Осне Саєрстад

Кабульський книгар

Передмова

Султан Хан був одним із перших, кого я зустріла в листопаді 2001 року в Кабулі після шеститижневого перебування в загонах бойовиків Північного Альянсу — у пустелі неподалік таджицького кордону, у горах Гінду-Куш, у Панширській долині і в північних степах. Увесь цей час мій побут був підпорядкований невпинному наступу військ: мені доводилося їхати в кузові бортових вантажівок, у бронетранспортерах, верхи на конях чи пересуватися пішки, а спати — на кам’яних помостах і в глиняних халупах. Повалення режиму талібів вивершило цей рух і я разом із частинами Північного Альянсу дісталася до афганської столиці.

На одній із кабульських вулиць мою увагу привернула книгарня, де я й познайомилася з її власником — елегантним посивілим чоловіком. Після проведених у поросі та руїнах тижнів, де всі розмови точилися навколо військової тактики й наступу, погортати сторінки книг і поговорити про літературу та історію — було ніби ковтком свіжого повітря. Магазинні полиці були заставлені книжками різними мовами: збірки поезій, афганські легенди, книги з історії, романи. Султан Хан був чудовим продавцем. Коли я вийшла з його крамниці, то несла з собою сім книг. Потім, коли траплялася вільна хвилина, я часто відвідувала книгарню, щоб переглянути книги й поспілкуватися з цікавим співрозмовником-книгарем, афганським патріотом, який раз у раз зазнавав утисків і принижень від своєї країни.

— Спочатку мої книжки палили комуністи, потім їх нищили моджахеди, а насамкінець — знову палили, тепер уже таліби, — бідкався він мені.

Я годинами вислуховувала його розповіді про боротьбу з різними режимами та їхніми цензорами, про те, як він ховав книжки від поліції, роздаючи їх знайомим — і нарешті, як відсидів за це у в’язниці. Султан Хан був людиною, що намагалася рятувати мистецтво та літературу своєї країни, тоді, як низка диктаторів докладала усіх зусиль задля їх нищення. Для мене він був живою частиною історії афганської культури: книгою з історії на двох ногах.

Якось він запросив мене додому на вечерю. Родина — одна з його дружин, сини, сестри, брат, мама, кілька кузин — усілися на підлозі навколо щедрого частування.

Султан переповідав історії, сини сміялися й жартували. Атмосфера була приязною, а страви сильно контрастували з тією їжею, якою ділились бойовики в горах. Утім, я швидко помітила, що жінки якісь неговіркі. Гарна Султанова дружина-підліток тихо сиділа біля дверей із дитиною на руках. Його старшої дружини в той вечір не було. Інші присутні жінки — лише відповідали на питання, приймали похвалу за страви, але ні разу не почали говорити першими.

Після вечері я сказала собі: «Це Афганістан. Цікаво було б написати книжку про цю сім’ю».

Наступного дня, зайшовши до Султанової книгарні, я розповіла йому про свою ідею.

— Дякую, — усе, що він відповів.

— Але ж це означає, що мені треба буде переїхати до вас і жити з вами.

— Ласкаво просимо.

— Мені доведеться постійно бути з вами, жити, як живете ви: з вашими дружинами, сестрами, синами.

— Ласкаво просимо, — повторив він.

Туманного лютневого дня я переїхала. Комп’ютер, кілька щоденників і ручок, мобільний телефон та одяг — усе, що залишилося з моїх речей. Решта — пропали по дорозі, десь в Узбекистані. Мене прийняли з розпростертими обіймами, і поступово я стала почуватися комфортно в позиченому афганському одязі.

Матрац для мене розмістили на підлозі поряд із Лейлою, Султановою наймолодшою сестрою, якій доручили пильнувати за моїм добробутом.

— Ти моє дитинча, — сказала дев’ятнадцятирічна дівчина першого вечора. — Я буду про тебе турбуватися.

І зіскакувала на ноги щоразу, як тільки я піднімалася.

Султан наказав рідним давати мені все, чого я потребуватиму. Пізніше мені сказали, що коли б хтось не виконав цієї вимоги, був би покараний.

Увесь день мені подавали їжу та чай. Поступово я ввійшла в родинне життя. Султанові родичі розповідали мені про справи, коли вважали за потрібне, а не коли я розпитувала. Вони не завжди мали настрій говорити, коли мій блокнот був напоготові, натомість спілкування частіше відбувалося під час походу на базар, в автобусі або пізно вночі на матрацах. Спонтанність зумовлювала появу відповідей на питання, які б я й не здумала поставити.

Я написала художню книгу, але вона ґрунтується на реальних подіях або на тому, що розповіли мені ті, хто брав у них участь. Якщо я описую думки чи почуття, то спираюся на розповіді людей про те, що вони думали або відчували в певній ситуації. Читачі запитували мене: «Звідки Ви знаєте, що відбувалося в їхніх головах?» — Я, звісно, не всезнаючий автор, а тому внутрішні діалоги й почуття передані саме зі слів моїх героїв.

Я так і не вивчила дарі, перський діалект, на якому розмовляла родина Ханів, але кілька її членів говорили англійською. Незвично? Так. Але тоді моя кабульська історія є розповіддю про найнезвичнішу афганську сім’ю, адже займатися книжковою торгівлею — доволі незвичайна справа в країні, де три чверті населення не вміють ні читати, ні писати.

Султан засвоїв барвисту й багатослівну форму англійської під час викладання одному дипломатові діалекту дарі. Його молодша сестра Лейла розмовляла чудовою англійською, оскільки навчалася в пакистанській школі, коли була біженкою, а згодом відвідувала вечірні курси в Афганістані. Мансур, старший Султанів син, теж вільно говорив англійською після кількох років навчання в Пакистані. Він міг розповідати мені про свої страхи, любов і розмови з Богом, і навіть про те, як збирався зануритися в процес релігійного очищення. А ще дозволив приєднатися до його паломництва в Мазар четвертим невидимим співучасником. Мене брали в ділові поїздки в Пешавар і Лагор, на полювання за Аль-Каїдою, на закупи на базар, у лазню, на весілля й весільні приготування, до школи, в Міністерство освіти, у поліцейську дільницю та тюрму.

Я особисто не була свідком драматичної загибелі Джаміли чи витівок Рахімулли. Я чула про сватання Султана до Соні від тих, хто мав до цього стосунок: самої Соні, Султана, його матері, сестер, брата й Шаріфи.

Султан не дозволяв нікому, крім рідних, жити у своєму домі, тому він, Мансур і Лейла були моїми перекладачами. Це, звичайно, давало їм змогу значною мірою впливати на їхню родинну сагу, але я проводила перехресну перевірку різних версій і ставила ті самі запитання всім трьом перекладачам, які уособлювали відмінності в поглядах усередині сім’ї.

Уся родина знала, що метою мого проживання з ними було написання книги. Якщо вони хотіли, щоб я про щось не писала, то казали мені про це. І все ж я вирішила не розкривати справжніх імен ані членів сім’ї Султана Хана, ані інших згаданих тут людей. Мене ніхто про це не просив, просто я подумала, що так буде правильно.

Мої дні минали так само, як і дні цієї родини. Я вставала вдосвіта під звуки дитячого плачу й чоловічих вказівок. Я чекала своєї черги у ванну кімнату або пробиралася туди, коли всі вже закінчили ранкові процедури. У щасливі дні навіть залишалося трохи теплої води, але згодом я з’ясувала, що кухоль холодної води для вмивання може також освіжити. До кінця дня я залишалася вдома з жінками, відвідувала родичів, ходила на базар, а чи відправлялася з Султаном і його синами в книгарню, у справах по місту або в більш дальні поїздки. Увечері я з усіма їла й пила зелений чай аж поки лягати спати.

Я була гостем, але вже скоро почала відчувати себе, як удома. До мене надзвичайно добре ставилися, сім’я була щедрою та відкритою. Нам часто було добре разом, але рідко коли в житті я була настільки розлюченою і рідко коли так сварилася, як у цій родині. І ніколи мені так не кортіло когось ударити, як там. Одне й те саме постійно провокувало мене — поводження чоловіків із жінками. Віра в чоловічу вищість настільки вкорінилася, що практично не піддавалася сумнівам.

Уявляю, що вони сприймали мене за певний різновид «двостатевої» істоти. Як представниця західної культури, я могла спілкуватися і з чоловіками, і з жінками. Якщо б я була чоловіком, то ніколи не змогла б настільки зблизитися з жіночою частиною родини, не породжуючи при цьому пліток. Водночас для мене не існувало жодних перешкод, щоб залишатися жінкою у світі чоловіків. Коли застілля було розділене, тобто чоловіки і жінки сиділи в різних кімнатах, я єдина могла вільно циркулювати поміж двома групами.

Мене не стосувалося строге дотримання афганського дрескоду для жінок, і я могла ходити, куди завгодно. І все ж я часто носила паранджу, просто для того, щоб мене залишили в спокої. На вулицях Кабула західна жінка викликає забагато небажаної уваги. З-під паранджі я могла розглядати все навкруги скільки душа бажає, без загрози наразитися на витрішки у відповідь. Я могла спостерігати за членами родини на вулиці, і ніхто не звертав на мене своєї уваги. Анонімність стала захистом, єдиним місцем, куди можна сховатися; у Кабулі не вистачало тихих місць.

Я також носила паранджу, щоб зрозуміти для себе, що означає бути афганською жінкою: як це бути затисненою в задніх жіночих рядах, тоді як решта місць в автобусі вільна; що відчуваєш, коли тобі доводиться шукати місце в багажному відділенні таксі, бо на задньому сидінні сидить чоловік; що відчуваєш, коли на тебе дивляться, як на високу та привабливу паранджу й ти в паранджі отримуєш свій перший комплімент від чоловіка з вулиці.

Як я часом починала ненавидіти її. Як вона кусає голову й викликає головний біль, як важко щось розгледіти через її сіточку. Як у ній тісно, як бракне повітря, як швидко починаєш пітніти і як постійно треба слідкувати куди ти рухаєшся, не маючи можливості бачити свої ноги, як багато бруду вона збирає, якою брудною стає і як заважає. І якою вільною себе відчуваєш, коли приходиш додому й нарешті скидаєш її.

Я також одягала паранджу заради обережності, коли подорожувала з Султаном по небезпечній дорозі до Джалалабада; коли нам прийшлося заночувати на брудній прикордонній станції; коли ми не встигали повернутися додому до пізнього вечора. Зазвичай афганки не їздять з пачкою доларових купюр і комп’ютером, тому дорожні патрулі переважно не чіпають одягнених у паранджу жінок.

Дуже важливо підкреслити, що це історія однієї афганської родини. Існують мільйони інших. Моя сім’я — не є навіть типовою. Її можна віднести до середнього класу, якщо коректно застосовувати тут цей термін. Дехто із її членів був освічений, кілька з них могли читати і писати. У них було достатньо грошей і вони ніколи не голодували.

Якщо б мені довелося мати справу з типовою афганською родиною, то вона б жила в селі, була б чисельною, ніхто не вмів ні читати, ні писати, і кожен день ставав битвою за виживання. Я обрала цю родину не через те, що вона могла відобразити риси інших сімейств, а тому, що вона мене надихнула.

У Кабулі я прожила весну після повалення Талібану. Зажевріли якісь неясні весняні очікування. Люди вітали падіння режиму талібів — ніхто більше не боявся доскіпувань релігійної поліції, жінки знову могли виходити в місто без супроводу, вони могли вчитися, а дівчата — ходити до школи. Але цей час характеризувався також і розчаруванням від попереднього десятиріччя. Чому зараз повинно щось змінитися?

Упродовж весни, періоду відносного миру, можна було відчути посилення оптимізму. Люди складали плани, усе більша кількість жінок залишали свої паранджі вдома, деякі пішли на роботу, біженці повернулися додому.

Уряд коливався між традиційним і сучасним, між ватажками бойовиків і головами місцевих кланів. У розпалі цього хаосу лідер Хамід Карзай робив спроби віднайти баланс сил і виробити політичний курс. Він був популярним, але не мав ні армії, ні партії — у переповненій зброєю та ворожими угрупованнями країні.

Ситуація в Кабулі зберігалася досить спокійною, незважаючи на вбивство двох міністрів і спробу вбивства ще одного; населення продовжувало зазнавати нападів. Багато хто покладався на іноземних солдатів, які патрулювали вулиці. «Без них знову почнеться громадянська війна», — було тільки й чути.

Я записала все, що побачила й почула, намагалася зібрати свої враження від кабульської весни, і від тих, хто спробував скинути зиму, рости й розквітати, і від тих, хто відчував себе приреченим і далі «їсти пил», як би це сказала Лейла.

Осне Саєрстад,

Осло, 1 серпня 2002 року.

Сватання

Migozarad! (Це мине)

Графіті на стінах чайної в Кабулі

Коли Султан подумав, що наспів час знайти собі нову дружину, ніхто не схотів йому допомагати. Спершу він звернувся до матері.

— Ти повинен триматися тієї, що маєш, — відрізала вона.

Тоді він пішов до найстаршої сестри.

— Мені дуже подобається твоя перша жінка, — сказала та. Інші сестри відповіли щось подібне.

— Це ганьба для Шаріфи, — винесла вердикт його тітка.

