидем?

— Утре вечер — отвърна Уес. — Много ще е забавно. Може ли да отидем?

Данс се изсмя мислено. Нямаше как синът й да е узнал за вечерята й с Келъг утре вечер. Или пък беше? Тя умееше да отгатва мислите на децата си, защо и те да не предусещаха нейните?

Поля палачинката си със сироп и си позволи малко масло. Колебаеше се.

— Утре ли? Чакай да помисля.

Първата й реакция, когато видя мрачното лице на Уес, бе да се обади на Келъг и да отмени срещата. Понякога просто е по-лесно…

Спря Маги да не излее върху палачинките си огромно количество боровинков и ягодов сироп и отговори импулсивно:

— О, не мога, скъпи. Имам план за утре.

— О…

— Но съм сигурна, че дядо с удоволствие ще ви заведе.

— Какво ще правиш? С Кони ли ще излизаш? Или с Мартин? Може и те да поискат да дойдат. Ще отидем заедно. Могат да доведат и близнаците.

— Да, близнаците, мамо! — възкликна Маги.

Данс още се двоумеше. Спомни си думите на психотерапевта:

— Катрин, не приемай толкова сериозно думите им. На родителите често им се струва, че децата им повдигат уместни възражения срещу евентуален втори баща или дори срещу случайни връзки. Погрешно е да мислиш така. Той вижда в действията ти предателство към паметта на баща му. Това няма нищо общо с приятеля ти.

Тя взе решение:

— Ще ходя на вечеря с колегата, с когото работехме по случая.

— Агент Келъг — измърмори момчето.

— Да. Той скоро се връща във Вашингтон и исках да му благодаря за помощта.

Почувства се малко гузна за скрития намек, че понеже Келъг живее далече, вероятността за дълготрайна връзка с него е малка. (А може би чувствителният Уес щеше да стигне до заключението, че майка им вече е решила да ги отдели от приятели и близки и да се преселят в столицата.)

— Добре — измърмори момчето, замислено отряза от палачинката и започна да се храни.

Данс често съдеше за реакциите по апетита му.

— Хей, синко, какво има?

— Нищо.

— Дядо ви с удоволствие ще ви заведе да гледате лодките.

— Да.

— Не харесваш ли Уинстън? — импулсивно попита.

— Добре е.

— Можеш да ми кажеш.

Тя също започваше да губи апетит.

— Не знам… Не е като Майкъл.

— Не, не е. Но много хора не са като Майкъл.

„Скъпият ми приятел, който не иска да ми говори“ — помисли си мрачно.

— Това не означава, че не мога да излизам на вечеря с тях, нали?

— Предполагам.

Замълчаха за няколко минути. После Уес изтърси:

— Маги също не го харесва.

— Не съм казала такова нещо! Не измисляй неща, които не съм казала!

— Напротив, каза. Заяви, че имал шкембе.

— Не съм!

Момиченцето се изчерви, което подсказа на Данс, че наистина го е казала.

Тя се усмихна и остави вилицата си.

— Слушайте, вие двамата. Дали ще ходя с някого на вечеря, или на кино, това не променя нищо. Къщата, кучетата, живота ни. Нищо. Обещавам. Разбрано?

— Добре — измърмори Уес.

Кракът му леко потрепна, но не изглеждаше много да се съмнява в думите й.

Сега обаче Маги се разтревожи:

— Няма ли пак да се омъжиш?

— Магс, откъде ти хрумна?

— Просто се чудех.

— Дори не мога да си го представя.

— Това не означава „не“ — отбеляза Уес.

Данс се засмя на този отговор, сякаш слушаше друг специалист по разпитите.

— Това е отговорът ми. Дори не мога да си го представя.

— Искам да съм кума — заяви Маги.

— Шаферка — поправи я Данс.

— Не, гледах по телевизията. Сега го правят по другия начин.

— По друг начин — пак я поправи майка й. — Но нека да не се разсейваме. Имаме палачинки и сок за унищожаване. И се налага да решим какво ще правим в неделя. Трябва да си помислиш за това.

— Ще си помисля — обеща Уес малко по-спокоен. Катрин довърши палачинката си с апетит, бе въодушевена от победата — беше искрена със сина си и получи разрешение да излезе на среща. Странно, но този малък успех много облекчи напрежението от изминалия ден.

В пристъп на добро настроение изпълни молбата на Маги и поръча по една палачинка с кренвирш за кучетата. Момиченцето им даде лакомствата, когато се върнаха в колата. Овчарката Дилън изгълта своята на няколко хапки, докато по-изтънчената Патси деликатно изяде кренвирша, след което занесе палачинката на недостъпно място между седалките и я остави там за черни дни.

* * *

Когато се прибраха, Данс отдели няколко часа за къщната работа, проведе няколко телефонни разговора, включително с Мортън Негъл, който отново й благодари, че е спасила семейството му.

Уинстън Келъг не се обади, което беше добре (значи щяха да се срещнат).

Майкъл О’Нийл също не се обаждаше и това вече не беше добре.

След тежка операция Ребека Шефилд бе в стабилно състояние. През следващата седмица щеше да остане в болницата под охрана. Предстояха й още операции.

Данс разговаря с Мартин Кристенсен за уебсайта им „Американски мелодии“, после, след като отхвърли работата, дойде време за десерт: пуканки, което беше логично решение след сладката вечеря. Намери един пакет, пъхна го в микровълновата и в последния момент успя да спаси царевичните зърна от масово унищожение, преди хартията да пламне, както беше станало миналата седмица.

Изсипваше съдържанието на плика в купичка, когато телефонът отново иззвъня.

— Мамо — нетърпеливо извика Уес. — Умирам от глад.

Данс обожаваше този му тон. Означаваше, че вече е в добро настроение.

— Това е Ти Джей — обяви, като погледна дисплея.

— Поздрави го от мен — каза момчето, като напъха шепа пуканки в устата си.

— Имаш поздрави от Уес.

— Предай и на него. И му кажи, че съм до осмо ниво на „Зарг“.

— Това много ли е?

— Не можеш да си го представиш.

Данс предаде новината на Уес, който се ококори:

— Осмо ниво? Няма начин!

— Това го впечатли. Кажи какво има?

— При кого отиват всички неща?

— Кои са тези „неща“?

— Веществени доказателства, доклади, имейли, всичко. Цялата бумащина.

Имаше предвид крайния отчет. В този случай с многобройни тежки престъпления и сътрудничество между няколко полицейски служби щеше да има цял куп материали. Тя бе ръководила преследването и случаят бе в компетенцията на КБР.

— Аз. Е, по-скоро ние.

— Първият отговор повече ми хареса, шефке. Между другото, спомняш ли си Нимю?

Тайнствената дума…

— Какво за нея?

— Току-що попаднах на следа. Искаш ли да се разровя?

— Няма да е зле. Не искам да оставям неизяснени неща.

— Става ли утре? Тази вечер не е много за срещи, но Лукриша може да се окаже жената на мечтите ми.

— Излизаш с жена на име Лукриша? Да се представиш добре… Слушай какво. Донеси ми всички материали. И каквото си намерил за „Нимю“. Аз ще се заема.

— Супер си, шефке. Ще те поканя на сватбата.

58.

Петък

Катрин, с черен костюм и тъмночервена памучна блуза, седеше на маса пред ресторант „Бей Вю“ край Рибарския кей в Монтерей. Заведението отговаряше на името си — „Гледка към залива“. От него се откриваше изглед към брега чак до Санта Крус. Но в момента не се виждаше. Тази сутрин Полуостровът тънеше в типичната юнска мараня. Вълма от мъгла като дим от запалени мокри съчки заобикаляха кея. Температурата бе под петнайсет градуса.

Снощи Данс бе в приповдигнато настроение. Даниел Пел вече нямаше да върши престъпления, Линда щеше да се оправи. Негъл и близките му оцеляха. Тя и Уинстън Келъг правеха планове за договореното „после“.

Днес беше друго. Потискаха я мрачни мисли, нямащи нищо общо с лошото време. Причините бяха много — не на последно място планираните заупокойни служби и погребенията на надзирателите, убити при сградата на съда, полицаите, охранявали мотел „Пойнт Лобос“, и Хуан Милар.

Тя отпи от кафето. Изведнъж отнякъде долетя колибри и пъхна човката си в хранилката, закачена на стената на ресторанта, близо до буйни гардении.

Друга птичка долетя и прогони първата. Бяха красиви създания, като бижута, но можеха да бъдат зли като подивели кучета.

— Здравей — чу се зад гърба й.

Уинстън Келъг се приближи, прегърна я през раменете и я целуна по бузата. Не твърде близо до устата, но не и прекалено далеч. Тя се усмихна и го прегърна.

Агентът седна.

Данс махна на сервитьорката, която допълни чашата й и сервира на Келъг.

— Проучих околността — обяви той. — Хрумна ми, че можем да отидем в Биг Сър довечера. В ресторант на име „Вентана“.

— Там е красиво. Не съм ходила от години. Страхотен ресторант. Макар и малко далеч.

— Няма проблем. По Първо шосе, нали?

Така щяха да минат точно през Пойнт Лобос. Тя си спомни изстрелите, кръвта, Даниел Пел проснат по гръб, мътните му очи, втренчени в тъмносиньото небе.

— Благодаря, че стана толкова рано заради мен — каза Катрин.

— Закуска и вечеря в твоята компания. Удоволствието е изцяло мое.

Тя се усмихна:

— Ето какво е положението. Ти Джей най-после намери какво означава „Нимю“.

Келъг кимна:

— Думата, която Пел е търсил в Интернет от затвора.