Тож Султан потребував допомоги. Чоловік не може сам попросити руки дівчини. За афганською традицією, одна з жінок-членів родини передає пропозицію і робить оглядини дівчини, щоб переконатися, що вона дієздатна, добре вихована і є придатною для виконання жіночих функцій. Але жодна з найближчих Султанових родичок не хотіла нічого мати спільного з його ідеєю одружитися.

Султан відібрав трьох молодих дівчат, котрих, як він вважав, може собі дозволити. Усі вони були здорові та симпатичні й належали до його племені. У Султановій родині було рідкістю одружуватися з кимось поза межами свого клану. Обирати для шлюбу родичок, переважно кузин, — уважалося розумним і безпечним.

Першою в цьому списку йшла шістнадцятирічна Соня. Вона мала темні мигдалеподібні очі, її волосся відливало чорнотою, а сама була фігуристою й пишною, а ще — доброю робітницею, принаймні так про неї говорили. Сонина сім’я була бідною і вони були досить близько споріднені. Бабуся її мами й бабуся Султанової мами були сестрами.

Поки Султан обдумував, як попросити руки обраниці, не вдаючись до допомоги жінок своєї сім’ї, його перша дружина блаженно не здогадувалася, що дівчина, яка народилося в той самий рік, коли вони побралися, постійно була тепер у чоловіка на думці. Шаріфа старіла. Їй, як і Султану, було кілька років за п’ятдесят. Вона народила йому трьох синів і доньку. Наспів час для чоловіка в Султановому статусі шукати нову дружину.

— Зроби це сам, — нарешті порадив його брат.

Подумавши, Султан зрозумів, що це було єдиним виходом, і одного ранку він пішов до дому цієї шістнадцятирічної юнки. Її батьки зустріли його з розпростертими обіймами, адже вважали Султана щедрою людиною і тому його візит завжди був бажаним. Сонина мама закип’ятила води й зробила чай. Вони розсілися на пласких подушках у глинобитній хатині й обмінювалися люб’язностями поки Султан не вирішив, що настав час зробити свою пропозицію.

— Мій друг хотів би одружитися з Сонею, — сказав він господарям.

Це було не вперше, коли хтось просив руки їхньої доньки. Соня була гарною та вправною, але батьки вважали, що вона ще замолода. Сонин батько не міг більше працювати. Під час бійки йому пошкодили ножем якісь спинні нерви. Тож гарну дочку можна використати, як козир під час сватання: вони завжди сподівалися, що наступна пропозиція буде ще кращою.

— Він багатий, — продовжував Султан. — Має такий самий бізнес, як і я. Добре освічений і батько трьох синів. Але його дружина почала старіти.

— А який стан його зубів, — відразу запитали батьки, натякаючи на вік претендента.

— Приблизно, як у мене, — відповів Султан. — Визначайте самі.

Старий, подумали батьки. Але це не обов’язково є недоліком. Чим старший чоловік, тим вища ціна за доньку. Ціна нареченої залежить від віку, краси й уміння та відповідно до статусу родини.

Після того, як Султан сказав те, що мав сказати, батьки відповіли, як і очікувалося: — Вона ще замолода.

Усе інше значило б зашвидко продатися цьому багатому невідомому кандидатові, якого так тепло було рекомендовано. Не можна виявляти сильне зацікавлення. Але вони знали, що Султан повернеться. Соня була молода й гарна.

Він повернувся наступного дня й повторив пропозицію. Та сама розмова, ті самі відповіді. Але цього разу він зустрівся з Сонею, яку не бачив з тих пір, як вона була малою дівчинкою.

На знак поваги до старшого родича вона поцілувала його руку, а він своїм поцілунком благословив маківку її голови. Соня відчула напружену атмосферу і її пересмикнуло від допитливого погляду дядька Султана.

— Я знайшов тобі багатого чоловіка, що ти про це думаєш? — запитав він. Соня втупила зір в підлогу. Молодій дівчині не можна мати свою думку про претендента.

Султан повернувся на третій день і цього разу він відкрив пропозицію кандидата: перстень, намисто, сережки, усе з червоного золота; стільки одягу, скільки захоче; триста кілограмів рису, сто п’ятдесят кілограмів олії, корова, кілька овець і п’ятнадцять мільйонів афганів (приблизно п’ятсот доларів).

Сонин батько був більш ніж задоволений такою ціною і попросив про зустріч із цим загадковим чоловіком, готовим так багато заплатити за його доньку. З розповідей Султана виходило, що він навіть належав до їхнього племені, хоча вони ніяк не могли його вирахувати або пригадати, щоб коли-небудь такого зустрічали.

— Завтра, — сказав Султан, — я вам покажу його фотографію.

Наступного дня задобрена Султанова тітка погодилася відкрити Сониним батькам особу кандидата. Вона принесла з собою фотографію — зображення самого Султана Хана, а з нею — безкомпромісну умову, що в них є година для прийняття рішення. Якщо відповідь буде позитивною, то він буде дуже вдячний, а якщо ж — ні, то ворожнечі між ними через це не буде. За будь-яку ціну Султан хотів уникнути безконечного торгу: може — так, а може — ні.

І батьки погодилися протягом години. Вони були зацікавлені в Султанові Ханові, його грошах та його статусі. Соня сиділа на горищі й чекала. Коли загадка щодо кандидата з’ясувалася й батьки вирішили погодитись, батьків брат піднявся до неї на горище й повідомив:

— Дядько Султан — твій наречений. Ти погоджуєшся?

З Сониних вуст не злетіло жодного звуку. З наповненими слізьми очима й похиленою головою вона сиділа, накрившись довгою шаллю.

— Твої батьки погодилися з пропозицією, — промовив дядько. — І зараз ти маєш єдиний шанс на свою думку.

Страх паралізував Соню. Вона не хотіла цього чоловіка, але знала, що мусить слухатися батьків. Її статус як Султанової дружини значно підвищиться в афганському суспільстві. Заплачені за неї гроші розв’яжуть багато проблем її батьків. Ці ж гроші допоможуть купити гарних дружин її братам.

Соня промовчала і цим була вирішена її доля. Нічого не сказати — означало згоду. Договір був укладений, дата призначена.

Султан пішов додому сповістити новини родині. Його дружина Шаріфа, мати й сестри сиділи навколо тареля з рисом і шпинатом. Шаріфа подумала, що він жартує й засміялася та ввернула якийсь жарт у відповідь. Вона не могла повірити, що чоловік виступив з пропозицією одруження без її благословення. Сестри сиділи приголомшені.

Ніхто йому не вірив, не вірив поки Султан не показав їм хустку й цукати, що батьки нареченої дають претендентові на знак підтвердження заручин.

Шаріфа проплакала 20 днів. «Що я такого зробила? Яка ганьба. Чому ти більше не задоволений мною?»

Султан сказав їй зібратися з силами. Ніхто в сім’ї його не підтримав, навіть сини. І все ж ніхто не смів проти нього виступити — він завжди все робив по-своєму.

Шаріфа була невтішною. Що насправді їй дошкуляло — так це те, що він вибрав неграмотну, ту, яка навіть дитсадка не закінчувала. А вона, Шаріфа, була дипломованою вчителькою перської мови. «Що в ній є такого, чого я не маю?» — схлипувала вона.

Султан був вищим за сльози своєї дружини.

Ніхто не хотів іти на вечірку з приводу заручин. Але Шаріфі довелося зціпити зуби й причепуритися для святкування.

— Я хочу, щоб усі бачили, що ти погодилася й підтримуєш мене. Ми всі будемо жити під одним дахом і ти повинна показати, що на Соню тут чекають, — вимагав він.

Шаріфа завжди потурала своєму чоловіку, підкорилася також і тепер, у цій ситуації, коли змушена віддати його якійсь іншій жінці. Він навіть поставив вимогу, щоб Шаріфа наділа обручки їм із Сонею.

Через двадцять днів після пропозиції одруження відбувся офіційний ритуал заручин. Шаріфа зібралася з силами й зображала бадьорість. Її родички з усіх сил старалися засмутити її ще більше. «Як усе жахливо, — бідкалися вони. — Як погано він з тобою повівся. Ти, напевно, страждаєш?»

Весілля відбулося через два місяці після заручин, напередодні мусульманського Нового Року. На цей раз Шаріфа відмовилася йти.

— Я не можу, — сказала вона чоловікові.

Жінки в родині стали на її бік. Ніхто не купував нового одягу й не накладав відповідної кількості косметики, як це заведено під час весільних церемоній. На всіх були звичайні зачіски та напружені усмішки — з поваги до відстороненої дружини, яка більше не ділитиме ложе з Султаном Ханом. Тепер воно було зарезервоване для молодої, наляканої нареченої, — але всі вони житимуть під одним дахом, аж поки смерть не розлучить їх.

Книги у вогні

Одного морозяного дня в листопаді 1999 року в кабульському районі Чардай-і-Садарат спалахнуло полум’я. Вуличні діти збіглися до вогнища, його язики відкидали танцюючі тіні на їхні брудні обличчя. Діти змагалися, хто сміливіший — хто підійде ближче до вогню. Дорослі крадькома кидали погляд на багаття й поспішали пройти далі. Так було безпечніше; усі розуміли, що це вогнище розклав не вуличний сторож, щоб погріти собі руки. Це був вогонь на службу Богові.

Відкрита сукня королеви Сораї скрутилася, завертілася й перетворилася на попіл, як і її білі руки та серйозне лице. Король Аманулла, її чоловік, згорів також, разом з усіма своїми медалями. Уся королівська династія спалахнула у вогні разом із малими дівчатками в афганських сукенках, солдатами-моджахедами на конях і селянами з кандагарського базару.

Того листопадового дня релігійна поліція зайшла в книгарню Султана Хана й сумлінно попрацювала. Вони викидали з полиць будь-які книжки, що містили зображення живих істот — чи то людей, чи тварин, і жбурляли їх у багаття. Пожовклі сторінки, невинні листівки й засохлі обкладинки від старих довідників палали жертовним вогнем.

Серед дітей біля вогню стояли піші солдати релігійної поліції, озброєні батогами, довгими палицями й автоматами Калашнікова. Кожного, хто любить малюнки або книги, скульптуру або музику, танці, кіно або вільну думку, ці чоловіки вважали ворогами суспільства.

Сьогодні їх цікавили тільки малюнки. Єретичні тексти вони ігнорували, навіть ті, що стояли на полицях перед їхніми очима. Солдати були неграмотними й не могли розрізнити правовірну доктрину Талібану від єресі. Але вони могли розрізнити малюнки від літер і живих істот від неживих речей.

Урешті-решт, залишився тільки попіл, підхоплений вітром, змішаний із вуличною пилюкою та брудом кабульських смітників. Власника книгарні, який утратив свої книги, заштовхали в машину, приставивши з кожного боку по талібу. Солдати опечатали Султанову крамницю, а його відправили до в’язниці за антиісламську поведінку.

По дорозі Султан думав, яке щастя, що озброєні напівбовдури не заглянули за полиці. Найзабороненіші книжки він передбачливо заховав. Виносив їх тільки тоді, коли хтось спеціально ними цікавився й коли міг довіряти цій особі.

Султан чекав на такий розвиток подій. Роками він торгував нелегальною літературою, малюнками й текстами. Солдати часто йому погрожували, конфісковували кілька книг і йшли. Погрози надходили й від найвищих посадовців Талібану, його навіть викликали в Міністерство культури: урядовці намагалися завербувати підприємливого книгаря на службу Талібану.

Султан Хан пробував і сам продавати деякі талібські видання. Він був вільнодумцем і вважав, що кожен має право бути почутим. Але поряд із їхніми похмурими доктринами, він також хотів торгувати книжками з історії, науковими студіями, ідеологічними дослідженнями Ісламу, зрештою — романами та поезією. Талібан вважав дебати єрессю, а сумнів — гріхом. Усе, що виходить за межі канонічного прочитання Корану, є непотрібним, навіть небезпечним. Коли восени 1996 року Талібан узяв владу в Кабулі, міністерства спорожніли, а на місце професіоналів прийшли мулли. Від центробанку до університету — усе контролювали вони. Їхньою метою було відтворення суспільства часів пророка Магомета, який жив у сьомому столітті на Аравійському півострові. Навіть коли Талібан вів переговори з іноземними нафтовими компаніями, за столом сиділи непоінформовані мулли, у яких не було жодних технічних знань.

Султан був переконаним, що за Талібану країна ставатиме біднішою, похмурішою та ізольованішою. Влада противилася будь-якій модернізації, у талібів не було бажання зрозуміти чи прийняти ідею прогресу й економічного розвитку. Вони уникали наукових дискусій, що велися чи то в західному, чи мусульманському світі. Їхнім маніфестом було передусім кілька пафосних аргументів про те, як люди повинні одягатися або покривати себе, як чоловіки повинні дотримуватися годин молитви і як жінки повинні бути відокремлені від решти суспільства. Вони не були сильними в історії ісламу чи Афганістану, ні перше, ні друге їх не цікавило.

Султан Хан сидів у машині затиснений між неграмотними талібами, проклинаючи країну за те, що нею править то воєнщина, то мулли. Він був віруючим, проте сучасним мусульманином. Щоранку молився Аллаху, але зазвичай ігнорував наступні чотири заклики до молитви, хіба що релігійна поліція затягала його до найближчої мечеті разом із іншими чоловіками, схопленими на вулицях. Неохоче дотримувався посту під час Рамадану й не їв від сходу до заходу сонця, принаймні в присутності інших. Він був вірний своїм двом дружинам, твердою рукою виховував своїх дітей і вчив їх бути добрими та богобоязними мусульманами. До Талібану він не відчував нічого, крім презирства й уважав їх неосвіченими сільськими священиками; вони походили з найбідніших і найконсервативніших районів країни, де рівень грамотності населення був дуже низьким.

За його арештом стояв Департамент примноження блага і знищення гріха, більш відомий як Міністерство моралі. Під час допитів у в’язниці Султан Хан погладжував свою бороду, яку відпустив згідно з приписами Талібану на довжину стисненого кулака. А потім розправив свій шальвар-каміз: цей одяг якраз відповідав стандартам — сорочка нижче колін, штани нижче кісточок, і гордо заявив: «Ви можете спалити мої книжки, ви можете зіпсувати мені життя, ви можете навіть убити мене, але ви не можете знищити історії Афганістану».

Книги були Султановим життям. Відтоді як він отримав у школі свій перший підручник — книги завжди захоплювали його. Він народився в бідній родині і в п’ятдесяті роки виростав у селі Дег Кудайдад, що на околиці Кабула. Ані його мама, ані його тато не вміли читати, але вони стягували копійчину, щоб вивчити його. На нього, як на найстаршого сина, йшли всі заощадження. Його сестра, що народилася перед ним, ніколи не ходила до школи й так і не навчилася читати й писати. Зараз вона ледве може правильно сказати котра година. Урешті-решт, єдиним її майбутнім мало бути заміжжя.

Але Султан — інша справа, він був призначений для величі. Першою перешкодою була дорога до школи. Малий Султан не захотів іти по ній, бо в нього не було черевиків. Мама таки вирядила його.

— О так, ти підеш, ось побачиш, — сказала вона й відважила йому запотиличника. Невдовзі він заробив достатньо грошей, щоб купити собі черевики. Паралельно з навчанням він працював. Зранку перед школою та щодня з обіду й до вечора він обпалював цеглу, щоб заробити грошей для родини. Пізніше дістав роботу в крамниці. Батьки знали лише про половину тих грошей, що він насправді отримував. Решту — заощаджував і купував книжки.

Коли став підлітком, почав продавати перші книжки. Його зарахували на інженерні курси, але не було необхідних підручників. Під час поїздки з дядьком до Тегерану, на одному з численних міських книжкових базарів натрапив на все, що було потрібно. Тож він закупив кілька комплектів, які перепродав своїм колегам-студентам у Кабулі за подвійну ціну. Так народився продавець книжок: йому ніби кинули рятувальне коло.

Султан устиг попрацювати над зведенням лише двох будинків у Кабулі перед тим, як книгоманія вирвала його зі світу інженерії. Знову ж таки, саме книжкові ринки в Тегерані звабили його. Сільський хлопчина ходив серед видань у Перській метрополії, оточений старим і новим, антикварним і сучасним, і натрапляв на книги, про які навіть не мріяв, що вони існують. Він купував пачку за пачкою томиків перської поезії, мистецьких та історичних книг, а також — заради свого бізнесу — підручників для інженерів.

Після повернення до Кабула він відкрив у центрі міста посеред яток зі спеціями й кебабами свою першу невелику книгарню. Це було в сімдесяті, коли афганське суспільство балансувало на межі сучасного і традиційного. Правив тоді Захір-Шах, ліберальний та досить ледачий король, і його нерішучі спроби модернізувати країну викликали різке заперечення з боку релігійних лідерів. Після публічного осуду жінок із королівської родини за їхній вихід між люди без чадри, деяких мулл було запроторено до в’язниці.

Зростала кількість університетів і навчальних закладів, як і кількість студентських демонстрацій. Останні брутально придушувалися владою і багато студентів було вбито. Плодилися різні партії та політичні угруповання — хоч вільні вибори не проводилися — від радикального лівацького крила до релігійного фундаменталізму. Групи боролися між собою, і в країні поширювалася атмосфера нестабільності. Після трьох років засухи економіка впала в стагнацію, а під час катастрофічного голоду 1973 року, поки Захір-Шах мав консультації з лікарями в Італії, його кузен Дауд улаштував державний переворот, узяв владу й відмінив монархію.

Режим президента Дауда виявився гнітючішим за попередній. Але Султанова книгарня роцвітала. Він продавав книжки і періодику, що видавалася різноманітними політичними групами — від марксистів до фундаменталістів. Султан жив удома в селі з батьками й щоранку їздив на велосипеді в Кабул у свою крамничку, а ввечері повертався назад. Єдиною його проблемою було постійне материне пиляння щодо пошуку дружини. Вона завжди знаходила нових кандидаток — кузину чи сусідку. Султан не був готовий до створення сім’ї. Він тоді переймався купою справ і нікуди не поспішав. Хотів мати свободу, щоб подорожувати, і часто відвідував Тегеран, Ташкент і Москву. У Москві у нього була кохана дівчина — Людмила.

За кілька місяців до вторгнення Радянського Союзу в грудні 1979 року — він зробив свою першу помилку. Країною правив непохитний комуніст Нур Мухамед Таракі. Уся президентська родина від Дауда й до найменшого немовляти була вбита під час перевороту. Тюрми були переповнені, а десятки тисяч політичних опонентів були арештовані, піддані тортурам і страчені.

Комуністи хотіли об’єднати країну під своїм проводом і намагалися придушити ісламістські угруповання. Священні воїни, моджахеди, узяли в руки зброю та пішли проти режиму, виник конфлікт, що переріс в нищівну партизанську війну проти Радянського Союзу.

Моджахеди не були однорідними у своїх політичних поглядах. Різноманітні угруповання видавали періодику на підтримку джихаду — боротьби з ненависним режимом — та ісламізації країни. Своєю чергою, режим посилив контроль над кожним, кого підозрював у підтримці моджахедів. Було строго заборонено друкувати та розповсюджувати ідеологічні публікації.

Султан продавав періодику, що видавалася і моджахедами, і комуністами. До того ж, у нього була манія колекціонувати і він не міг втриматися, щоб не купити кілька примірників кожної книжки чи періодичного видання, які йому тільки траплялися, аби потім їх вигідно перепродати. Султан Хан уважав, що це його обов’язок — діставати все, що комусь потрібно. Заборонені видання він ховав під прилавком.

Довго чекати не довелося, поки хтось на нього доніс. Арештували покупця, у якого були книги, куплені в Султана. Під час рейду поліція знайшла кілька нелегальних публікацій. Запалало перше поховальне багаття для книг. Султана забрали, били й дали рік в’язниці. Він сидів у в’язниці для політичних, де матеріали для писання й книги були заборонені. Місяцями Султан розглядав стіни. Але якось йому вдалося маминою продуктовою передачею підкупити одного охоронця, і щотижня йому почали надходити книги. У цих сирих кам’яних стінах Султанів інтерес до афганської культури та літератури тільки виріс. Він поринав у перську поезію і драматичне минуле країни. Коли його випустили, він твердо знав своє покликання: боротися за розповсюдження знань про афганську культуру та історію. Султан продовжував продавати нелегальну літературу від ісламських партизанів і від прокитайської опозиції, але тепер був обачнішим, ніж раніше.

Влада спостерігала за ним і через п’ять років його знову заарештували. Йому знову випала нагода роздумувати про перську філософію за в’язничними мурами, але тепер додалося ще одне звинувачення: його записали в дрібні буржуа, середній клас, що згідно з комуністичною ідеологією є найгіршим правопорушенням. Звинувачення полягало в тому, що він заробляв за капіталістичною схемою.

Усе це відбувалося в той період, коли в розпал страждань, спричинених війною, афганський комуністичний режим прагнув покінчити з племінним устроєм суспільства і запровадити «радісний» комунізм. Спроби колективізувати сільське господарство спричинили до жорсткого зубожіння населення. Багато бідних селян відмовлялися від землі, що була примусово викуплена в багатих землевласників, оскільки сіяти на вкраденій землі суперечило приписам ісламу. Село повстало, і в результаті комуністичні схеми рідко коли бували вдалими. З часом влада здалася. Війна всіх виснажила, після десяти років вона забрала півтора мільйони афганських життів.

Коли дрібного буржуа випустили із в’язниці, йому було тридцять п’ять років. Війна з Радянським Союзом велася передусім у сільській місцевості, а Кабул залишався більш-менш цілим. Люди крутилися у вирі щоденного життя. На цей раз мама переконала його одружитися. Вона роздобула Шаріфу, дочку генерала, гарну та яскраву жінку. Вони побралися й народили трьох синів та дочку, по дитині через кожен наступний рік.

У 1989 році Радянський Союз забрався з Афганістану й нарешті мешканці могли сподіватися на мир. Та оскільки режим у Кабулі й надалі спирався на радянську підтримку, моджахеди зброї не склали. У травні 1992 року вони взяли Кабул, і так розпочалася громадянська війна. Помешкання, яке Султан купив у багатоквартирному будинку радянської забудови, опинилося прямо на лінії фронту, між ворогуючими угрупованнями. Ракети потрапляли в стіни, кулі розбивали вікна, а танки роз’їжджали по подвір’ю. Після того, як вони провели тиждень зіщуленими на підлозі, і град пострілів ущух на кілька годин — Султан разом із родиною виїхав до Пакистану.

За час його перебування в Пакистані книгарню пограбували, як пограбували публічну бібліотеку. Цінні книжки діставалися колекціонерам практично задарма або вимінювалися на пальне, кулі та гранати. Султан навіть купив кілька книг, викрадених із національної бібліотеки, коли навідувався з Пакистану глянути на свою крамницю. Дещо йому дісталося справді дуже дешево. За жменьку доларів він придбав раритетні твори, серед них п’ятсотрічний рукопис з Узбекистану, за який пізніше узбецький уряд запропонував йому двадцять п’ять тисяч доларів. Він віднайшов особисту копію Захір-Шаха свого улюбленого твору — величної поеми «Шах Наме» епічного поета Фірдоусі, а також купив — дешевше гною — кілька книг у злодіїв, що навіть не могли прочитати назви.

Після приблизно п’ятирічної інтенсивної боротьби між польовими командирами моджахедів, половина Кабула перетворилася на купи руїн. Загинуло п’ятдесят тисяч людей. Коли одного ранку 27 вересня 1996 року мешканці Кабула прокинулися, стояла цілковита тиша. Напередодні ввечері Ахмед Шах Массуд зі своєю армією втекли в напрямку Панширської долини.

На стовпах поблизу президентського палацу висіли два тіла, з голови до п’ят залиті кров’ю. Одне було кастроване, пальці поламані, тіло й лице побиті, а на лобі зяяла дірка від кулі. Інше — просто застрелене й повішене, а кишені на знак зневаги були напхані місцевою валютою афгані. Тіла належали колишньому президентові Мухамеду Наджибуллі та його братові. Наджибуллу ненавиділи. Він був головою служби безпеки під час радянського вторгнення і подейкували, що він наказав стратити вісімдесят тисяч так званих ворогів суспільства. За підтримки росіян він був президентом країни з 1986 по 1992 рік. Після моджахедського перевороту міністром оборони став Массуд, а президентом перших три місяці був Сібгатулла Муджадіні, а потім Бархануддін Раббані. Коли втеча з кабульського аеропорту була унеможливлена, Наджибулла попросив притулку в Об’єднаних Націй і залишався з того часу на території місії ООН.

Коли таліби проклали свій шлях через східні райони Кабула, а уряд моджахедів вирішив тікати, Массуд запропонував знаменитому в’язню рушити разом із ними. Утім, Наджибулла боявся за своє життя поза межами столиці, а тому вирішив залишитися під захистом охоронців в ООН. До того ж, як пуштун, він думав, що зможе домовитися з пуштунськими талібами. Наступного дня рано вранці охоронці зникли. Білі прапори — священний колір Талібану — майоріли над мечетями.

Не ймучи віри, кабульці зібралися біля стовпа на площі Аріана. Кинувши погляд на повішених чоловіків, вони тихо розходились по домівках. Війна закінчилася. Розпочнеться нова війна — війна, що розтоптче ногами всяку радість.

Талібан встановив закон і порядок, але одночасно наніс афганському мистецтву і культурі остаточного удару. Режим спалив Султанові книжки, а також прийшов із сокирами в Кабульський музей, приволікши з собою за свідка власного міністра культури.

До їхнього приходу в музеї уціліло небагато. Дрібні предмети були пограбовані ще під час громадянської війни: кераміка часів Олександра Македонського, мечі, які цілком імовірно використовувались у битвах із Чингізханом і його монгольськими ордами, перські мініатюри та золоті монети заполонили країни. Анонімні колекціонери зі всього світу розкупили більшість цього добра. Дуже мало предметів вдалося зберегти до того моменту, коли розгром почався серйозно.