— Отначало ми хрумна, че може да е нечий псевдоним, после си помислих, че е свързано с компютърната игра „Нимю“ с хикс по средата.

Агентът поклати глава.

— Оказва се, че е доста популярна. Попитах най-големите специалисти — децата ми. Както и да е, хрумна ми, че Пел и Джими са отишли у Кройтън да откраднат ценен софтуер. Рейнолдс ми каза, че Кройтън завещал всичките си програми и резултати от изследвания на местния клон на Калифорнийския университет. Помислих си, че в архивите на колежа може да има нещо, което Пел е искал да открадне. Оказва се обаче, че „Нимю“ е друго.

— Какво?

— Не знаем със сигурност. Затова имам нужда от помощта ти. Ти Джей намерил някакъв файл в лаптопа на Джени Марстън. Казва се… — Данс извади едно листче. — Цитирам: „Нимю — сектантски самоубийства в Лос Анджелес“.

— Какво е съдържанието?

— Това е проблемът. Опитал се да го отвори, но има парола. Ще трябва да го изпратим в главното управление на КБР в Сакраменто, за да го разшифроват, но това ще им отнеме седмици. Може да не е важно, но ми се иска да разбера какво е. Можеш ли да го изпратиш на някого във ФБР, който ще го разкодира по-бързо?

Келъг отговори, че познава компютърен специалист в управлението на ФБР в Сан Хосе — в сърцето на Силициевата долина.

— Ако някой може да го дешифрира, това е той. Ще му се обадя още днес.

Тя му благодари и му подаде лаптопа, опакован в найлонов плик с картонче за съхранение на улики. Келъг се подписа, че го е приел, и остави компютъра до себе си. Данс махна на сервитьорката. Тази сутрин можеше да поеме само една препечена филийка, но федералният агент си поръча обилна закуска.

— Разкажи ми за Биг Сър — подкани я той. — Казват, че било красиво.

— Великолепно е. Едно от най-романтичните места на света.

* * *

В пет и половина следобед Уинстън Келъг дойде да я вземе от кабинета й. Бе облечен неофициално, но елегантно. С Данс бяха избрали почти еднакви дрехи: кафяви якета, тънки ризи и дънки. Неговите бяха сини, нейните — черни. „Вентана“ бе луксозен ресторант и винарна, но все пак бяха в Калифорния. Щеше да му се наложи да сложи костюм и вратовръзка само ако бяха в Сан Франциско, Лос Анджелес и Сакраменто.

На погребение също, не пропусна да си помисли Данс.

— Първо да приключим с работата.

Той отвори куфарчето си и извади компютъра, който бяха намерили в „Бътерфлай Ин“.

— О, готово ли е вече? — изненада се Данс. — Нима мистерията около „Нимю“ вече е разгадана?

Той се намръщи:

— За съжаление не.

— Нищо ли не са открили?

— Моят човек каза, че файлът или нарочно е съдържал безсмислици, или бил с вградена заличаваща бомба.

— Каква бомба?

— Това е като цифрово взривно устройство. Когато Ти Джей се е опитал да отвори файла, съдържанието му е станало „на маймуни“. Цитирам компютърния ми специалист.

— Маймуни…

— Случайни безсмислени символи.

— Няма ли как да се възстанови?

— Не. И повярвай ми, онези момчета са най-големите спецове в тази област.

— Е, няма чак такова значение — сви рамене Данс. — Просто ми се искаше да го изясня.

Той се усмихна:

— И аз съм такъв. Мразя да оставям неизяснени проблеми. Можем ли вече да тръгваме?

— Изчакай за минутка.

Данс се изправи и отиде при вратата. Албърт Стемпъл и Ти Джей чакаха в коридора.

Тя ги погледна, въздъхна и кимна.

Едрият полицай с бръснатата глава влезе в кабинета й, Ти Джей го последва.

Извадиха оръжията си (Данс просто нямаше куража) и след няколко секунди Уинстън Келъг бе обезоръжен и с белезници.

— Какво става, по дяволите? — гневно се развика той.

Катрин му отговори, изненадана от собственото си хладнокръвие:

— Уинстън Келъг, арестувам ви за убийството на Даниел Пел.

59.

Седяха в стая номер три, едно от помещенията за разпити в монтерейското управление на КБР, любимата на Данс. Беше малко по-голяма от стая едно (нямаше номер две) и огледалното стъкло блестеше малко повече. Имаше само едно малко прозорче към външния свят и ако се дръпнат завесите, се виждаше едно дърво. Понякога при разпитите тя използваше тази гледка, за да разсейва заподозрените или да ги кара да говорят. Днес завесите бяха събрани.

Данс и Келъг бяха сами. Зад огледалното стъкло работеше видеокамера. Ти Джей и Чарлс Овърби също бяха там, невидими, но, разбира се, щом видеше стъклото, всеки се досещаше, че някой наблюдава.

Уинстън Келъг бе отказал адвокат и изрази желание да им сътрудничи. Говореше със зловещо спокоен глас (почти същия тон като на Даниел Пел при разпита, с безпокойство си помисли Данс).

— Катрин, нека да се изясним. Може ли? Нямам представа какво става, но това не е начинът. Повярвай ми.

Зад тези думи се криеше арогантност и това още повече засили болката от предателството му. Тя се опита да превъзмогне чувствата си и отговори хладно:

— Да започваме.

Сложи си очилата с черни рамки — хищническите очила.

— Може би си попаднала на грешна информация. Защо не ми кажеш какъв смяташ, че е проблемът, и да видим какво можем да направим?

Сякаш говореше на дете.

Тя го огледа внимателно. Опита се да си внуши, че това е разпит като всички останали. Разбира се, не беше. Този човек се бе подиграл с чувствата й — с любовта й. Беше я използвал, както Даниел Пел използваше… ами, всички.

Опита се да овладее чувствата си, колкото и трудно да беше, и се съсредоточи върху непосредствената задача. Бе решена да го пречупи. Нищо не можеше да я спре.

Понеже вече добре го познаваше, бързо направи първоначалния анализ.

Първо, имаше ли данни за престъпление? Да — убийство.

Второ, имаше ли мотив да лъже? Да.

Трето, какви бяха личностните му характеристики? Екстроверт, мислещ, преценяващ. Данс можеше да използва най-агресивния подход.

Четвърто, какъв тип лъжец беше? Умел Макиавели. Беше умен, имаше добра памет, владееше методите на измама и щеше да използва тези умения. Щеше да се откаже да лъже, когато го разобличи, и да използва други прийоми, за да прехвърля вината, да заплашва и да напада. Щеше да се опита да я унижи, да се държи презрително, опитвайки се да я изкара от равновесие, да експлоатира собствените й емоции, да я накара да си се представи в лоша светлина в ролята на разпитващ. Щеше да се опита да измъкне информация и по-късно да я използва срещу нея.

При разпитите на такива изпечени лъжци много трябва да се внимава.

Следващата стъпка в поведенческия анализ бе да определи фазите на стреса, през които разпитваният щеше да преминава, докато лъже — гняв, отричане, потиснатост или пазарене — и да го подтикне да каже истината, когато усети, че е готов.

Тук обаче имаше един проблем. Данс беше сред най-добрите специалисти по кинесика, но пак не бе усетила лъжите, които той през цялото време й сервираше. В най-общи линии държанието му издаваше, че премълчава информация, не чисти лъжи — а този тип измама е най-трудна за откриване. Най-важното — според оценката й Келъг спадаше към онази рядка категория хора, които не се поддават на поведенчески анализ и детектори на лъжата. Към тях спадат душевноболните и серийните убийци.

Също и фанатично вярващите.

Точно за такъв го смяташе Данс. Макар и не сектантски водач, Уинстън Келъг бе опасен фанатик, уверен в непогрешимостта си.

Въпреки всичко това трябваше да го пречупи. Трябваше да узнае истината, а за целта се налагаше да следи за признаци на стрес.

Затова атакува. Безжалостно, бързо. Извади от чантичката си цифров диктофон, сложи го на масата помежду им и го пусна. Чу се звън на телефон.

— Техническа поддръжка. Рик Адамс на телефона.

— Казвам се Келъг, от Девета улица. Отдел „Престъпления с масова принуда“.

— Да, агент Келъг. С какво мога да ви помогна?

— Близо до вас съм и имам проблем с компютъра си. Получих закодиран файл и човекът, който ми го изпрати, е забравил паролата. Операционната ми система е „Уиндоус Екс Пи“.

— Добре. Лесна работа. Ще ви помогна.

— Предпочитам да не ви използвам за лични услуги. Началството ми диша във врата.

— Ами, в Купертино има добри специалисти. Понякога им изпращаме поръчки. Но не вземат евтино.

— Бързи ли са?

— О, това ли? Определено.

— Чудесно. Бихте ли ми дали номера им?

Данс спря диктофона.

— Интересно — отбеляза Келъг, като наклони глава. — Изглежда, че някой е имитирал гласа ми.

Запази абсолютно спокойствие.

„Добър е“ — помисли си Данс. Все пак долови кратка пауза между първата му дума и другите, което показваше, че трескаво се опитва да измисли правдоподобен отговор.

— След няколко часа ще получим резултатите от гласовия анализ.

— О, те не могат да се фалшифицират. Доказано е научно… Чудя се кой ли иска да ме злепостави? Имам доста врагове.

— Уинстън, Пел не е писал нищо за „Нимю“ и самоубийства. Аз направих файла снощи.

Той само я изгледа безизразно.

— „Нимю“ беше капан. На компютъра на Джени нищо не е имало, аз сложих файла. Ти Джей намери къде се споменава „Нимю“ — в една вестникарска статия за жена на име Алисън Шарп. Интервю за местен вестник в Монтана — „Един месец с Даниел Пел“, нещо такова. Двамата се запознали в Сан Франциско преди дванайсет години, когато тя живеела в групировка, подобна на Семейството, наречена „Нимю“. Водачът кръщавал всички членове на герои от легендата за крал Артур. Алисън и Пел обикаляли на автостоп из щата, но след ареста му в Рединг по обвинения в убийство тя го изоставила. Пел вероятно не е знаел фамилното й име, затова я е търсил по онова, което му било известно: „Алисън“ и „Нимю“. Сигурно е искал да я убие, защото е знаела къде се намира планинският му връх.

— Значи си фалшифицирала файла и ме помоли да ти помогна при разкодирането. Защо беше тази игра, Катрин?

— Ще ти кажа. Стойката на тялото не отразява само поведението на живия човек. В положението на трупа също могат да се прочетат много неща. Снощи Ти Джей ми донесе всички материали за окончателния доклад. Прегледах снимките от местопроизшествието при Пойнт Лобос. Нещо не ми се стори наред. Пел не се е криел зад скалите. Беше на открито, по гръб. Краката му бяха свити, коленете му — мокри и изцапани с пясък. И двете, не само едното. Това ми се стори странно. Когато се отбраняват, хората приклякват или опират само едното си коляно на земята. Виждала съм абсолютно същата стойка при една жертва на гангстерско убийство — принудили го да коленичи и да се моли, преди да го застрелят. Защо е излязъл от прикритието си, застанал е на колене и е стрелял по теб?

— Не разбирам за какво говориш.

Келъг не издаваше никаква емоция.

— Според доклада на съдебния лекар куршумите са проникнали от горе надолу в тялото му, сякаш си стоял прав, а не приклекнал. Ако беше истинска престрелка, щеше да се опиташ да се прикриеш… Спомних си и последователността на звуците. Първо се чу гърмежът, а после, след известно забавяне — изстрелите. Не, мисля, че си видял къде се крие, хвърлил си гранатата, изтичал си и си го обезоръжил. После си го накарал да коленичи и си му хвърлил белезниците си да се закопчае. Когато е посегнал към тях, си го застрелял.

— Това е смехотворно.

Данс продължи със спокоен глас:

— А фугасната граната? След акцията в „Сий Вю“ трябваше да върнеш всички боеприпаси, които си получил. Това е процедурата. Защо си я задържал? Защото си чакал възможност да го убиеш. — Вдигна ръка. — Дали теорията ми е смешна или не, смъртта му повдигна някои подозрения. Реших да проверя по-внимателно. Да те проуча по-добре. Поисках досието ти от един приятел на съпруга ми на Девета улица. Открих някои интересни факти. Бил си замесен в застрелването на сектантски водачи при акции за залавянето им, а други двама са се самоубили при подозрителни обстоятелства, докато ти си бил консултант по разследвания срещу тях.

Самоубийството в Лос Анджелес бе най-обезпокоително. Водачка на секта се самоубила, като скочила от шестия етаж, само два дни след пристигането ти като консултант на местната полиция. Странното е, че никой преди това не я е чувал да говори за самоубийство. Не е оставила предсмъртна бележка и разследването срещу нея било само за данъчни измами. Странна причина да се самоубие. И така, наложи се да те проверя, Уинстън. Затова създадох фалшивия файл.

Фалшивият имейл бе написан от момиче с псевдоним Нимю, участващо в сектата на самоубилата се жена, и твърдеше, че имала подозрение за смъртта й.

— Взех съдебна заповед за подслушване на телефона ти, сложих проста парола на файла и ти дадох компютъра да видя какво ще направиш. Ако ми беше казал, че си го прочел и какво съдържа, всичко щеше да е наред. Сега щяхме да пътуваме към Биг Сър.

Но не. Обадил си се на компютърния специалист и си прочел файла. Нямаше никаква „изтриваща бомба“. Никакви „маймуни“. Ти лично си го изтрил. Трябвало е да го направиш, разбира се. Обезпокоил си се да не се досетим, че през последните шест години обикаляш страната и избиваш хора като Даниел Пел.

Келъг се изсмя. Този път с малко по-друг тон — леко отклонение от основната линия на поведение. Явно стресът се засилваше. Данс беше близо до истината.

— Моля те, Катрин, защо, за Бога, ще го правя?

— Заради дъщеря ти — отвърна тя не без известно съчувствие. Фактът, че той не отговори, а само се втренчи в очите й, бе признак — макар и слаб — че тя е на прав път.

— Не е лесно да ме излъжеш, Уинстън. А ти си много, много добър в това. Единственото отклонение от основния ти поведенчески профил, което съм забелязала, беше, когато станеше дума за деца и семейство. Тогава обаче не се замислих много. Отначало си помислих, че е заради връзката ни, че нямаш подход към децата и се колебаеш дали да ги допуснеш в живота си.

Тогава ти явно забеляза, че ми е любопитно или нещо съм заподозряла, и призна, че си ме излъгал и че си имал дъщеря. Разбира се, това е често срещан трик — да признаеш една лъжа, за да прикриеш друга. А каква беше втората лъжа? Дъщеря ти наистина е загинала при катастрофа, но не както го описа ти. Явно си унищожил полицейския доклад в Сиатъл, никой не можа да го намери, но с Ти Джей успяхме да възстановим историята.

Когато е била на шестнайсет, дъщеря ти е избягала от къщи заради развода с жена ти. Попаднала в сектантска групировка в Сиатъл, подобна на Семейството. Останала там около шест месеца. После тя и други трима членове на сектата решили да се самоубият, защото водачът ги прогонил като недостойни да му служат. Хвърлили се с колата си в Пъджет Саунд.

„Има нещо ужасяващо в идеята да те изгонят от групата…“

— След това си постъпил в отдела за престъпления с масова принуда и си посветил живота си в търсене и обезвреждане на такива хора. Понякога обаче законът не е бил на твоя страна. Трябвало е сам да въздадеш справедливост. Преди да дойдеш на Полуострова, си бил в Чикаго. Обадих се на един приятел в тамошната полиция. Бил си на местопроизшествието като консултант. Казал си, че заподозреният е стрелял по теб и ти си отвърнал на огъня, за да „неутрализираш опасността“. Аз обаче се съмнявам, че е стрелял. Мисля, че си го убил и сам си се ранил. — Тя се потупа по гърдите, имайки предвид превръзката му. — Това означава още едно убийство, също като Пел.

Обхвана я гняв. Изненада я като слънчев лъч, ненадейно пробил през облачна пелена.

„Запази самообладание — рече си. — Вземи пример от Даниел Пел. От Уинстън Келъг.“

— Близките на убития са подали жалба. Твърдят, че убийството е било нагласено. Наистина, имал е дълъг списък от престъпления. Също като Пел. Но никога не е докосвал оръжия. Имал фобия към тях.

— Преодоля я достатъчно дълго, за да стреля по мен.

Келъг съвсем леко премести крака си. Почти невидимо движение, но ясен признак на стрес. Значи не беше чак толкова непроницаем.

Отговорът му бе лъжа.

— Ще знаем повече, след като прегледаме документацията. Проверяваме и в другите райони, Уинстън. Оказва се, че си предлагал услугите си на местните шерифства в цялата страна, когато е имало престъпления, свързани със секти.

Чарлс Овърби бе представил за своя идеята да повика специалиста по сектите. Снощи обаче Данс заподозря, че не е станало точно така, затова директно попита шефа си как федералният агент е бил привлечен по случая. Овърби опита да се измъкне, но накрая призна, че Келъг сам заявил на Ейми Грейб в Сан Франциско, че идва на Полуострова като консултант — не е имало никакво обсъждане. Бил готов да дойде веднага щом документацията в Чикаго стане готова.

— Замислих се за преследването на Пел. Майкъл О’Нийл ми се разсърди за акцията в „Сий Вю“, защото ти искаше да действаме, а не да поставим мотела под наблюдение. Запитах се защо толкова настояваше да си пръв на вратата, когато нахлуете при Пел. Отговорът бе — за да можеш да го застреляш. Вчера, на плажа при Пойнт Лобос, си го накарал да коленичи и си го убил.

— Какви са доказателствата ти? Позата на тялото? Моля ти се, Катрин!

— Криминалистите откриха куршума, който си изстрелял по мен на скалите.

Това го накара да замълчи.

— О, разбирам, че не си искал да ме убиеш. Направил си го, за да остана при Саманта и Линда и да не ти преча да застреляш Пел.

— Беше случайно — спокойно заяви той. — По непредпазливост. Трябваше да ти се извиня, но ме беше срам. Но ето, сега признавам.

Лъжа…

Той леко присви рамене. Стисна устни. Данс знаеше, че няма да изтръгне самопризнание — нямаше такава цел — но той премина в друго състояние на стрес. Изглежда, че не беше напълно лишен от емоции. Тя го бе засегнала силно и от това го болеше. За Катрин Данс това беше по-добро от самопризнание.

— Не обичам да говоря за миналото си и за онова, което се случи с дъщеря ми. Може би трябваше да споделя повече неща с теб, но и ти не говориш много за покойния си съпруг. — Келъг замълча за момент. — Огледай се, Катрин. Виж света. Толкова сме разбити, толкова разпокъсани. Семейството се превръща в отживелица, но ние пак копнеем за човешка близост. Копнеем… А какво става? Идват хора като Даниел Пел, които подлъгват уязвимите, нуждаещите се. Жените в Семейството му — Саманта и Линда. Те са били добри деца, не са правили лоши неща. И изведнъж един убиец ги съблазнява. Как? Защото ги е подлъгал с единственото, което не са имали — семейство.