Залишалося кілька надзвичайно великих скульптур афганських королів і принців, тисячолітні статуї і барельєфи Будди. Солдати взялася до роботи, виявляючи таке ж завзяття, як під час спустошення Султанової книгарні. Наглядачі музею заплакали, коли побачили, як таліби почали трощити все, що залишилось від мистецтва. Вони розбивали скульптури, допоки в купі пилюки серед шматків глини не залишався лише постамент. Вони витратили всього півдня на знищення пам’яток тисячолітньої історії. Усе, що залишилося після вандалів, була орнаментальна табличка з цитатою з Корану, яку міністр культури вирішив за краще не чіпати.

Коли таліби залишили розгромлене приміщення, яке ще й було фронтовою мішенню під час громадянської війни, музейні хранителі ретельно зібрали шматочки й вимели сміття. Уламки були складені в коробки та підписані. Деякі частини все ще були упізнавані: рука від однієї статуї, завиток волосся від іншої. Коробки віднесли в підвал, сподіваючись, що колись у майбутньому понівечені експонати можна буде відновити.

За шість місяців до свого падіння таліби підірвали гігантські статуї Будди в Баміанській долині. Їм було близько двох тисяч років, найбільша афганська культурна спадщина. Динаміт був настільки потужним, що не залишилося навіть шматочків, щоб зібрати.

На противагу цьому режиму Султан намагався зберегти частину афганської культури. Після спалення книг він підкупив когось, щоб вийти з ув’язнення і того ж дня зірвав печатку на своїй крамниці. Він плакав, стоячи серед залишків своїх скарбів. Жирними чорними лініями й закарлюками замальовував живих істот у книжках, які були прогледіли солдати. Це було краще за спалення. Тоді в нього виникла краща ідея — клеїти поверх зображень свої візитні картки. Він позаклеював малюнки таким чином, щоб дуже легко можна було все повернути назад. А ще — поставив власну печатку на творах. Можливо, одного дня прийде час познімати картки.

Але режим ставав усе жорстокішим. Усе ретельніше він дотримувався пуританської лінії і прагнув своєї мети жити якомога ближче до законів епохи Магомета. До Султана знову зайшов Міністр культури. «Хтось хоче тебе позбутися, — сказав він, — і я не зможу тебе захистити».

Саме тоді, влітку 2001 року він вирішив залишити країну. Він подав документи на візу для себе, двох своїх дружин, синів і дочки, щоб виїхати до Канади. Жінки і діти жили на той час у Пакистані та не виносили більше біженського існування. Але Султан знав, що він не може кинути свої книжки напризволяще. Він тепер мав три книгарні в Кабулі. В одній крамниці працював його молодший брат, а в іншій — шістнадцятирічний син Мансур, у третій — він сам.

Султан виставляв на полиці тільки частину своїх книжок. Більшість, близько десяти тисяч, були сховані на горищах по всьому Кабулу. Він не міг допустити, щоб пропала його колекція, яка збиралася протягом тридцяти років. Не міг дозволити, щоб таліби чи інші агресори знищили ще якусь частину афганської душі. У нього був один секретний план, мрія про долю своєї колекції. Коли Талібан зникне й до влади прийде якийсь надійний уряд, він віддасть своє повне зібрання книг у пограбовану публічну бібліотеку, де колись сотні тисяч книг прикрашали полиці.

Через існування загрози життю йому видали канадську візу. Але Султан так і не поїхав. Тоді як його дружини пакували речі й готувались до подорожі, він постійно вигадував виправдання для перенесення поїздки: очікував на якісь книжки, існувала загроза книгарні, помер родич — завжди щось стояло на заваді.

Потім настало 11 вересня. Коли бомби почали падати на Афганістан, Султан виїхав до Пакистану. Він наказав Юнусу, одному зі своїх молодших нежонатих братів, залишатися в Кабулі й наглядати за крамницями.

Після падіння Талібану через два місяці після терористичного нападу на США Султан одним з перших повернувся в Кабул. Нарешті він зможе викласти на полиці всі книжки, які захоче. Він продаватиме їх як диковинку іноземцям — ці книжки з історії, помальовані чорними лініями й закарлючками, познімає візитні картки, наклеєні поверх зображень живих істот, і знову зможе показати білі руки королеви Сорайї та обліплений прикрасами торс короля Аманулли.

Одного ранку, п’ючи гарячий чай і спостерігаючи за прокиданням Кабула з вікна у своєї крамниці, він снував плани втілення своєї мрії і згадав рядок зі свого улюбленого поета Фірдоусі: «Щоб успіху вершин сягнути, ти мусиш бути інколи вовком, а інколи — ягням смиренним». «Що ж, прийшов час бути вовком», — подумав Султан.

Злочин і покарання

До стовпа з усіх боків летіло каміння й більшість його потрапляло в ціль. Жінка стримала крик, але натовп швидко почав радіти. Один сильний чоловік знайшов особливо підходящий камінь, великий і зазубрений, і з усієї сили пожбурив його, добре цілячись в її тіло, і він так сильно вдарив у живіт, що відразу перша кров того дня проступила через її чадру. Саме це викликало радість. Інший камінь такого ж розміру поцілив у плече жінки. Він спричинив і кров, і радість.

Джейм А. Мікенер, «Каравани»

Шаріфа, відправлена на пенсію дружина, чекає в Пешаварі. Вона непокоїться, знаючи, що з дня на день має з’явитися Султан, але той ніколи не потурбується, щоб повідомити її про день свого від’їзду з Кабула. Тож Шаріфа щогодинно очікує його появи вдома. І так упродовж багатьох днів.

Кожну страву готує з розрахунку, що приїде її чоловік: жирну курку, шпинат, як він любить, домашній гострий соус чилі. На ліжку чистий, випрасуваний одяг, у шухляді відсортовані листи.

Час іде. Курка загорнена, шпинат завжди можна розігріти, а соус чилі відставлений до буфету. Вона замітає, пере фіранки, шукає пилюку, щоб повитирати, сідає, зітхає, пускає сльозу. Не те, щоб сумувала за ним. Шаріфа сумує за життям, що як дружина підприємливого книгаря колись мала, шанована й поважна, мати його синів і дочки; обраниця.

Інколи вона ненавидить його за те, що він зіпсував їй життя, забрав її дітей, осоромив перед світом.

Пройшло вісімнадцять років з того часу, як вони одружилися та два роки відтоді, як він узяв собі дружину номер два. Шаріфа живе, як розлучена, але без свободи, яку гарантує жінці розлучення. Султан усе ще її господар. Він вирішив, що вона має жити в Пакистані й наглядати за домом, де зберігаються його найцінніші книжки. Тут є комп’ютер, телефон. З цієї адреси він може розсилати пакунки своїм клієнтам, отримувати е-мейли — усе це неможливе в Кабулі, де ні пошта, ні телефон, ні ком’ютери не функціонують. Вона живе в Пакистані, бо так зручно її чоловікові.

Розлучення не є альтернативою. Якщо жінка подає на розлучення, вона втрачає практично всі свої права та привілеї. Діти залишаються з батьком і він навіть може заборонити їй бачитися з ними. Вона стає ганьбою родини, часто геть відстороненою, а вся власність переходить чоловікові. Шаріфі довелося б переїхати до одного зі своїх братів.

Під час громадянської війни на початку дев’яностих і кількох років за Талібану вся родина жила в Пешаварі в дільниці під назвою Гаятабад, де дев’ять з десяти мешканців були афганцями. Але поступово, по одному, усі вони перебралися назад до Кабула: брати, сестри, Султан, Соня, сини; спочатку шістнадцятирічний Мансур, потім дванадцятирічний Аймал і останнім Екбал, який має чотирнадцять років. Залишились тільки Шаріфа та її найменша донька Шабнам. Вони сподівалися, що Султан забере їх до Кабула, до сім’ї і друзів, але він тільки обіцяв, бо постійно щось перешкоджало. Напівзруйнований будинок у Пешаварі, що планувався стати тимчасовим захистом від кабульських куль і гранат, перетворився тепер на її в’язницю. Вона не може пересуватися без дозволу свого чоловіка.

Перший рік після другого Султанового одруження, Шаріфа жила з ним і його новою дружиною. В очах Шаріфи Соня була не тільки неграмотною, а й ще ледачою. Може, вона й не лінувалася, але чоловік не дозволяв їй і пальцем поворухнути. Шаріфа готувала їжу, мила й прала, прибирала ліжка. На початках Султан замикався з Сонею в спальні на цілий день, тільки вряди-годи вимагаючи чаю або води. Шаріфа чула шепоти й сміхи, що змішувалися зі звуками, які краяли їй серце.

Вона ковтала свою гордість і виглядала взірцевою дружиною. Її родичі та подруги висували Шаріфу на перше місце на конкурсі дружин. Ніхто ніколи не чув її нарікань, сварок із Сонею або зривів.

Коли медовий місяць закінчився й Султан залишив спальню, щоб узятися за свій бізнес, двох дружин полишили одна на одну. Соня пудрила личко й приміряла нові сукні. Шаріфа поводилася як турботлива квочка. Вона перебрала на себе найважчу домашню роботу й мало-помалу вчила Соню, як готувати улюблені Султанові страви, показувала, як він любить, щоб були розставлені його речі, якою має бути температура води для вмивання та інші деталі, які жінка має знати про свого чоловіка.

Але о, сором! Хоча нічого незвичайного нема, коли чоловік бере другу жінку й навіть третю, та все ж це принизливо. Відсторонена дружина завжди буде мати мітку неадекватної. У будь-якому випадку, саме так відчувала Шаріфа, тому що Султан настільки очевидно надавав перевагу своїй молодшій дружині.

Для Шаріфи стало необхідним виправдати цю нову Султанову дружину. Їй треба було придумати пояснення, що це не її, Шаріфина, провина, а якісь зовнішні обставини, що відсунули її на другий план.

Кожному, хто готовий був слухати, вона звірялася, що в неї в утробі виріс поліп. Його вирізали, але лікар попередив, що якщо вона хоче жити, то не повинна більше спати зі своїм чоловіком. Це вона, Шаріфа, попросила чоловіка знайти нову дружину й це вона вибрала Соню. «Урешті-решт, він — чоловік», — казала Шаріфа.

В її очах я уявна недуга не була такою ганьбою, як те, що вона, мати його дітей, більше не могла тримала марку. А так, він лише послухався поради лікаря.

А коли Шаріфа справді хотіла напустити туману, переповідала з блиском в очах, що вона любить Соню, як рідну сестру, а її дитину Латіфу — як власну дочку.

На противагу Султанові, чоловіки, що мають більше однієї дружини, зазвичай намагаються дотримуватися балансу в стосунках, проводячи одну ніч з однією, другу — з іншою, і так десятиліттями. Жінки народжують дітей, і ті ростуть, як рідні брати й сестри. Матері пильним оком слідкують за ставленням до дітей; ніхто не може мати переваг над іншими. Вони також пильнують, щоб їм діставалася така ж кількість одягу та подарунків, як і іншим дружинам. Багато хто зі співдружин так сильно ненавидять іншу, що ніколи не розмовляють. Інші погоджуються з правом чоловіка мати кілька дружин і стають добрими друзями. Зрештою, суперниця була видана заміж через посередників, а сватання облаштоване батьками проти її власної волі. Дуже мало є дівчат, чиєю найзаповітнішою мрією було б стати другою дружиною старого чоловіка. Коли перша дружина отримала його молодість — їй дістається його старість. У деяких випадках жодна дружина не хоче бачити такого щоночі у своєму ліжку і рада, що їй вдається вислизнути.

Прекрасні карі очі Шаріфи, про які Султан колись казав, що вони найгарніші в Кабулі, утупилися вдалину. Вони втратили свою променистість, над ними важкі повіки, а навколо м’які зморшки. На свою світлу, покриту плямами шкіру вона накладає шар косметики. Її біла шкіра завжди компенсувала короткі ноги. Зріст і світла шкіра були найважливішими символами афганського статусу. Шаріфа завжди докладала зусиль, щоб зберегти свій моложавий вигляд — завжди приховувала той факт, що старша від чоловіка на кілька років. Сивину маскувала за допомогою фарбування в домашніх умовах, а от із рисами обличчя нічого не вдієш.

Вона важко пересувається по хаті, туди-сюди. Робити нема що, оскільки чоловік забрав її трьох синів назад до Кабула. Килими заметені, їжа готова. Шаріфа вмикає телевізор і дивиться американський триллер. Це фантастичний фільм. Симпатичного вигляду герої борються з драконами, монстрами й скелетами та перемагають злих істот. Вона уважно дивиться, хоча не розуміє мови, тобто англійської. Коли фільм закінчується, телефонує невістці. Потім встає і підходить до вікна. З другого поверху Шаріфа може бачити все, що діється у дворах внизу. Двори оточують цегляні мури людського зросту заввишки. Як і в неї, там повно вивішеного сушитися шмаття.

Проте в Гаятабаді не обов’язково бачити, щоб знати. У своїй вітальні, із заплющеними очима ти знаєш, що сусід слухає голосну пронизливу пакистанську поп-музику, що діти верещать або граються, що мати голосно лається, що жінка вибиває килими, інша — миється на сонці, що в одних сусідів пригоріла їжа, а інші ріжуть часник.

Чого не розголошують звуки й запахи, доносять плітки. У громаді, де всі спостерігають за мораллю одне одного, вони поширюються, як лісова пожежа.