Въпрос на време е било те или Джени Марстън, или някой друг, да се подлъже по думите му и да започне да убива. Или да отвлича деца. Да се гаври с тях. Пел е имал последователи дори в затвора. Колко от тях, подтикнати от него, ще започнат да извършват престъпления, след като излязат на свобода?… Тези хора трябва да бъдат спрени. Аз действам безкомпромисно срещу тях и получавам резултати. Но никога не минавам границата.

— Не минаваш границата, която сам си си определил, Уинстън. Само че не твоите стандарти трябва да се прилагат. Системата не е такава. Даниел Пел също си е мислел, че постъпва правилно.

Той се усмихна и сви рамене, жест, който тя разтълкува като: „Това е твоето мнение, аз си имам мое. Никога няма да постигнем съгласие.“

Разбира се, Келъг не го каза, но за нея жестът бе ясен, сякаш признаваше: „Да, виновен съм.“

Усмивката му изведнъж помръкна, както бе станало на плажа предишния ден.

— Искам да ти кажа нещо. За нас. Това беше истинско. Каквото и да си мислиш за мен, бях искрен.

Катрин Данс си спомни, че когато вървяха сами в коридора на управлението, той говореше за Семейството, намеквайки за собствените си проблеми: самота, вглъбяване в работата като заместител на неуспешния брак, покрусата от смъртта на дъщеря му. Тя не се съмняваше, че макар да я бе излъгал за мисията си, този самотен човек наистина е искал да започне връзка с нея.

От държането му, когато каза „това беше истинско“, също пролича, че е искрен.

Това обаче нямаше връзка с разпита и не си струваше труда да му отговаря.

Той сбърчи вежди и се усмихна снизходително:

— Слушай, Катрин, едва ли е добра идея. Това разследване ще е истински кошмар. Както за КБР, така и лично за теб.

— За мен ли?

Келъг стисна устни за момент.

— Спомням си, че имаше някои неясноти около начина ти на водене на разпита в Салинас. Може би с нещо, което си казала или си направила, си улеснила бягството на Пел. Не знам подробности. Може би не е имало нищо такова. Но определено чух Ейми Грейб да го споменава.

Той сви рамене и вдигна ръце. Белезниците издрънчаха.

Подлият ход на Овърби, за да се презастрахова при евентуален неуспех. Макар че вътрешно беснееше при този коментар на Келъг, Катрин не издаде чувствата си. Само сви рамене:

— Ако стане въпрос, просто ще разгледаме фактите.

— Сигурно така ще стане. Дано не се отрази сериозно на кариерата ти.

Данс свали очилата си и се приближи в по-личната проксемична зона.

— Уинстън, питам се… Какви бяха последните думи на Даниел, преди да го убиеш? Хвърлил е пистолета, паднал е на колене и е посегнал към белезниците. Погледнал е нагоре. Досетил се е какво си решил, нали? Той не беше глупак. Знаел е, че ще го убиеш. Каза ли нещо?

Той не отговори, макар че изражението му подсказваше положителен отговор.

Разбира се, тя знаеше, че избухването й е неуместно и с него се слага край на разпита. Но нямаше значение. Знаеше отговора, знаеше истината — или поне част от нея. А това по сложните правила на поведенческия анализ обикновено е достатъчно.

60.

Данс и Ти Джей бяха в кабинета на Чарлс Овърби. Началникът на КБР в Монтерей седеше зад бюрото си, гледаше една снимка на сина си, хванал голяма сьомга, и кимаше разсеяно. А може би гледаше часовника. Беше осем и трийсет вечерта. Вече втора поредна вечер главният агент оставаше до късно на работа. Истински рекорд.

— Гледах целия разпит. Добре се справи. Безспорно. Но той е доста хитър. На практика не призна нищо.

— Той е обигран лъжец с антисоциално поведение, Чарлс. Няма да признае. Исках само да проверя как ще се защитава и ще отрича. Унищожил ли е компютърни файлове, за които си е мислел, че ще го разобличат за подозрителното самоубийство в Лос Анджелес? Използвал ли е боеприпаси без разрешение? Пистолетът му случайно стрелял към мен… Съдебните заседатели ще му се изсмеят. Присъдата му е сигурна. Този разпит бе катастрофален за защитата му.

— Сериозно? Изглеждаше доста спокоен.

— Да, така е, и ще играе добре на подсъдимата скамейка, ако се стигне до съд. Но от тактическа гледна точка случаят му е безнадежден.

— Преследвал е въоръжен убиец. А ти твърдиш, че го е застрелял, защото дъщеря му се е самоубила заради някаква секта. Не е много убедително.

— Не се притеснявай за мотива… Ако някой убие жена си, за съдебните заседатели няма значение дали го е направил, защото му е сервирала препечено месо, или е искал да вземе парите от застраховката й. Убийството си е убийство. Случаят ще стане по-сериозен, когато свържем Келъг с другите убийства.

Данс му разказа за другите случаи: подозрителните обстоятелства около ареста в Чикаго предишната седмица, други два във Форт Уърт и Ню Йорк. Двете самоубийства. Един особено смущаващ случай във Флорида, където Келъг помагал на шерифството в окръг Дейд при разследване на отвличане. Заподозреният, латиноамериканец, организирал комуна в къщата си в покрайнините на Маями. Сред последователите му определено имало много верни хора, някои от тях — доста фанатизирани. Келъг го застрелял, след което заявил, че латиноамериканецът посегнал към оръжието си, но то така и не било намерено при претърсването. По-късно станало ясно, че комуната раздавала безплатна храна на бедни, организирала курсове за изучаване на Библията и събирала помощи за квартална занималия за деца на самотни родители. Обвиненията за отвличане били фалшиви, скалъпени от бившата съпруга на заподозрения.

Местната преса още поставяла въпроси за обстоятелствата около смъртта му.

— Звучи интересно, но не съм убеден, че ще го приемат в съда — измърмори Овърби. — Какви са веществените доказателства от плажа?

Данс съжали, че Майкъл О’Нийл го няма да й помогне с техническите подробности. (Защо не й се обаждаше?)

— Намерили са куршума, който Келъг е изстрелял по Катрин — каза Ти Джей. — Безспорно е, че е изстрелян от неговия пистолет.

Овърби изръмжа:

— Стрелба по невнимание… Успокой се, Катрин, някой трябва да защитава и другата страна.

— Гилзите от пистолета на Пел са намерени по-близо до мястото, където е стоял Келъг. Вероятно е стрелял с оръжието на Пел, за да го представи като самозащита. А, и по белезниците е намерен пясък. Това доказва, че Келъг…

— Предполага — поправи го Овърби.

— Предполага, че Келъг е обезоръжил Пел, изкарал го е на открито, хвърлил му е белезниците и когато той е посегнал, го е застрелял.

— Слушай, Чарлс — намеси се Данс, — не казвам, че доказателствата са неоспорими, но Сандовал ще спечели делото. Аз мога да свидетелствам, че Пел не е бил въоръжен, когато Келъг го е застрелял. Позицията на тялото го доказва.

Овърби впери поглед в друга риболовна снимка върху бюрото си.

— Какъв е мотивът?

Ама той не слушаше ли? Вероятно не.

— Ами, дъщеря му. Убива хора, които са свързани…

Шефът я погледна съсредоточено, изпитателно.

— Не, не мотивът на Келъг да убие Пел. Нашият мотив. Защо да раздухваме случая?

Аха, ясно. Значи нейният мотив. Дали си отмъщаваше на Келъг за лъжите?

— Рано или късно ще възникнат въпроси. Трябва да сме подготвени.

Днес шефът й бе подготвен.

Тя също.

— Защото Уинстън Келъг уби човек в район под наша юрисдикция.

Телефонът на Овърби иззвъня. Той постоя втренчен в него и на третото позвъняване вдигна.

Ти Джей прошепна:

— Това е добър мотив. По-добър отколкото ако не се беше представил добре в ресторанта.

Началникът затвори и пак се втренчи в снимката със сьомгата.

— Имаме посещение. — Подръпна вратовръзката си, за да я оправи. — От ФБР.

* * *

— Чарлс, Катрин…

Ейми Грейб взе чашата кафе, която секретарката на Овърби й предложи, и седна. Кимна и на Ти Джей.

Данс седна на обикновен стол до симпатичната, но сериозна началничка на Федералното бюро за разследване в Сан Франциско. Предпочете това място пред по-удобния, но по-нисък диван срещу гостенката — когато седнеш по-ниско от някого, това те поставя в по-слаба позиция. Катрин разказа на Грейб последните подробности около Келъг и „Нимю“.

Федералната агентка знаеше някои неща, но не всичко. Слушаше намръщено и неподвижно — за разлика от нервния Овърби. Бе поставила дясната си ръка върху левия ръкав на стилното си тъмночервено сако.

Данс изложи аргументите си:

— Той е действащ федерален агент, който убива хора, Ейми. Излъга ни. Поиска специална акция, когато нямаше нужда. Така рискува живота на десетина души.

Овърби удряше с молива си като с палка на барабан, Ти Джей също изглеждаше смутен.

Изпод безупречно оформените си вежди Грейб огледа всички в стаята. След малко каза:

— Положението е много сложно. Разбирам. Но каквото и да се е случило, от началството вече ми се обадиха. Искат да го уволнят.

— Началството от Девета улица ли?

Тя кимна:

— И от по-високо. Келъг е звезда. Има много успешни арести. Спасил е стотици хора от тези секти. Ако това ще те успокои, говорих с шефовете. Обещаха да проучат нещата. Ще проверят всички факти, дали е използвал непозволена сила.

— Истински герой — вметна Ти Джей, но бързо млъкна под строгия поглед на шефа си.

— Да „проучат нещата“? — Данс не можеше да повярва. — Говорим за хора, убити при съмнителни обстоятелства, за нагласени самоубийства, Ейми. Стига! Това е вендета. Повече от ясно е. Бога ми, дори Пел не търсеше отмъщение. Пък и кой знае какво още е извършил Келъг.

— Катрин — предупредително се намеси Овърби.

— Фактите са, че той е федерален агент, разследващ особено опасни и хитри престъпници — изтъкна Грейб. — Понякога оказват съпротива и някой може да бъде убит. Често се случва.

— Пел не е оказал съпротива. Мога да свидетелствам — като експерт. Това е чисто убийство.

Овърби барабанеше с молива по безупречно чистата си попивателна за мастило. Този човек бе кълбо от нерви.

— Келъг е арестувал… арестувал е много опасни лица. Наложило се е да застреля няколко.

— Чудесно, Ейми, така можем да си говорим с часове. Моята цел е само една: да дам на прокурора един случай на убийство, независимо дали на хората във Вашингтон им изнася или не.

— Това се казва сътрудничество между институциите — измърмори Ти Джей.

Трак, трак, трак… моливът на Овърби не спираше. Той се покашля.

— Освен това доказателствата не са толкова неоспорими — изтъкна Грейб.

Явно бе прочела подробностите в колата — или в хеликоптера — на идване към Полуострова.

— Не е задължително да са изрядни. Сандовал ще издейства присъда.

Грейб остави чашата си. Обърна спокойното си лице към Овърби и го погледна в очите:

— Чарлс, началството помоли да не се задълбочавате.

Данс нямаше да позволи да потулят нещата. Е, добре де, един от мотивите й наистина бе, че човекът, който я покани на среща, който спечели частичка от сърцето й, я беше предал.

„После… Как ти звучи?“

Овърби отново заразглежда снимките върху бюрото си.

— Случаят е сложен… — измънка. — Знаете ли какво е казал Оливър Уендъл Холмс? Че сложните случаи водят до лошо правосъдие. Или че трудните случаи водят до лошо правосъдие. Не помня точно.

Какво означаваше това? Грейб продължи с по-мек тон:

— Катрин, Даниел Пел беше опасен убиец. Отне живота на много полицаи и цивилни, на невинни хора. Ти се справи отлично с трудното положение. Спряхте един наистина лош човек. И Келъг помогна. Всички печелим от това.

— Напълно съм съгласен. — Овърби остави средството си за писане… и барабанене. — Знаеш ли за какво ми напомня това, Ейми? За Джак Руби, когато застреля убиеца на Кенеди. Спомняш ли си? Никой не протестираше, когато Руби уби Осуалд.

Данс стисна зъби. Потърка палеца в показалеца си. Шефът й отново смяташе да я предаде — точно както когато бе „уверил“ Грейб, че тя няма вина за бягството на Пел. Като отказваше да даде случая на прокуратурата, той не само си спестяваше неприятности — това го правеше съучастник в убийство. Катрин се облегна назад и леко отпусна рамене. Зърна намръщената физиономия на Ти Джей.

— Точно така — съгласи се Грейб. — Значи…

Овърби обаче вдигна ръка:

— Но знаеш ли кое е най-интересното в онзи случай?

— Кой случай? — не разбра федералната агентка.

— В случая „Руби“. Тексаската полиция го арестува за убийство. И знаеш ли какво? Джак Руби отиде в затвора. — Овърби сви рамене. — Съжалявам, но трябва да ти откажа, Ейми. Ще предам Келъг на монтерейската окръжна прокуратура. Ще препоръчам да му се предявят обвинения за убийство. А, и за нападение срещу полицай. Все пак Келъг е стрелял по Катрин, нали?

Сърцето на Данс прескочи. Правилно ли чу? Ти Джей я погледна и вдигна вежди. Шефът им продължи:

— Можем да добавим недобросъвестно възползване от силите на реда и заблуждаване на разследващ орган. Какво ще кажеш, Катрин?

Това не й беше хрумнало.

— Чудесно.

Грейб потърка бузата си с един от късите си, лакирани в тъмночервено нокти.

— Мислиш ли, че идеята наистина е добра, Чарлс?

— О, да. Убеден съм.

61.

Събота

Обляна в сълзи, жената лежеше в стаята си в евтиния хотел край Дел Монте, на шосе №1. Слушаше бръмченето на колите и гледаше тавана.

Искаше да престане да плаче.

Но не можеше.

Защото той беше мъртъв.

Нейният Даниел вече го нямаше.

Джени Марстън докосна главата си, раната под превръзката я болеше жестоко. Постоянно мислеше за последните няколко часа с него, в четвъртък. Как стояха на плажа южно от Кармел и той държеше камъка, който й напомняше за Джасмин, котката на майка й, единственото живо същество, на което жестоката жена никога не би причинила болка.

Даниел държеше камъка и го въртеше в ръцете си.

— Тъкмо и аз това си мислех, красавице. Прилича на коте. — После я стисна за ръката и прошепна: — Гледах новините.

— О, в мотела ли?

— Да. Любима, полицията знае за теб.

— За…

— Знаят името ти. Знаят коя си.

— Така ли?

— Да.

— О, не… Даниел, миличък, съжалявам…

Тя затрепери.

— Забравила си нещо в стаята, нали?

Тя си спомни. Имейлът. Беше в джоба на дънките й. Призна с жален глас:

— Първото писмо, в което ми писа, че ме обичаш. Не можах да го унищожа. Ти ми каза да го направя, но не можах. Толкова съжалявам. Аз…

— Няма нищо, любима. Но ще трябва да го обсъдим.

— Разбира се, миличък — каза тя, готова за най-лошото.

Зачопли нервно дебелия си нос. Сега дори ангелските песни нямаше да й помогнат.

Той щеше да я изостави. Да я пропъди.

Оказа се обаче, че положението е по-сложно. Една от жените от Семейството му помагаше. Ребека. Искаха да създадат ново Семейство, да се оттеглят в планината и да живеят сами.

— Не смятах да те взимам, красавице, но когато те опознах, промених решението си. Осъзнах, че не мога да живея без теб. Ще говоря с Ребека, ще ми бъде нужно време, за да я убедя. Тя е… трудна. Но накрая ще направи, каквото й кажа. Ще станете приятелки.

— Не знам.

— Двамата с теб, красавице, имаме духовна връзка. С нея никога не съм се чувствал така. Там нещата бяха други.

Ако имаше предвид само секс, Джени щеше да го приеме. Тя не ревнуваше. Щеше да заревнува, ако обичаше друга, ако споделяше с нея радостите и тайните си, ако наричаше друга своя любима или красавица.

— Сега обаче трябва да внимаваме — продължи той. — Полицията знае за теб и лесно може да те открие. Затова трябва да изчезнеш.

— Да изчезна ли?

— За известно време. За месец-два. О, и на мен не ми харесва. Ще ми липсваш.

Личеше си, че е искрен.

— Не се безпокой. Всичко ще е наред. Няма да те изоставя.

— Наистина ли?

— Ще нагласим нещата така, сякаш съм те убил. Полицията ще престане да те издирва. Ще трябва малко да те разкървавя. Да изцапаме с кръв камъка и чантичката ти. Ще си помислят, че съм те убил и съм те хвърлил в океана. Ще боли.

— Съгласна съм, щом ще помогне да сме заедно.

Макар че си помисли: „Само не косата ми, не! Как ще изглеждам после?“

— Предпочитам да нараня себе си, любима, но няма как.

— Добре.

— Ела. Седни. Хвани се за крака ми. Стисни го силно. Така по-малко ще те заболи.

Болката беше ужасна. Но тя захапа ръкава си, стисна силно крака му и се сдържа да не изпищи, докато ножът се забиваше в кожата й.

Окървавената чантичка, окървавената статуя на Джасмин…

Той й даде адрес, на който да отседне в Сан Франциско. Обеща да й се обади, когато опасността премине.

Отидоха при скрития форд „Фокус“, който бяха откраднали от Мос Ландинг, и той й даде ключовете. Сбогуваха се и тя дойде в този евтин хотел. Пусна телевизора още щом влезе в стаята. По цял ден лежеше и притискаше болезнената рана на главата си. От новините узна, че Даниел Пел е бил застрелян при Пойнт Лобос. Зарови глава във възглавницата и запищя. Заудря по леглото. Накрая, изтощена от плач, заспа. Когато се събуди, остана в леглото, втренчена в тавана, местейки поглед от единия към другия ъгъл и обратно. Безспир. Безцелно.

Това й напомни за времето, когато беше омъжена: дълги часове лежеше с извита назад глава и чакаше кръвотечението от носа й да спре, болката да отмине.

В стаята на Тим.

После с десетина други мъже.

Лежеше и чакаше ли, чакаше…

Джени знаеше, че трябва да стане и да действа. Полицията я търсеше — бе видяла снимката от шофьорската си книжка по телевизията, със сериозно лице и огромен нос. Лицето й пламна от срам, когато се видя.

„Затова си размърдай задника“ — каза си.

През последните няколко часа, докато лежеше в евтиното легло, провиснало и с дюшек, целият на буци, тя почувства, че нещо странно става с нея.

Внезапна промяна, като първа есенна слана. Отначало не можа да определи какво чувства. После се досети.

Гняв.