Шаріфа ділить старий, занедбаний цегляний будинок і малесенький забетонований дворик із трьома іншими сім’ями. Коли стає зрозумілим, що Султан уже сьогодні не приїде, вона спускається вниз до сусідів. Збираються жінки цього будинку й кілька жінок із сусідніх дворів. Кожного четверга вони сходяться на назар — релігійна учта, — щоб попліткувати й помолитися.

Вони тісно пов’язують свої шалі навколо голови, застеляють індивідуальні молільні килимки в напрямку Мекки й б’ють поклони, моляться, устають, моляться, знову б’ють поклони, усього по чотири рази. Молитви промовляють лише губами, у тиші. Коли килимки звільняються — їх займають для молитви інші.

В ім’я Аллаха, Доброго, Милосердного

Слава Аллаху, Господові Світу,

Доброму й Милосердному,

Володарю Дня Суду

Тобі одному ми молимося;

Тебе одного благаємо про допомогу.

Вкажи нам пряму дорогу,

Дорогу тих, кого ти вподобав;

Не тих, хто заслужив твій гнів і не тих, хто блудить.

Щойно це закінчується, як шепіт молитви змінюється на лункі щебетливі голоси. Жінки всідаються на подушки попід стіною. Клейончата скатертина на підлозі заставляється чашками й тарілками. Подають свіжий кардамоновий чай і солодощі. Кожна закриває лице руками й знову всі моляться хором, шепочучи навколо трапези: «Ла Елаха Еллалаху Мухаммад-у-Расуллуллах — Нема Бога, окрім Аллаха, і Магомет пророк його».

Коли молитва закінчується, вони проводять руками по обличчю, від носа до чола й далі вниз, уздовж щік до губ, ніби вони з’їдають молитву. Від матері до дочки, усіх їх учили, що якщо молитися таким чином під час назару, то їхня молитва буде почута, якщо, звісно, вони цього заслужили. Ці молитви йдуть прямо до Аллаха, який вирішить чи відповідати на них, чи ні.

Шаріфа молиться, щоб Султан забрав її з Шабнам назад до Кабулу. Тоді вона знову буде серед усіх своїх дітей.

Коли всі попросили в Аллаха вислухати їхні молитви, четверговий ритуал може насправді починатися: їж солодощі, пий кардамоновий чай, обмінюйся останніми новинами. Шаріфа починає буркотіти про Султана, що може приїхати в будь-який момент, але ніхто не звертає на це уваги. Її співжиття втрьох не є більше гарячою темою на сто третій вулиці в Гаятабаді. Тепер зіркою місцевих пліток є шістнадцятирічна Саліка. Сам об’єкт пліток сидить замкненим у задній кімнаті після того, як кілька днів тому стався цей непростимий злочин. Вона лежить на матрацах, уся в синяках і побоях, із закривавленим обличчям і спиною вкритою червоними набряклими порізами.

Ті, хто не знає деталей цієї історії, жадібно слухають.

Злочин Саліки зародився шість місяців тому. Одного дня Шаріфина дочка Шабнам передала Саліці папірець.

«Я обіцяла не говорити, від кого це, але це від хлопця, — сказала вона підстрибуючи від збудження і задоволення від думки про свою важливу місію. — Він не сміє сам показатися. Але я знаю, хто він».

Шабнам приходила із записками від хлопця, папірцями з сердечками зі стрілами і словами «Я тебе люблю», написаних незграбними буквами, записками, що промовляли, яка вона гарна. Саліка бачила незнайомого автора листів у кожному хлопцеві, що траплявся їй. Вона слідкувала за тим, як одягалася, щоб її волосся було гладеньким і блискучим, і проклинала свого дядька за те, що заставляв її носити довгу чадру.

Одного дня він написав, що стоятиме біля електричного стовпа через кілька будинків від її дому й на ньому буде червоний светр. Вийшовши з дому, Саліка тремтіла від збудження. На ній був світло-блакитний оксамитовий костюм і улюблені прикраси: золотого кольору браслети й важкі ланцюжки. Вона була з подругою й заледве наважилася пройти мимо високого, худорлявого хлопця в червоному светрі. Він стояв відвернувши голову й жодного разу не поворухнувся.

Тепер вона перебрала ініціативу листування. «Завтра маєш повернути голову» — написала вона й тицьнула записку Шабнам, якій усе більше подобалося бути посередницею. Але знову він не поворухнувся. Тоді на третій день він обернувся до неї. Саліка відчула, як завмерло її серце, але вона не стишила ходу. Стан невідомості змінився на стан усепоглинаючої закоханості. Хлопець не був особливо гарним, але це був він, автор листів. Протягом багатьох місяців вони обмінювалися листами й скрадливими поглядами.

До цього першого злочину, який полягав у тому, що вона брала записки від хлопця і, прости Господи, відповідала на них, додалися інші. Тепер вона закохалася в когось, хто не був вибраний її батьками. Вона знала, що він їм не сподобається. Він був неосвічений, не мав грошей і походив з родини низького стану. У Гаятабаді саме побажання батьків мають значення. Салічина сестра вийшла заміж після п’ятирічної боротьби з батьком. Вона закохалася в того, кого батьки не вибирали, і не хотіла від нього відмовитися. Битва закінчилася, коли обоє закоханих спорожнили пляшечку пігулок, і їх терміново відправили до лікарні на промивання. Тільки після цього батьки дали згоду.

Одного дня обставини звели Саліку і Надіма разом. Її мати поїхала на вихідні до родичів в Ісламабад, а дядько кудись пішов на цілий день. Удома була лише його дружина. Саліка сказала їй, що йде до подружок.

— Ти маєш дозвіл? — запитала дядькова дружина. Її дядько був головою родини на той час, поки її батько знаходився в таборі для біженців у Бельгії. Він чекав на дозвіл для проживання, щоб мати змогу працювати й висилати додому гроші, або, ще краще, перевезти до себе родину.

— Мама сказала, що я можу піти після того, як усе зроблю, — збрехала Саліка.

Вона не пішла до подруги, а пішла, щоб зустрітися з Надімом наодинці.

— Ми не можемо тут розмовляти, — швидко проговорила вона, коли вони ніби ненароком зустрілися на розі вулиць. Він зупиняє таксі й саджає її. Саліка ніколи не сиділа в таксі з чужим хлопцем і серце їй підскакує до горла. Вони виходять біля парку. Парк у Пешаварі є місцем, де чоловіки і жінки можуть ходити разом.

Вони сідають на лавку в парку й розмовляють чи не півгодини. Надім складає грандіозні плани, він хоче купити крамницю або торгувати килимами. Саліка ж понад усе боїться, що хтось їх може побачити. Менше ніж за півгодини вона знову вдома. Але пекло вже розверзлося. Шабнам побачила її з Надімом в таксі і розказала Шаріфі, а та повідомила дядькову дружину.

Тітка добряче б’є Саліку по губах, коли та повертається, замикає її в кімнаті й телефонує матері в Ісламабад. Коли повертається дядько, уся сім’я заходить до неї й вимагає розповісти, що ж вона зробила. Дядько трясеться від злості, дізнавшись про таксі, парк і лавку. Він хапає шматок старого дроту й б’є її раз за разом по спині, тоді як тітка тримає її. Дядько б’є її по обличчю поки з рота і носа не починає йти кров.

«Що ти наробила, що ти наробила? Ти шльондро, — верещить дядько. — Ти ганьба для родини. Пляма на нашій репутації. Всохла галузка».

Його голос відлунює будинком, уривається у відкриті вікна сусідів. Незадовго всі знають про злочин Саліки. Злочин, що став причиною того, що вона лежить замкнена в кімнаті й молить Аллаха, щоб Надім її посватав, щоб батьки дали згоду на її одруження, щоб він дістав роботу в магазині килимів і щоб вони змогли переїхати.

— Якщо вона може сідати в таксі наодинці з хлопцем, я впевнена, що вона може робити й інші речі, — каже Насрін, тітчина подруга й кидає зневажливий погляд на маму Саліки. Великою ложкою Насрін закидає до рота цукати й чекає відповіді на свою заяву.

— Вона лише пішла до парку, не було потреби її бити так, щоб вона ледве дихала, — каже Шірін, яка є лікаркою.

— Якби ми не спинили його, прийшлось би везти її до лікарні, — каже Шаріфа. Вона продовжує, що дівчина всю ніч молилась у дворі. У стані безсоння їй привиділась ця нещасна. «Вона була там, доки вранці не прозвучав перший заклик до молитви», — додала насамкінець.

Жінки зітхають, одна шепче молитву. Усі погоджуються, що зустрівшись із Надімом у парку, Саліка зробила велику помилку, але вони не можуть дійти згоди, чи це був просто непослух, а чи серйозний злочин.

— Яка ганьба, яка ганьба, — голосить мати Саліки. — Як моя донька могла так учинити?

Жінки обговорюють, що буде далі. Якщо він посватається, ганьба забудеться. Але Салічиній матері не до смаку ідея мати зятем Надіма. Його сім’я бідна, він не має освіти й здебільшого просто вештається вулицями. Єдина робота, яку він мав, але врешті-решт утратив, була праця на килимовій фабриці. Якщо Саліка вийде за нього заміж, їй доведеться переїхати в сім’ю його батьків. Вони ніколи не зможуть мати власного дому.

— Його мама не є доброю господинею, — заявляє одна з жінок. — Їхній будинок запущений і брудний. Вона лінива й не тримається хати.

Одна зі старших жінок згадує Надімову бабу:

— Коли вони жили в Кабулі, то всіх приймали, — і хитро додає: — До неї приходили чоловіки, коли та була одна вдома, а вони не були родичами.

— При всій повазі, — каже одна жінка, повертаючись до Салічиної мами, — я мушу визнати, що мені завжди здавалося, що Саліка занадто виставлялася, завжди малювалася, одягалася, як пава. Ти повинна була здогадуватись, що в неї нечисті думки.

На деякий час западає мовчанка, ніби всі вони погоджуються зі сказаним і лише з поваги до матері Саліки не висловлюють це вголос. Одна з жінок витирає рота — час подумати про вечерю. Поволі всі встають. Шаріфа піднімається сходами до своїх трьох кімнат. Вона проходить мимо задньої кімнати, у якій замкнули Саліку. Дівчина сидітиме там, поки сім’я не вирішить, що з нею робити.

Шаріфа зітхає. Вона згадує про покарання, якого зазнала її сусідка Джаміла.

Джаміла походила з видатної сім’ї, була багата, непорочна й гарна, як квітка. Якийсь родич відкладав гроші, зароблені закордоном, щоб вистачило на вісімнадцятирічну красуню. Весілля було надзвичайним (п’ять сотень гостей), їжа — розкішною, наречена — сліпуче гарною. Джаміла не бачила чоловіка, за якого виходила, до самого дня весілля; батьки про все домовилися. Наречений — високий, худий чоловік сорока з чимось років, прилетів з-за кордону, щоб одружитися за афганським звичаєм. Перед тим, як він від’їхав оформляти візу, щоб молода дружина могла приїхати до нього, молодята провели два тижні разом. Потім Джаміла стала жити з його двома братами і їхніми дружинами в очікуванні приїзду чоловіка.

Через три місяці її зловили. На неї донесла поліція. Вони підстерегли чоловіка, що залазив до неї через вікно.

Нікого не впіймали, але чоловікові брати знайшли деякі чужі чоловічі речі в кімнаті Джаміли, що було доказом стосунків. Сім’я негайно скасувала шлюб і відправила її додому. Два дні вона сиділа замкнена, поки тривала сімейна рада.

Через три дні Джамілин брат сказав сусідам, що вона померла внаслідок нещасного випадку через коротке замикання в фені.

Похорон був наступного дня. Багато квітів, багато серйозних виразів обличчя. Мати й сестри були невтішними. Усі оплакували коротке життя, що випало на долю Джаміли.

«Як і весілля, — говорили, — похорон теж був надзвичайним».

Честь сім’ї була врятована.

Шаріфа мала весільне відео, але Джамілин брат якось прийшов позичити його. І так його й не повернув. Не залишилося нічого, що нагадувало б про це весілля. Але Шаріфа зберігає кілька фотографій. Пара наречених виглядає серйозно й офіційно під час розрізання торта. Джамілине лице нічого не видає й вона симпатично виглядає в невинному білому одязі й вельоні, з чорним волоссям і червоними губами.

Шаріфа зітхає. Джаміла вчинила серйозний злочин, але більше з недосвідченості ніж зі злого умислу.

«Вона не заслужила смерті. Але на все воля Аллаха», — шепоче Шаріфа й ніби дихає молитвою.

Утім, одна річ непокоїть її: ці два дні сімейної ради, на якій Джамілина мама — її власна мама — погодилася на вбивство своєї доньки. Це вона послала своїх трьох синів убити її. Брати разом увійшли до кімнату. Разом накинули їй на лице подушку, разом притиснули її, сильніше, сильніше, аж поки життя не згасло.

Потім вони повернулися до матері.

Самогубство і пісня

В Афганістані табуйоване прагнення жінки кохати. Воно заборонене родовим поняттям честі й муллами. Молоді люди не мають права зустрічатися, закохуватися або вибирати. Кохання має мало спільного з романтикою. Навпаки, кохання можна розглядати, як серйозний злочин, за який карають смертю. Недисциплінованих убивають жорстоко. Страчують лише винного, яким виявляється завжди жінка.