Това чувство бе рядко за Джени Марстън. Обида, страх — да, тя умееше да се свива, да търпи…

Сега обаче я обхвана гняв. Ръцете й затрепериха, дишаше учестено. После, макар че гневът не отмина, тя се почувства абсолютно спокойна. Както при приготвянето на карамел: вариш захарта, докато закипи и се превърне в изпускаща мехури опасна смес (може да залепне за кожата ти и да я изгори като нагорещено лепило). После я изливаш върху мраморна плоча, тя изстива и се превръща в крехък твърд слой.

Това чувстваше Джени сега. Студен, твърд гняв в сърцето си. Твърд…

Със стиснати зъби, с разтуптяно сърце, тя влезе в банята и пусна душа. По-късно седна пред евтината тоалетка пред огледалото и си сложи грим. Отдели близо половин час.

Погледна се. И онова, което видя, й хареса.

Ангелски песни…

Пак си спомни четвъртъка, когато стояха до форда; тя заплака и прегърна Даниел.

— Много ще ми липсваш, миличък.

— Хайде, красавице — прошепна той. — Трябва да свърша една работа, да се погрижа никой да не ни безпокои на нашия планински връх. Но и ти трябва да направиш нещо.

— Какво, Даниел?

— Спомняш ли си онази вечер на брега? Когато поисках да ми помогнеш? Жената в багажника?

Тя кимна:

— Искаш… искаш пак да ти помогна да направиш нещо такова?

Даниел се втренчи в нея със сините си очи.

— Не искам да ми помагаш. Искам да го направиш сама.

— Аз ли?

Той се наведе по-близо към нея.

— Да. Ако не го направиш, никога няма да имаме спокойствие, никога няма да сме заедно.

Тя кимна. Даниел й даде пистолета, който бе взел от полицая, охраняващ къщата на Джеймс Рейнолдс. Показа й как да го използва. Джени се изненада колко е лесно.

Сега, чувствайки гнева в сърцето си, крехък като твърд карамел, Джени отиде при леглото и изтърси съдържанието на найлоновия плик, в който носеше нещата си: пистолета, половината от парите, някои лични вещи и листчето, което й беше дал Даниел. Джени го разгъна и се втренчи в написаните на него имена — Катрин, Стюарт и Еди Данс — и адреси.

Отново чу гласа на любимия си, докато пъхаше пистолета в плика и й го подаваше:

— Имай търпение, красавице. Не бързай. Кое е най-важното, на което съм те научил?

— Владей чувствата си.

Той се усмихна:

— Ти си моята отличничка.

След това я целуна — последната им целувка.

62.

Данс тръгна за мотел „Пойнт Лобос“, за да уреди прехвърлянето на разходите от кредитната карта на Келъг към сметката на КБР.

Чарлс Овърби, разбира се, не беше доволен от тези допълнителни разноски, но щеше да е конфликт на интереси, ако оставят обвиняемия да плаща за помощта си към същата институция, която го е арестувала. Затова началникът се съгласи да му плати хотела. Поддръжката му за съдебното преследване срещу Келъг не означаваше, че е променил по принцип отношението си към Данс. Вдигна й голям скандал за сметката. („Каберне «Джордан»? Кой е пил «Джордан»? И то две бутилки!“)

Тя премълча, че е предложила на Саманта да остане още няколко дни.

В колата си пусна диск на „Алтан“. Келтска музика. Мелодията звучеше малко призрачно, съвсем подходяща за тези обстоятелства — на път към мястото, където бяха загинали няколко души.

Мислеше си за планираното пътуване в Южна Калифорния през следващия уикенд с децата и кучетата. Искаше да запише група музиканти мексиканци в околностите на Охай. Бяха видели сайта й и бяха изпратили на Мартин няколко пробни файла със своя музика. Искаше да ги запише на живо. Ритмите бяха пленителни. Тя с нетърпение очакваше това пътуване.

Нямаше голямо движение (времето пак се беше влошило). Данс виждаше само една кола на целия път, син седан, който караше на неколкостотин метра зад нея.

Тя зави към мотела. Погледна телефона си. Все още никакви вести от О’Нийл, което я притесняваше. Можеше да му се обади под претекст да обсъдят случая, но не искаше. Освен това може би не беше зле малко да се дистанцира. Твърде деликатно е да имаш за приятел женен мъж.

Тя спря пред мотела и поседя в колата, за да послуша тъжната песен. Спомни си погребението на съпруга си.

Логично беше Бил, чиито жена, деца и дом бяха в Пасифик Гроув, да бъде погребан наблизо. Упоритата му майка обаче настоя да го погребат в Сан Франциско, град, който бе напуснал още осемнайсетгодишен и посещаваше само от време на време през уикендите. Госпожа Суенсън бе непоклатима по отношение на последното пристанище на сина си.

Накрая Данс наложи мнението си, но се натъжи, когато видя сълзите на свекърва си, затова през годините се опита да компенсира с различни дребни жестове. Сега Бил лежеше на склон, от който се откриваше гледка към близките гори, Тихия океан и част от игрището за голф в Пебъл Бийч — много любители на този спорт биха платили скъпо за такъв гроб. Данс си спомни, че със съпруга си бяха решили някой ден да се запишат на курс.

— Може би когато се пенсионираме — бе отбелязал той.

— Да се пенсионираме? Какво означава това?

Тя слезе и отиде на регистрацията на „Пойнт Лобос“, за да оформи документите.

— Вече ни се обаждаха доста хора — каза й служителят. — Репортери, които искат да снимат бунгалото. А някаква фирма смята да организира екскурзии до мястото, където е бил убит Пел. Извратена работа.

Да, прав беше. Мортън Негъл не би одобрил. Може би в книгата си щеше да включи бележка, заклеймяваща безскрупулния бизнесмен.

Когато отиваше към колата си, Данс забеляза някаква жена, загледана към забуления в мъгла океан; якето й се ветрееше. Когато полицайката я отмина, непознатата се обърна и тръгна след нея.

Катрин забеляза спряна наблизо синя кола. Изглеждаше позната. Тя ли беше карала след нея? Видя марката — форд „Фокус“ — и си спомни автомобила, откраднат от Мос Ландинг, който така и не бяха намерили. Той също беше син. Нима имаше още неизяснени…

В този момент жената изтича към нея и извика пресипнало:

— Вие ли сте Катрин Данс?

Изненадана, тя спря и се обърна.

— Да, аз съм. Познаваме ли се?

Жената се приближи на няколко крачки.

Свали черните си очила. Лицето й бе познато на Данс, но тя не се сещаше откъде.

— Никога не сме се срещали. Но може да се каже, че се познаваме. Аз съм приятелката на Даниел Пел.

— Вие сте…

— Джени Марстън.

Данс веднага посегна към пистолета си.

Но преди да докосне ръкохватката, Джени каза:

— Искам да се предам.

Протегна напред ръцете си, явно за да й сложат белезници — жест, който Данс не беше виждала през цялата си кариера като полицай.

* * *

— Трябваше да ви убия.

Тази новина не я разтревожи особено, след като Даниел Пел беше мъртъв. Джени бе с белезници и Данс не намери оръжие у нея или в колата й.

— Даде ми пистолет, но го оставих в мотела. Никога не бих ви наранила.

Наистина не изглеждаше способна на това.

— Каза ми, че никой полицай не е прониквал толкова дълбоко в съзнанието му. Страхуваше се от вас.

Опасностите трябва да се отстраняват…

— Значи убийството ви е било инсценирано.

— Поряза ме. — Джени показа превръзката на главата си. — Малко кожа, косми, кръв. Раните в главата много кървят. После ми даде адреса ви и адреса на родителите ви. Трябваше да ви убия. Знаеше, че никога няма да му позволите да се измъкне.

— Съгласихте ли се?

— Не съм му дала отговор. — Тя поклати глава. — Толкова беше трудно да му откажеш… Той просто прие, че ще го направя. Защото винаги правех каквото искаше. Искаше да ви убия, после с него и Ребека щяхме да се заселим някъде в планината. Щяхме да създадем ново Семейство.

— Знаехте ли за Ребека?

— Той ми каза. — Младата жена понижи глас: — Тя ли ми е писала всички онези писма? От негово име?

— Да.

Джени стисна устни.

— Не звучаха в неговия стил. Помислих си, че може друг да ги е писал. Но не посмях да попитам. Понякога човек просто не иска да знае истината.

„Така е“ — помисли си Катрин Данс.

— Как дойдохте тук? Проследихте ли ме?

— Да. Исках да поговорим лично. Реших, че ако се предам на друг, веднага ще ме закарат в затвора. Исках да ви попитам нещо. Бяхте ли там, когато го убиха? Той каза ли нещо?

— Не бях там, съжалявам.

— Не, просто се чудех.

Джени стисна устни — израз на угризения. Отново погледна Данс:

— Не исках да ви уплаша.

— Напоследък имах по-страшни преживявания. Всъщност защо не избягахте? Може би след няколко седмици, след като още не сме намерили трупа ви, щяхме да се замислим, но докато започнем издирване, щяхте да сте в Канада или в Мексико.

— Предполагам, защото току-що се освободих от влиянието му. Мислех си, че с Даниел ще е различно. Първо го опознах нали се сещате, не физически — и станахме наистина близки. Мислех си, че е истинско. Но после осъзнах, че всичко е лъжа. Ребека вероятно му е разказала всичко за мен, за да може да ме омае. Също като съпруга и гаджетата ми. Сваляха ме по баровете или когато работех. Даниел постъпи по същия начин, само че беше по-хитър.

През целия си живот съм се нуждаела от мъж до себе си. Понякога си представям, че съм фенерче, а мъжете са батериите. Не мога да светя, ако нямам поне една. След като убиха Даниел, лежах в стаята в мотела и изведнъж се почувствах различно. Обхвана ме гняв. Беше странно. Сякаш усещах вкуса му. Никога не ми се беше случвало. И осъзнах, че трябва да направя нещо. Но не да плача за Даниел или да обикалям да търся нов мъж. Преди винаги правех така. Не, реших да направя нещо за себе си. А кое е най-доброто в момента? Да ме арестуват. — Тя се изсмя. — Звучи глупаво, но това си е чисто мое решение. Не на някой друг.

— Мисля, че е добро.

— Ще видим. Ами, това е.

Наистина, помисли си Данс, не изглеждаше да има друго.

Качиха се в колата й. На път към Салинас тя се замисли за обвиненията: палеж, съучастие в убийство, укриване на престъпник, няколко други по-дребни.

Все пак жената се предаде доброволно и явно бе готова да сътрудничи. По-късно Данс щеше да я разпита и ако Джени кажеше истината, щеше да се застъпи за нея пред Сандовал.

Стигнаха в съдебния арест и полицайката подготви документите за ареста.

— Искате ли да се обадя на някого? — попита.

Джени понечи да каже нещо, но замълча и тихо се засмя:

— Не, мисля, че така е по-добре, да започна всичко от нулата. Всичко е наред.

— Ще ви осигурят адвокат. После ще трябва да си поговорим повече.

— Разбира се.

След тези думи жената тръгна по същия коридор, от който преди близо седмица бе избягал любовникът й.

63.

На стотина-двеста метра на морското равнище сигурно бе прекрасен слънчев ден, но районът около болницата „Монтерей Бей“ тънеше в гъста мъгла.

Влажният въздух ухаеше на бор, евкалипт и цветя — гардения може би, но Данс не беше сигурна. Тя обичаше растения, но както с храната, предпочиташе да ги купува готови за употреба от хора, които разбират, а не да се опитва да ги отглежда сама, рискувайки да унищожи всичко.

Застанала до една цветна леха, тя погледна към входа на болницата. Роджър Уитфийлд тъкмо изкарваше сестра си с количка. Братът на Линда бе строен мъж със сериозно лице, чиято възраст можеше да е всякаква в границите между трийсет и пет и петдесет и пет години. Напълно отговаряше на очакванията на Данс — мълчалив и консервативен, с изгладени дънки, колосана риза и вратовръзка, закрепена с метална щипка, на която имаше кръстче. Когато се запознаха, бе стиснал силно ръката на Данс, без по лицето му да се появи и следа от усмивка.

— Извинете ме, ще сляза да докарам колата.

— Ще издържиш ли пътуването? — обърна се Данс към Линда, когато той се отдалечи.

— Ще видим. Имаме познати в Мендосино; бяха в нашата църква. Роджър им се обади. Може да пренощуваме у тях.

Линда гледаше разсеяно и нервно се смееше без повод — Данс предположи, че са й дали много, ама много силни успокоителни.

— Съветвам те да се отбиете. Не бързайте. Поглезете се.

— Да се поглезим… — Жената пак се засмя. — Как е Ребека? Не се сетих да попитам по-рано.

— Все още е в интензивното. — Данс кимна към болницата. — Може би не много далеч от стаята, в която ти лежа.

— Ще се оправи ли?

— Лекарите мислят, че да.

— Ще се моля за нея.

Линда пак се изсмя. Катрин си спомни характерния смях на Мортън Негъл. Тя коленичи до количката.

— Не знам как да ти благодаря за онова, което направи. Знам, че ти беше трудно. И съжалявам, че пострада. Без помощта ти нямаше да го заловим.

— Бог си върши работата, животът продължава. Доброто побеждава.

Полицайката не схвана мисълта й; беше като помпозните сентенции на Чарлс Овърби. Линда примигна.

— Къде ще погребат Даниел?

— Обадихме се на леля му в Бейкърсфийлд, но тя не помни дори собственото си име. Брат му — Ричард? Не проявява интерес. След аутопсията ще го погребат тук. За безплатните погребения в окръг Монтерей е прието телата да се кремират. Има обществено гробище.

— Осветено ли е?

— Не знам. Предполагам, че да.

— Ако не е, би ли намерила осветено? Подходящо място за гроба му. Аз ще платя.

За човека, който се опита да я убие…

— Ще се погрижа.

— Благодаря.

В този момент тъмносиня акура навлезе рязко на паркинга и спря със свирене на гуми. Появата й бе толкова внезапна, че Данс приклекна и спусна ръката си към пистолета.

От автомобила обаче слезе Саманта Маккой. Приближи се към полицайката и Линда. Попита болната:

— Как си?

— Натъпкаха ме с лекарства. Мисля, че утре ще съм като парцал. Може би и през следващия месец.

— Тръгваш си, без да се сбогуваш.

— Защо мислиш така? Щях да ти се обадя.

Данс веднага долови лъжата. Вероятно Саманта също.

— Добре изглеждаш.

Линда отново се изкиска.

Настъпи тишина. Пълна тишина — мъглата поглъщаше околните шумове.

Саманта сложи ръце на кръста си и погледна жената в количката.

— Доста странни бяха тези дни, а?

В отговор — пак смях, изморен и предпазлив.

— Линда, искам да ти се обадя. Можем да се срещнем пак.

— Защо? Да ме психоанализираш? Да ме спасиш от ноктите на църквата?

В думите й имаше горчивина.

— Просто искам да те видя. Не е нужно да има друга причина.

Линда явно напрегна ума си, за да отговори:

— Сам, преди осем-девет години с теб бяхме различни хора. Сега сме още по-различни. Нямаме нищо общо.

— Нищо общо ли? Не е вярно. Заедно минахме през адски изпитания.

— Да, така е. Бог ни помогна да оцелеем, после ни изпрати в различни посоки.

Саманта коленичи и взе ръката на другата жена, като внимаваше да не докосне раната й. Така навлизаше в личната проксемична зона на Линда.

— Чуй ме. Слушаш ли ме?

— Какво? — нетърпеливо се сопна тя.

— Живял някога един човек.

— Какъв човек?

— Само слушай. Човекът си стоял вкъщи и станало наводнение, много силно наводнение. Водата заляла първия етаж и спасителите изпратили лодка, но той ги отпратил: „Вървете си, Бог ще ме спаси.“ Водата заляла втория етаж. Изпратили втора лодка, но той пак: „Не, вървете, Бог ще ме спаси.“ Водата продължила да се покачва и той се качил на покрива. Изпратили хеликоптер, но той все повтарял: „Вървете си, Бог ще ме спаси.“ И хеликоптерът отлетял.

— За какво говориш? — попита Линда.

Другата жена продължи:

— Водата го заляла и той се удавил. Озовал се на небето пред Господ и го попитал: „Господи, защо не ме спаси?“ Господ недоумяващо поклатил глава: „Странна работа, не разбирам какво не е наред. Изпратих ти две лодки и хеликоптер.“

Данс се изсмя. Линда примигна, явно разбра шегата и й идваше да се засмее, но се сдържа.

— Хайде, Линда. Ние сме последният хеликоптер една за друга.

Другата жена не отговори.

Сам пъхна визитната си картичка в ръката й.

— Обади се, ако решиш.

Линда мълчаливо се втренчи в картичката. След малко каза:

— Сара Старки? Така ли се казваш?

Саманта се усмихна:

— Това няма как да променя. Но ще кажа на съпруга си. Всичко. Обадих му се и скоро ще пристигне със сина ни. Ще останем няколко дни в района. Поне така се надявам. Но след като му кажа истината, може просто да обърне колата и да си тръгне.

Линда не коментира. Завъртя картичката и се загледа към алеята, по която се приближаваше очукан сребрист пикап. Колата спря и Роджър Уитфийлд слезе.

Саманта се представи с истинското си име, не като „Сара“.

Братът на Линда вдигна вежди и сдържано стисна ръката й. После с Данс помогнаха на ранената да се качи и полицайката затвори вратата.

Саманта се покачи на стъпенката.

— Линда, помни: хеликоптера.

— Сбогом, Сам. Ще се моля за теб.

Без да продумат повече, братът и сестрата заминаха.

Саманта и Данс останаха загледани в пикапа по криволичещата алея, докато задните светлини се превърнаха в едва видимо бледо сияние в мъглата.

След като изчезнаха, Катрин попита:

— Кога ще пристигне съпругът ти?

— Преди час е тръгнал от Сан Хосе. Предполагам, че скоро ще се появи.

— Искаш ли да останете в бунгалото тази вечер?

— Да. Благодаря. — Сам кимна след пикапа. — Мислиш ли, че ще ми се обади?

Въпреки всичките си умения като детектив, въпреки способностите си да разчита жестовете и мимиките Катрин Данс не знаеше отговора на този въпрос. Единственото успокоение, което можеше да даде, беше:

— Е, нали все пак не хвърли картичката ти.

— Засега — тъжно се усмихна Сам и тръгна към колата си.

* * *

Вечерното небе бе чисто, мъглата се беше вдигнала.

Катрин Данс стоеше сама на Палубата. Патси и Дилън тичаха из задния двор, улисани в някаква кучешка игра. Тя бе приключила с приготовленията за утрешното тържество за рождения ден на баща си. Пиеше немска бира и слушаше „Прерийна компания вкъщи“, музикалното предаване на Гарисън Кийлър, което следеше от години. Когато то свърши, изключи стереото и чу далечни звуци от пианото на Маги и глухите баси от уредбата на Уес.