Молоді жінки — це насамперед предмети обміну та продажу. Шлюб — це міжродинний або внутрішньородинний контракт. Рішення ухвалюються відповідно до користі, яку шлюб принесе родові — на почуття рідко коли зважають. Упродовж століть афганки мали миритися з несправедливістю, що чинилася з ними. Але про своє життя жінки розповідали в піснях і поемах. І хоч ці твори не призначені для публікації, їхній лункий розголос шириться в горах і пустелях.

«Вони протестують піснею і самогубством», — написав афганський поет Саїд Багодін Мажрух у передмові до збірки поезій пуштунських жінок. Він зібрав ці поезії з допомогою своєї невістки. Самого Мажруха вбили фундаменталісти в Пешаварі в 1988 році.

Вірші й римовані рядки живуть у популярних приповідках і переходять з вуст в уста біля криниць, по дорозі в поле, біля печі. Вони розповідають про заборонене кохання, і, без винятків, коханою людиною завжди є не той, із ким жінка одружена; у них ідеться про відразу до (часто набагато старшого) чоловіка. Але зазвичай вони також відображають гордість і сміливість. Ці вірші називаються ландаї, що означає «короткий». Це всього лише кілька рядків, коротких і ритмічних, «як крик увігнаного ножа», за висловом Мажруха.

Жорстокі люди, як і цей старий,

Що наближається до ліжка.

А ви питаєте мене, чому я плачу і рву собі волосся?

О, Боже мій, ти знов наслав на мене темну ніч.

І знову я тремчу від голови до п’ят,

бо маю йти до ліжка, яке ненависне мені.

Але жінки в цих віршах також непокірні; вони ризикують своїм життям заради кохання — у суспільстві, де пристрасті заборонені, а покарання безжалісне.

Дай мені руку, кохання моє, сховок віднайдемо в лузі

З тим, щоб любити чи від ножа мертвою впасти.

Я стрибаю в річку, та потік не відносить мене.

Мій чоловік має щастя: мене завжди прибиває до берега.

Завтра вранці мене через тебе вб’ють.

Лиш не кажи, що ти не кохав мене.

Майже всі «крики» присвячені розчаруванню й непрожитому життю. В одному з віршів героїня звертається до Бога з проханням зробити її в наступному житті краще каменем, аніж жінкою. У жодному із цих ландаїв немає надії — навпаки, панує суцільна безнадія. Жінки не нажилися, не скуштували плодів своєї краси, молодості, утіх кохання.

Я була гарна, мов ружа.

Під тобою — стала жовтіти, як помаранч.

Я ніколи не знала страждань,

Тому й виросла стрункою, наче та ялина.

Вірші також сповнені милозвучності. Із щирою відвертістю жінка прославляє своє тіло, чуттєвість кохання й заборонені плоди — немов хоче шокувати, зачепити чоловічу силу.

Покрий своїми устами мої,

Але язик залиш мені, щоб про кохання говорити.

Спочатку обійми мене!

А потім можеш доторкнутися шовкових стегон.

Мій рот для тебе, їж його, не бійся!

Не з цукру він, а тому не розтане.

Ти можеш взяти рот мій,

Та не бентеж мене — я й так зволожена уже.

Я спопелю тебе,

Якщо бодай на хвильку гляну у твій бік.

Ділова поїздка

Ще прохолодно. Перше проміння сонця торкнулося стрімких голих скель. Усе навколо брудного кольору, ніби коричневе переходить у сіре. Усі схили гір кам’янисті, великі брили погрожують викликати нищівні зсуви, а гравій і глина потріскують під кінськими копитами. Будяки, що ростуть поміж камінням, колють ноги контрабандистів, біженців і вояків-утікачів. Заплутані стежки в’ються й ховаються за скелями й пагорбами. Це дорога між Афганістаном і Пакистаном для нелегальної торгівлі зброєю, опіумом, цигарками та бляшанками кока-коли. Ці стежки сходжені століттями. Це стежки, якими в заселені пуштунськими племенами райони Пакистану пробиралися таліби й воїни Аль-Каїди, коли усвідомили, що їхня битва за Афганістан програна. Це стежки, якими вони повернуться, щоб перемогти американських солдатів — невірних, що окупували священну мусульманську землю. Ні афганський, ні пакистанський уряд не контролює прикордонні райони. Пуштунські племена мають владу над певними територіями по обидва боки державного кордону. Ця юридична колізія якимось чином відповідає пакистанському законодавству. На пакистанському боці уряд має право розпоряджатися на грейдерних дорогах і в межах двадцяти метрів по обидва боки від них. Далі діють закони племен.

Цього ранку книготорговець Султан Хан торує свій шлях повз пакистанських прикордонників. На відстані ста метрів знаходиться пакистанська поліція. Але поки люди, коні й нав’ючені віслюки тримають дистанцію, вони нічого не можуть вдіяти.

І хоч влада не може контролювати ці стежки, поза тим, багатьох подорожніх зупиняють і збирають «мито». Інколи це роблять просто місцеві селяни. Султан передбачливо приготувався: Соня зашила гроші в рукави його сорочки, а свої речі він везе в брудному мішку від цукру. Одягнений він у свій найстаріший шальвар-каміз.

Як і для більшості афганців, кордон із Пакистаном закритий для Султана. Не має значення, що в нього є сім’я, дім і бізнес у країні, що його донька ходить там до школи — однаково він небажаний. Під впливом міжнародної спільноти Пакистан закрив свої кордони, щоб не дати можливості терористам і талібам знаходити тут притулок. Утім, це безрезультатний жест. Терористи й солдати просто не проходять паспортного контролю на кордоні. Вони йдуть тими самими шляхами, що й Султан у своїх ділових подорожах. Тисячі людей щоденно потрапляють у Пакистан таким способом.

На стрімкому підйомі коні напружуються. Міцний і широкоплечий Султан сидить верхи на неосідланому коні. Навіть у своєму найстарішому одязі він виглядає добре одягненим. Як завжди, його борода охайно підстрижена, феска гарно сидить на голові. Він виглядає, як неординарний чоловік, що вирішив виїхати в гори на оглядини краєвидів, — навіть тоді, коли злякано різко натягує вуздечку. Султан почувається невпевнено. Один неправильний крок — і всі вони зірвуться в прірву. Але кінь спокійно тримається добре втоптаних стежок, без зусиль, ніби на ньому й не сидить людина. Цінний мішок з-під цукру міцно прив’язаний до Султанової руки. У ньому книжки, які він хотів би видрукувати для своєї книгарні та проект того, що має стати справою його життя.

Він оточений пішими афганцями, що хочуть потрапити в заборонену країну. Жінки в паранджах сидять боком у сідлах. Вони їдуть, щоб відвідати родичів. Серед них є студенти, що повертаються в Пешавар з релігійних святкувань у родинному колі. У компанії можуть бути контрабандисти, і навіть якісь бізнесмени. Султан не розпитує. Він зосереджений на своєму контракті й вуздечці і проклинає пакистанський уряд. Спочатку один день на машині з Кабула до кордону, потім ночівля в жахливій прикордонній станції і після цього цілий день в сідлі, пішки й у пікапі. Подорож головною дорогою від кордону до Пешавару займає заледве годину. Султан вважає принизливим незаконно пробиратися в Пакистан. Він відчуває ставлення до себе, як до шолудивого пса. Пакистан підтримував Талібан політично, фінансово та зброєю і тепер він бачить дворушність у тому, що вони так раптово підмостились під американців і закрили кордон для афганців.

Пакистан був єдиною країною, крім Саудівської Аравії та Об’єднаних Арабських Еміратів, що офіційно визнав режим талібів. Пакистанська влада хотіла, щоб пуштунські племена контролював Афганістан. Пуштуни живуть по обидва боки кордону і до певної міри знаходяться під впливом Пакистану. Практично всі таліби були пуштунами. Вони є найбільшою етнічною групою Афганістану, їхня чисельність складає близько сорока відсотків усього населення. Таджики — найбільша етнічна група на півночі. Приблизно чверть афганців є таджиками. Північний Альянс, який після 11 вересня дістав підтримку американців, в основному складався з таджиків. Пакистанці розглядають їх із певною недовірою. Оскільки Талібан упав і таджики стали силою, з якою тепер мали рахуватися, багато хто в Пакистані відчував себе звідусіль оточеним ворогами: на схід Індія, на захід Афганістан.

Проте назагал в Афганістані немає великої ворожнечі між різними племенами. Конфлікти виникають здебільшого через боротьбу за владу між різними польовими командирами, що заохочують своїх співплемінників воювати проти інших племен. Таджики бояться, що якщо пуштуни отримають забагато влади, вони виріжуть їх під час наступної війни. Пуштуни бояться таджиків з тієї самої причини. І те ж саме можна сказати про узбеків і газарів на півночі країни. Між польовими командирами велись війни й усередині однієї етнічної групи.

Менше за все Султана цікавило, яка кров тече в його жилах, а чи в жилах будь-кого, якщо на те пішло. Як і багато афганців, він походить зі змішаного шлюбу: мама — пуштунка, тато — таджик. Його перша дружина — пуштунка, друга — таджичка. Формально він — таджик, оскільки національність успадковується по батьківській лінії. Він говорить двома мовами — пушту і дарі, перським діалектом, яким розмовляють таджики. Султан вважає, що вже давно настав час для афганців відкинути всі війни й почати відбудовувати країну. Його мрія — одного дня надолужити все, що втрачене порівняно з сусідами. Але справи виглядають погано. Султан розчарований співвітчизниками. Тоді як він невпинно працює, намагаючись розширити свій бізнес, інші — спускають свої заробітки на поїздку до Мекки.

Якраз перед самою поїздкою до Пакистану у нього була розмова з кузеном Вахідом, що заледве тримає на плаву свій невеличкий магазин запасних деталей до автомобілів. Заглянувши у книгарню до Султана, Вахід сказав, що нарешті назбирав достатньо грошей на поїздку до Мекки.

— Думаєш молитва тобі допоможе? — запитав зневажливо Султан. — Коран каже нам, що ми повинні працювати, розв’язувати свої проблеми, пітніти й гарувати. Але ми афганці, ми дуже ледачі. І замість цього — просимо про допомогу або в Заходу, або в Аллаха.

— Але Коран також нам каже молитися Богу, — заперечив Вахід.

— Пророк Магомет заплакав би, почувши всі ці плачі, лементи й молитви на його ім’я, — продовжував Султан. — Як би ми не бились головою до землі, це не допоможе цій країні. Усе що ми вміємо — це лементувати, молитися й воювати. Але молитви нічого не варті, якщо ми не працюємо. Не можна просто сидіти та чекати на милість Божу.

Спровокований власним потоком слів, Султан перейшов на крик:

— Ми сліпо шукаємо святу людину, а все, що знаходимо, — це гаряче повітря.

Він знав, що зачепив свого кузена. Для Султана праця — найважливіше, що є в житті. Він намагається навчити цьому своїх синів і самому жити згідно з цим правилом. Через це він забрав синів зі школи, щоб вони працювали в книгарні й допомагали розбудовувати його книжкову імперію.

— Але проща до Мекки є одним із п’яти стовпів ісламу, — заперечив кузен. — Щоби бути добрим мусульманином треба признавати Бога, постити, молитися, давати милостиню й поїхати до Мекки.

— Ми всі можемо поїхати до Мекки, — сказав нарешті Султан. — Але тільки тоді, коли заслужили цього, і тоді ми їдемо дякувати, а не молитися.

«Уявляю Вахіда на його шляху до Мекки, у білому прочанському одязі», — подумав щойно Султан і витер піт із чола. Сонце в зеніті. Нарешті дорога починає йти вниз. На битому шляху у видолинку чекають кілька пікапів. Це таксі Хайберського проходу, і власники гребуть гроші лопатою, увозячи непроханих відвідувачів у країну.

Колись це було частиною Шовкового шляху, торгового маршруту між великими цивілізаціями античності — Китаєм і Римом. На захід везли шовк і міняли там на золото, срібло й шерсть.

Протягом більше двох тисяч років непрохані зайди пересікали Хайберський прохід. Перси, греки, моголи, монголи, афганці й британці робили спроби підкорити Індію, підбираючись до країни цим шляхом. У шостому столітті до нашої ери перський цар Дарій підкорив великі території Афганістану й увійшов Хаберським проходом в Індію. Двісті років по тому генерали Олександра Македонського провели свої війська через прохід. У його найвужчому місці може одночасно пройти один нав’ючений верблюд або двоє коней. Чингізхан поруйнував відрізки Шовкового шляху, а мирніші мандрівники, такі як Марко Поло, просто ішли за караваном на схід.

І весь цей час, починаючи від Дарія і до Британського вторгнення в 1800-ті роки, пуштунські племена, що заселяють навколишні гори, чинили несамовитий спротив загарбницьким арміям. Увесь час після відходу британців у 1947 році пуштуни знову панували над проходом і всією територію до самого Пешавару. Наймогутнішими серед них є плем’я Афріді, якого бояться через його жорстоких воїнів.

Першим, що впадає в око після перетину кордону, є знову ж таки зброя. Уздовж пакистанської частини дороги, на однаковій відстані, видно вкопані в гірські схили або намальовані на брудних вказівниках серед пустельного ландшафту написи «Хайберські гвинтівки». «Хайберські гвинтівки» — це назва фірми, що займається зброєю, а також місцевої самооборони, що відповідає за безпеку в краї. Ця міліція охороняє чималі багатства. Село одразу за кордоном славиться своїм базаром контрабанди, гашиш і зброя тут розходяться дешево, як пиріжки. Ніхто не питає про дозвіл, тоді як на пакистанській території за носіння зброї можна надовго сісти до в’язниці. Серед глинобитних хатин зустрічаються великі гламурні палаци, збудовані за чорну готівку. Невеликі кам’яні фортеці й традиційні пуштунські будинки, оточені високими мурами, обсипали схил гори. Вряди-годи серед краєвиду виринають залізобетонні стіни. Це так звані зуби дракона, зведені британцями зі страху перед німецькою панцерною навалою під час Другої світової війни. Було кілька випадків, коли в цих віддалених, заселених племенами, районах викрадали іноземців, і уряд ужив строгих заходів. Навіть на головній дорозі до Пешавару, що патрулюється пакистанськими військами, іноземцям не дозволяється пересуватися без охорони. Також їм не можна вибиратися з Пешавару в напрямку афганського кордону без відповідних документів і озброєного охоронця.

Після двогодинної їзди по вузьких дорогах — гора з одного боку, урвище з іншого — залишається ще кілька годин верхи, коли Султан зможе спуститися в долину й глянути на Пешавар. Він бере таксі, на сто третю вулицю в районі Гаятабад.

Уже почало вечоріти, коли Шаріфа почула грюкіт у ворота. Він таки приїхав. Вона збігає по сходах, щоб відчинити двері. Ось і чоловік, змучений і брудний. Султан подає їй мішок від цукру, який вона несе нагору попереду нього.

— Поїздка пройшла добре?

— Гарні краєвиди, — відповідає Султан. — Чудові заходи сонця.

Поки він миється, вона готує вечерю й розстеляє на підлозі, між м’якими подушками, скатертину. Султан виходить із ванної кімнати, чистий і у свіжо випрасуваному одязі. Він кидає незадоволений погляд на скляні тарілки, які розкладає Шаріфа:

— Мені не подобаються скляні тарілки, вони виглядають дешево. Ніби ти це купила на брудному базарі.

Шаріфа міняє тарілки на порцелянові.

— Так краще. Тепер їжа краще смакує, — задоволено посміхається Султан.

Він переповідає останні новини з Кабулу, Шаріфа — з Гаятабаду. Вони місяцями не бачилися одне з одним, тож говорять про дітей, родичів і планують кілька наступних днів. Щоразу, коли Султан відвідує Пакистан, йому доводиться пережити кілька візитів ввічливості до родичів, що ще не повернулися до Афганістану. Першочерговими є відвідини тих, у чиїх родинах сталася смерть. Потім ідуть близькі родичі, і так далі, поки в нього вистачає сил, залежно від кількості днів, що він має у своєму розпорядженні.

Султан боїться ходити до Шаріфиних сестер, братів, тестя й тещі, сестриних свекра та свекрухи, кузин. Але неможливо тримати його приїзд у таємниці. У цьому місті всі знають усе. Крім того, візити ввічливості — це те, що залишилось від Шаріфиного заміжжя. Усе, що вона може тепер вимагати від нього, — це бути ввічливим з її родичами і під час цих візитів ставитися до неї, як до дружини.

Коли обов’язкові візити були сплановані, у Шаріфи залишився тільки переказ останніх новин з нижнього поверху — витівки Саліки.

— Оце так шльондра, — обурюється Султан, напіврозлігшись на подушці, ніби римський імператор. — Ніщо інше, як шльондра.

Шаріфа протестує:

— Саліка навіть не була наодинці з цим хлопцем.

— Але ж її наміри, її наміри, — доводить він своє. — Якщо вона ще не повія, то легко може нею стати. Вибравши цього непотреба, який ніколи не знайде роботи, як вона діставатиме гроші на все, що їй захочеться, наприклад, прикраси або гарний одяг? Коли казан без кришки, будь що може в нього впасти. Сміття, грязь, порох, комаха, зіпріле листя. — Так живе сім’я Саліки. Без кришки. Усяка нечисть падає на них. Їхнього батька нема, та навіть коли він і був, то вічно десь пропадав. Тепер три роки живе як біженець у Бельгії, але все ще не спромігся виробити документи, щоб забрати їх до себе.

Султан пхикає.

— Він невдаха, невдаха. Ще з того часу, як почала ходити, Саліка шукала за кого б вийти заміж. Випадково підвернувся задавлений злиднями, непотрібний Надім. Спочатку вона підбивалася до Мансура, пам’ятаєш? — питає він, Книготорговця захопила сила пліток.

— Її мама приклала до цього руку, — пригадує Шаріфа. — Вона завжди питала, чи не пора знайти йому жінку. Я ж відповідала, що ще зарано, хлопець має вчитися. Менше за все я б бажала своєму синові такої зарозумілої та жалюгідної жінки, як Саліка. Коли в Пешавар приїхав твій брат Юнус, його засипали цими ж питаннями, але він ні на мить не задумався про таку дешеву дівчину, як Саліка.

Злочин Саліки перетерли з різних боків, так що від нього ні крупинки не залишилось. Але в подружжя є ще купа родичів, є з кого вибирати.

— Як твоя кузина? — сміється Султан.

Одна з Шаріфиних кузин прожила життя, доглядаючи за своїми батьками. Коли вони померли, брати видали її заміж за старого чоловіка, якому була потрібна мати для його дітей. Султанові ніколи не набридає слухати цю історію.

— Вона геть змінилася після заміжжя. Нарешті стала жінкою, — сміється він. — Але в неї ніколи не було дітей. Так що тепер її життя точно інше, ніж до заміжжя. Без передиху, щоночі.

— Можливо, — насмілюється вставити слово Шаріфа. — Пам’ятаєш якою худою і змарнілою була вона до весілля? Тепер вона повністю змінилася. Думаю, тепер вона весь сповнена хіті, — зіронізувала жінка. Ляпнувши жорстоке звинувачення, вона прикриває рота й хихотить. Вони прилягають на подушки навколо залишків вечері на підлозі, і виглядає, ніби до подружжя повернулася близькість.

Одна історія змінює іншу. Вони лежать на підлозі і ніби діти заходяться від сміху.

Судячи з усього в Афганістані не існує сексуальності. Афганки ховаються під паранджею, і під нею носиться довгий вільний одяг. Під спідницю жінки вдягають довгі штани. Навіть у чотирьох стінах власного дому одяг із глибоким вирізом є рідкістю. Чоловіки і жінки, що не є членами однієї родини не повинні сидіти в одній кімнаті. Вони не повинні розмовляти або їсти разом. У селах навіть весілля розділені. Жінки танцюють і веселяться, як і чоловіки: у різних кімнатах. Але під сподом усе вирує. Попри ризик наразитися на смертну кару, в Афганістані люди також заводять коханців і коханок. У містах є повії, до чиїх послуг звертаються молоді хлопці й чоловіки поки чекають на наречених.

Сексуальність присутня в афганських міфах і легендах. Султанові дуже подобаються історії з літературного шедевра «Маснаві», написаного вісімсот років тому поетом Румі. Він використовує сексуальні мотиви для попередження небезпеки сліпого наслідування інших.

Одна вдова мала віслюка, якого дуже любила. Він віз її, куди вона хотіла й завжди виконував накази. Його добре годували й добре за ним доглядали. Але якось тварина занедужала й знесилилася. І апетит також утратила. Удова не розуміла, у чому справа і якось увечері пішла до стайні подивитися, чи він спить. Там у сіні вона побачила свою служницю, а на ній зверху лежав віслюк. Так повторювалося щовечора й удова зацікавилась, чи не варто і їй спробувати. Вона відпустила служницю, сама лягла на сіно, а зверху ліг віслюк. Коли служниця повернулася, то знайшла вдову мертвою. Із жахом вона побачила, що вдова не зробила того, що робила сама — не натягнула гарбуза на віслюковий член, щоб укоротити його перед тим, як віддаватися втіхам. Для неї, служанки, вистачало тільки кінця.

Насміявшись, Султан піднімається з подушок, розправляє свою сорочку й іде читати е-мейли. Американські університети хочуть періодику сімдесятих, учені запитують про рукописи, а видавці з Лагора прислали кошторис на друк його листівок і нові розцінки на папір. Листівки — найкраще джерело Султанових прибутків. Надрукувати шістдесят листівок йому обходиться в один долар, а продає він їх по три за долар. Тепер, після падіння Талібану, усе складається йому на руку, і він може робити так, як вважає за потрібне.

Наступного дня він читає свою кореспонденцію, ходить по книгарнях, іде на пошту, посилає й отримує пакунки, і розпочинає безкінечні візити поваги. Спочатку віддає співчуття кузині, чий чоловік помер від раку, потім веселіший візит до кузена, що повернувся з Німеччини, де працював розвізником піци. Султанів кузен Саїд свого часу працював бортовим інженером в авіакомпанії «Аріана» — гордості Афганістану. Тепер він думає про повернення з сім’єю до Кабула, щоб улаштуватися на свою попередню роботу. Але йому треба назбирати ще трохи грошей. Розвезення піци в Німеччині набагато прибутковіша справа, ніж праця бортовим інженером в Афганістані. До того ж, Саїд усе ще не знайшов розв’язання проблеми, що чекає на нього вдома. У Пешаварі дружина й діти. У Німеччині він живе з другою дружиною. Якщо ж повернеться в Кабул, то їм усім доведеться жити під одним дахом. Саїд жахається цієї думки. Перша жінка не хоче знати про другу. Вони ніколи не бачилися, і він шле гроші додому, як відданий батько. Але якщо вони всі з’їдуться разом? Саїд не може про це думати.

Час у Пешаварі обтяжливий для Султанових кишень. Одного родича викинули з орендованого житла, інший просить допомоги на відкриття власної справи, третій хоче позичку. Султан рідко дає гроші родичам. Через те, що йому так добре повелося, його завжди просять про допомогу під час відвідин родичів. Як правило, він відмовляє, адже вважає, що всі вони ледачі й повинні допомагати собі самі. У будь-якому разі вони повинні зарекомендувати себе відповідним чином, щоб Султан міг відсипати з калитки, але мало хто в його очах досягає відповідної планки.

Коли подружжя гостює, саме Шаріфа підтримує розмову. Вона розповідає історії, радо ділиться посмішками. Султан більше сидить і слухає. Зрідка він вставляє слово про етику праці або про свій бізнес. Але варто Султанові кинути, що вже час іти, подружжя збирається й іде додому, і донька Шабнам із ними. Вони мирно бредуть у темряві брудно-чорних вулиць Гаятабада, наступаючи на сміття, а легені наповнюються смородом із бічних провулків.

Одного вечора Шаріфа причепурилася, неначе лялька, щоб нанести візит одним далеким родичам. Зазвичай їх не стосуються візити ввічливості, хоч і живуть вони лише за кілька кварталів від неї. І ось Шаріфа вже дріботить на височезних каблуках, за нею рука в руку повільно ідуть Султан і Шабнам.

Їх приймають з розпростертими обіймами. Господар подає сухофрукти, горіхи, солодощі і чай. Починаються формальності й обмін останніми новинами. Діти слухають батьківське патякання. Шабнам лущить фісташки й нудьгує.

Одна дитина відсутня. Це тринадцятирічна Бельквіса. Вона знає, що треба забратися геть, адже ці відвідини багатих родичів заради неї.

Шаріфа вже приходила сюди з тим самим питанням. Утім, цього разу Султанова присутність, на що він не дуже охоче погодився, додавала серйозності візиту. Вони прийшли на прохання Юнуса, Султанового молодшого брата. Він запав на Бельквісу, коли та була ще зовсім малою, кілька років тому — за часів його перебування тут на правах біженця. Тепер Юнус попросив Шаріфу стати свахою. Сам він ніколи не говорив з цією дівчинкою.

Відповідь була знову та сама: Бельквіса ще замолода. Але якщо б вони захотіли їхню старшу доньку Ширін, якій виповнилося двадцять років, то це інша справа. Та Юнус не хотів її, по-перше, вона не була настільки гарною, як Бельквіса, а по-друге, він вважав її дещо настирливою. Коли він приходив до них, Ширін завжди крутилась поруч. До того ж, вона дозволила йому потримати її за руку, коли ніхто не бачив, а це, вирішив Юнус, є поганим знаком. Очевидно, вона не була порядною дівчиною.

Батьки трималися за старшу доньку, бо Юнус був для неї доброю партією. Коли Ширін пізніше отримала інші пропозиції, вони звернулися до Султана й востаннє запропонували її Юнусу. Але той не хотів Ширін. Він мріяв про Бельквісу й більше йому ніхто не був потрібен.