Заслушана в музиката на момчето (стори й се, че беше „Колдплей“), тя се подвоуми за минута, после спонтанно извади мобилния си телефон, намери номера, който й трябваше, и натисна зеленото копче.

— Здравей — обади се Брайън Гъндерсън.

Дисплеят, изписващ името на този, който те търси, бе довел до възникването на нов начин за водене на телефонните разговори. Брайън имаше цели три секунди на разположение да обмисли репликите си.

— Здравей — отговори тя. — Извинявай, че не ти се обадих. Знам, че си ме търсил няколко пъти.

Той се засмя, както бе свикнала да го слуша от няколкото им излизания на ресторант или на плажа. Приятен смях. И умееше да се целува, спомни си тя.

— Признавам, че имаше извинителна причина. Гледах новините. Кой е Овърби?

— Шефът ми.

— А, оня смахнатият, за когото ми разправяше?

— Да.

Данс се запита дали не е била твърде недискретна.

— Гледах една пресконференция и той спомена името ти. Каза, че си му помагала за залавянето на Пел.

Тя се засмя. Ако Ти Джей го беше чул, моментално щеше да й лепне прякора „Помощник Данс“.

— Хванахте го, значи.

— Да, хванахме го.

Да беше само това…

— Ти как си? — попита тя.

— Добре. Бях за няколко дни в Сан Франциско, изстисквах пари от хора, които изстискват пари от други хора. Спечелих си добър хонорар. Всички са доволни.

Разказа, че спукал гума на Сто и първо шосе, докато се прибирал. Музиканти от любителски квартет, връщащи се от турне, спрели и му сменили гумата.

— Пееха ли, докато я сменяха?

— Уви, не. Но ще отида на някое от представленията им в Бърлингейм.

„Това покана ли е?“ — почуди се Данс.

— Как са децата? — поинтересува се той.

— Добре са. Вършат си детските работи.

Тя замълча, запита се дали първо да го покани на кафе, или направо на ресторант. Реши, че една вечеря ще е съвсем уместна, след като вече са излизали.

— Благодаря все пак, че се обади.

— Няма защо.

— Е, няма значение.

„Няма значение“ ли?

— Знаеш ли защо те търсих? С една позната отиваме в Ла Хоя тази седмица.

„Позната“ — тази удобна дума.

— Чудесно. Ще се гмуркате ли? Беше споменал, че обичаш. Спомням си.

При Ла Хоя има голям резерват за морски животни. С Брайън бяха говорили да отидат някога.

— О, да. И това сме предвидили. Исках да те попитам за онази книга, която ти бях дал, пътеводителя за туристическите маршрути около Сан Диего.

— О, съжалявам.

— Няма нищо. Купих си нов. Задръж го. Може някой ден да отидеш.

Тя се засмя — нервен смях като запазената марка на Мортън Негъл.

— Добре.

— Иначе как си?

— Ами, супер.

— Ще ти се обадя, когато се върна.

Експертът по кинесика, опитният наблюдател на човешкото поведение, Катрин Данс знаеше, че много често хората лъжат, очакват — дори се надяват — събеседникът им да усети лъжата. Обикновено в ситуации като тази.

— Ще се радвам, Брайън.

Предполагаше, че вече никога няма да се чуят.

Данс затвори телефона и отиде в стаята си. Разбута купищата обувки и изрови старата си китара „Мартин 00-18“, модел отпреди четирийсет години, с махагонов гръб и страни и предна дъска от смърчово дърво, потъмняло с годините до цвета на гъст карамел.

Отново излезе на терасата и седна. С непохватни от студа (и липсата на тренинг) пръсти настрои инструмента и засвири. Първо няколко лесни гами и арпеджи, после песента на Боб Дилън „Утре е след цяла вечност“.

Мислите й блуждаеха — между Брайън Гъндерсън и вечерта с Уинстън Келъг на предната седалка на служебния форд „Таурус“.

Миризма на мента, пот и афтършейв…

Докато свиреше, забеляза раздвижване в къщата. Синът й се промъкна до хладилника в кухнята, грабна чаша мляко и бисквитите и пак изтича в стаята си.

Данс се замисли, че през цялото време е смятала държането на Уес за отклонение от нормалното поведение, недостатък, който трябва да се оправи.

„Родителите често остават с чувството, че възраженията на децата им срещу възможен втори баща или дори срещу случайни партньори са основателни. Това мислене е погрешно…“

Сега не беше убедена. Може би понякога възраженията им наистина са основателни. Може би трябва да ги слушаме непредубедено, като при разпит на свидетели или заподозрени. Може би твърде малко му обръщаше внимание. Да, наистина, Уес бе само дете, не любовен партньор, но и той имаше право на глас.

„Коя съм аз? — запита се тя. — Специалист по кинесика, който определя основни поведенчески профили и търси отклонения от тях. Дали авантюрата ми с Уинстън Келъг не беше отклонение от основния ми профил?“

Може би реакциите на сина й говореха точно за това.

Струваше си да се замисли.

Беше на средата на песента — тананикаше си тихо, понеже не знаеше добре текста — когато чу скърцане от вратата, водеща към терасата.

Тя спря и погледна към стълбите, откъдето след малко се появи Майкъл О’Нийл. Носеше сиво-бежовия пуловер, който му беше подарила за една екскурзия на ски в Колорадо преди няколко години.

— Здравей. Преча ли ти?

— Не, изобщо.

— Ан има дупка в ангажиментите след час, но реших първо да се отбия да те видя.

— Радвам се.

Той си извади бира от хладилника, погледна Данс и когато тя кимна, взе една и за нея. Седна на съседния стол. Бирите се отвориха с изпукване. Двамата отпиха.

Данс засвири инструментална партия за китара от стара келтска песен на Търлоу О’Карълан, сляп странстващ арфист.

О’Нийл мълчеше, само отпиваше от време на време и поклащаше глава в ритъма на мелодията. Гледаше към океана — макар че не можеше да го види от високите борове. Данс си спомни, че след като гледаха един стар филм със Спенсър Трейси за някакъв вманиачен рибар, Уес нарече О’Нийл „Стареца от морето“. Тогава с Катрин доста се посмяха на шегата.

Когато тя спря да свири, О’Нийл заговори:

— Има проблем около Хуан. Чу ли?

— Хуан Милар ли? Не, какво?

— Получихме доклада от аутопсията. Съдебният лекар е открил вторични обстоятелства. Определил ги е като съмнителни. Ще започнем разследване.

— Какъв е проблемът?

— Хуан не е умрял от инфекция или шок, както обикновено става при тежки изгаряния. Починал от взаимодействието между морфина и дифенилдрамин — антихистаминов препарат. Прелели са му повече от необходимото морфин и никой не му е предписвал антихистамин. Взаимодействието с морфина е опасно.

— Умишлено ли е?

— Най-вероятно. Исках само да знаеш.

Тя си спомни думите на майка си, когато й казваше какво е чула от Хуан. „Убий ме…“

— Възможно ли е сам да го е направил?

— Не. Изключено.

Данс се запита кой може да го е направил, ако е било подпомогнато самоубийство. Поклати глава:

— След всичко, което преживяха близките му. Ако научиш нещо, непременно ме уведоми.

Помълчаха за известно време. Данс подуши миризма на дим и обилния афтършейв на О’Нийл. Комбинацията й харесваше.

Отново засвири. Този път версия на „Товарния влак“ от Елизабет Котън, една от най-завладяващите мелодии, които беше чувала. Можеше да звучи в ушите ти с дни.

Когато свърши, О’Нийл каза:

— Чух за Уинстън Келъг. Никога нямаше да се досетя. Новините се разпространяват бързо.

— Да.

— Ти Джей ми разказа всички подробности.

О’Нийл поклати глава и махна на Дилън и Патси. Кучетата заскачаха около него. Той им хвърли кучешки бисквити от един буркан, оставен до бутилка с текила. Те налапаха лакомствата и хукнаха нанякъде. О’Нийл отбеляза:

— Изглежда, че случаят ще е труден. Обзалагам се, че от Вашингтон искат да се потули.

— О, да. От най-висша инстанция.

— Ако искаш, мога да се обадя тук-там.

— В Чикаго, Маями или Лос Анджелес?

О’Нийл примигна изненадано и се засмя:

— И ти ли си мислеше за това? Кой е най-ясният случай?

— Аз съм за съмнителното самоубийство в Лос Анджелес. В щата е, така че попада в юрисдикцията на КБР и Келъг не може да го представи като самозащита. Освен това фалшивият файл, който той унищожи, беше именно за този случай. Защо ще го прави, ако е невинен?

Данс бе твърдо решена, ако на Келъг му се размине за убийството на Пел (което бе съвсем възможно), да не го остави да се измъкне. Щеше да разследва другите убийства.

Явно нямаше да е сама.

— Добре — каза О’Нийл. — Да се видим утре и да прегледаме уликите.

Тя кимна.

Детективът допи бирата и си взе друга.

— На Овърби сигурно няма да му се пътува до Лос Анджелес.

— Ако щеш, вярвай, мисля, че ще отиде.

— Сериозно?

— Ако пътуваме в икономичната класа.

— И на промоция — добави О’Нийл.

Двамата се засмяха.

— Някакви музикални желания? — попита Данс и почука по китарата.

— Не. — Той се изтегна назад и изпъна крака. — Свири каквото ти е на душата.

Катрин Данс се замисли за момент и засвири.

1

Квартал, населен с латиноамериканци. — Б.пр.

2

Американски естествоизпитател и художник (1785–1851) — Б.пр.

Content

Джефри Дивър
Спящата кукла
(книга 1 от "Катрин Данс")

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

1