Незважаючи на відмову, Шаріфа знову повернулася просити руки Бельквіси. Це не вважалося за погані манери, а навпаки свідчило про серйозність намірів. Існує народна приказка, що сваха повинна зітерти підошви черевиків до товщини часникового лушпиння. Це зазвичай мусила робити мати, та оскільки Бібі Гуль, Юнусова матір, була в Кабулі, то Шаріфа як невістка перебрала на себе ці обов’язки. Вона перебільшувала Юнусові чесноти: як він вільно розмовляє англійською, як працює в книгарні з Султаном і як їхня донька не матиме ні в чому потреби. Проте Юнусові було майже тридцять. І на думку Бельквісиних батьків, він був застарим для неї.

Бельквісина мати хотіла б для доньки іншого нареченого з родини Ханів — Мансура, шістнадцятирічного Султанового сина. «Якщо ви запропонуєте Мансура, ми вмить погодимося», — сказала вона.

Тепер настала Султанова черга відмовлятися. Мансур був лише на кілька років старший від Бельквіси, і він ніколи не звертав на неї уваги. Шаріфа вважала, що синові ще зарано думати про одруження. Він збирався вчитися, побачити світ.

— У жодному разі їй не тринадцять, — говорила пізніше Шаріфа своїй подрузі. — Упевнена, що їй принаймні п’ятнадцять.

Бельквіса зайшла на хвилинку до кімнати, щоб Султан міг ще раз на неї глянути. Вона висока й струнка і виглядає старшою за тринадцять. На ній темно-синій оксамитовий костюм. Вона сідає поряд із матір’ю, незграбна й сором’язлива. Бельквіса добре знає, про що йде мова, і їй дуже незручно.

— Вона плаче, вона не хоче, — говорять дві її старші сестри Султанові та Шаріфі в присутності Бельквіси. Бельквіса опустила очі. Але Шаріфа посміхається. Добрий знак, коли наречена пручається. Це означає, що вона має чисті помисли.

Через кілька хвилин Бельквіса підвелася й зникла. Господарі вибачилися, мовляв, у неї завтра контрольна з математики. Але обраниця й не повинна бути присутньою під час торгів. Перед тим, як оголошувати остаточні суми, протилежні сторони спочатку намацують дно. Скільки дістануть батьки, скільки буде витрачено на весілля, сукню, квіти. Сім’я нареченого бере на себе всі витрати. Факт присутності Султана додає поважності дискусії, адже це гроші.

Утім, візит закінчився безрезультатно. Вони вийшли в холодний березневий вечір. Вулиці були порожні.

— Мені не подобається ця сім’я, — промовив Султан. — Дуже жадібні.

Йому особливо не до вподоби Бельквісина мати. Вона друга дружина свого чоловіка. Коли його перша дружина не змогла зачати, він одружився вдруге, і друга дружина почала діймати першу до такої міри, що та більше не витримала й переїхала до брата. Про Бельквісину матір розповідають неприємні історії. Вона в’їдлива, заздрісна й ненажерлива. Її найстарша донька вийшла заміж за одного з Султанових родичів і той розповідав, яке то було жахіття під час весільної церемонії, коли наречена постійно скаржилась, що замало їжі, замало декорацій.

— Яка мама, така й донька. Бельквіса — це тріска від старої дошки, — прорік Султан, і буркочучи додав: — Але якщо саме її хоче Юнус, то я зроблю все, що в моїх силах. На жаль, вони, урешті-решт, скажуть так. Наша родина занадто хороша, щоб відмовляти.

Виконавши родинні обов’язки, Султан нарешті може розпочати те, заради чого він і приїхав у Пакистан: друкувати книжки. Наступного ранку на нього чекає наступний етап подорожі — поїздка в Лагор, місто друкарства, палітурницької і видавничої справи.

У невелику валізу він запакував шість книг, календар і змінний одяг. Як завжди, гроші зашиті в рукави сорочки. Здається, сьогодні буде теплий день. Автобусний термінал у Пешаварі кишить людьми, і через шум автобусним компаніям заледве вдається докричатися. «Ісламабад, Карачі, Лагор!». Біля кожного автобуса стоїть людина й голосно кричить. Розкладу немає. Автобуси відходять, як тільки заповняться. Перед відправкою в автобус сідають продавці горішків, соняшникового насіння, печива й чипсів, газет і журналів. Жебраки задовольняються простяганням рук у відкриті вікна.

Султан їх ігнорує. Пораді пророка Магомета давати милостиню він слідує наступним чином: спочатку потурбуйся про себе, потім — про найближчу рідню, далі — інших родичів, потім сусідів і наостанок про невідомих бідних. Він може віддати кілька афгані жебракові в Кабулі, але пакистанські жебраки в самому кінці списку. Пакистан має доглядати за власними жебраками.

Він сідає на задньому сидінні автобуса, затиснений між іншими подорожніми, валізу тримає в ногах. У ній — справа його життя, записана на клаптику паперу. Він хоче видрукувати нові афганські підручники. Коли навесні відкриються школи, навряд чи знайдуться хоч якісь підручники. З підручників виданих урядом моджахедів і талібів немає ніякої користі. Ось як першокласники вивчали алфавіт: «Д — джихад, ціль нашого життя; І — Ізраїль, наш ворог; К — «калашніков», ми здолаємо; М — моджахеди, наші герої; Т — Талібан…»

Війна є також центральною темою в підручниках із математики. Школярі, а Талібан видавав підручники тільки для хлопчиків, рахують не яблуками й тістечками, а кулями та автоматами. Приблизно ось так: «Омарчик має автомат і три магазини. У кожному магазині 20 куль. Він вистріляв дві третини набоїв і вбив шістдесят невірних. Скільки невірних він убивав однією кулею?».

Книги з часів комуністичного режиму також не можна використовувати. Їхня арифметика має справу з розподілом землі і соціалістичними ідеями. І неодмінними дороговказами на шляху до комунізму слугують червоні транспаранти та щасливі колгоспники.

Султан хотів повернутися до книжок часів Захір-Шаха, короля, що правив протягом сорока відносно мирних років перед тим, як його було усунено в 1973 році. Він віднайшов старі підручники, з яких можна зробити репринт: оповідання й міфи для уроків перської мови, посібники з арифметики, де один додати один дорівнює два, і книжки з історії, вичищені від ідеологічного змісту, за винятком дещиці невинного націоналізму.

ЮНЕСКО обіцяло профінансувати видання нових підручників для країни. Як один з найбільших видавців у Кабулі, він мав зустрічі із представниками організації і зробить їм пропозицію після поїздки в Лагор. На клаптикові паперу, що лежить у його жилеті, він нашкрябав кількість сторінок і формат кожного зі ста тринадцяти підручників. Бюджет складатиме два мільйони доларів. У Лагорі він дізнається, які друкарні пропонують найкращі ціни. Потім він повернеться в Кабул, щоб позмагатися за золотий контракт. Султан задоволено розмірковує, наскільки велику маржу з двох мільйонів зможе залишити для себе. Він вирішив не бути занадто жадібним. Якщо виграє, йому гарантовані заробітки на роки вперед: від перевидань і нових книг. Султан поринув у роздуми, а за вікном — уздовж основного шляху між Кабулом і Калькуттою — проносяться поля й пасовиська. Чим ближче вони під’їжджають до Лагора, тим стає спекотніше. Султан пітніє у своєму домотканому одязі афганських верховинців. Він погладжує волосся, з якого залишилося кілька пасем, і витирає обличчя хустинкою.

Окрім клаптика паперу, на якому розписані параметри ста тринадцяти підручників, Султан також має книжки, які він хотів би видрукувати власним коштом. Услід за потоком журналістів, співробітників міжнародних місій і дипломатів, у Кабулі з’явився попит на англомовну літературу про Афганістан. Султан Хан не імпортує книги іноземних видавництв, він друкує їх сам.

Пакистан — рай для піратів-видавців. Немає ніякого контролю і не існує відрахувань за авторські права. Султан платить один долар за друк книжки, яку потім може продати за двадцять-тридцять доларів. Бестселлер «Талібан» Ахмеда Рашіда він перевидавав сім разів. Улюбленою серед іноземних солдатів є «Моя таємна війна», написана російським репортером книга про катастрофічну окупацію Афганістану між 1979 і 1989 роками. Це був дійсно діаметрально протилежний досвід тому, що його переживають зараз міжнародні миротворці, які патрулюють Кабул і вряди-годи зазирають до Султанової книгарні, щоб купити листівок або книжок про минулу війну.

Автобус заїжджає в термінал автостанції Лагора. Султан стійко сприйняв удар спеки. Це місце кишить людьми. Лагор — культурна й мистецька цитадель Пакистану, пожвавлене, засмічене та заплутане місто. Розташоване на рівнині, позбавлене будь-яких природних засобів захисту, це місто завойовували, руйнували, відбудовували, завойовували, руйнували і відбудовували. Але між завоюваннями і руйнаціями багато хто з володарів любив розважатися з видатними поетами, а тому Лагор і став містом митців і книжок, незважаючи на те, що палаци, які відвідували письменники, постійно зрівнювалися з землею.

Султан любить лагорські книжкові базари. Тут йому вдалося прокрутити кілька гарних справ. Мало що може так зігріти Султанове серце, як знахідка на вкритій пилюкою ятці цінної книжки та купівля її практично за безцінь. Він уважає, що володіє найбільшою у світі колекцією книжок про Афганістан, що складається з восьми чи дев’яти тисяч томів. Його цікавить усе: давні міфи та оповідання, давня поезія, романи, біографії, новітня політична література, а також словники й енциклопедії. Його обличчя світлішає, коли йому трапляється книга, якої він не має, або про яку він не знав.

Але зараз у нього немає часу на прочісування базарів. Він встає на світанку, одягається в чистий одяг, причепурює бороду й надягає на голову феску. Султан має священний обов’язок — видати нові підручники для афганських дітей. Треба одразу йти до друкарень, з якими найчастіше маєш справу.

Перша зустріч із паном Тальга. Цей молодий чоловік є видавцем у третьому поколінні й досить стримано цікавиться Султановим проектом. Просто він завеликий.

Тальга запрошує Султана на чашку чаю з густим молоком, погладжує свого рота й виглядає стурбованим.

— Я не проти взятися за кілька назв, але сто тринадцять! Це займе нам рік.

Султан має крайній термін два місяці. Під звуки друкарських верстатів, що проникають через тонкі стіни в офіс, він пробує переконати Тальга відкласти всі інші замовлення.

— Неможливо, — говорить Тальга. Султан, може, і є важливим клієнтом, а друк підручників для афганських дітей — свята справа, але в нього є інші зобов’язання, за які він відповідає. Попри це, Тальга доволі швидко проводить обчислення й висновує, що книжки можна надрукувати за ціною приблизно від 5 центів за штуку. Ціна залежатиме від якості паперу й фарби та палітурок. Видавець вираховує всі комбінації якості й розмірів і складає довгий список. Султан примружує очі. Він подумки проводить калькуляцію в рупіях і доларах, днях і тижнях. Він збрехав про терміновість, щоб Тальга пришвидшив роботу й зосередився саме на його замовленні.

— Не забувай, два місяці, — каже Султан. — Якщо не зможеш укластися в ці рамки, зруйнуєш мій бізнес. Розумієш?

Коли вони закінчили розмову про підручники, перейшли до перемовин про нові книги для Султанової книгарні. Ще раз обговорили ціни, кількість, дати. Книги, які Султан привіз із собою, є копіями безпосередньо з оригіналу. Працівники друкарні розібрали їх на сторінки і скопіювали, відбивши зображення на великих металевих пластинах. Коли друкуються кольорові обкладинки, на пластини наливають цинкові розчини. Потім їх розкладають на сонці, щоб отримати бажані кольори. Якщо обкладинка має кілька кольорів, то пластини треба виставляти по одній на кожен колір. Після цього пластину вставляють у прес і його запускають. Усе виготовляється на старому напівавтоматичному обладнанні. Один працівник подає на прес папір, інший чергує на протилежному боці й сортує те, що виходить. Фоном звучить радіо: передають матч з крікету між Шрі-Ланкою і Пакистаном. На стіні висить обов’язкове зображення Мекки, а зі стелі гойдаючись звисає лампа, повна здохлих мух. Патьоки жовтої кислоти стікають на підлогу й далі в труби.

Після інспекційного огляду Тальга й Султан усілися на підлозі, щоб визначитися з обкладинками. Султан вибрав мотив зі своїх листівок. У нього є кілька облямівок, які йому подобаються й він компонує їх із назвами. За п’ять хвилин вони придумали шість обкладинок.

У кутку сидять якісь чоловіки і п’ють чай. Це пакистанські видавці й друкарі, що займаються тим самим тіньовим піратським бізнесом, що й Султан. Вони вітаються між собою й починають обговорювати останні новини з Афганістану, де Хамід Карзай ходить по лезу між різноманітними польовими командирами, а солдати Аль-Каїди тим часом наносять удари на сході країни. Американські сили особливого призначення прийшли на допомогу й бомблять печери на кордоні з Пакистаном. Один із чоловіків, що сидить на килимку, каже, як шкода, що талібів витіснили з Афганістану.

— Нам у Пакистані теж треба трохи талібів, щоб навести порядок, — продовжує він.

— Це ви так думаєте. Ви не маєте досвіду з ними. Пакистан відразу впаде, як тільки Талібан прийде до влади, і нічому іншому не вірте, — спалахнув Султан. — Лише уявіть, усі рекламні щити будуть знесені, а їх лише на цій вулиці є близько тисячі. Усі книжки, що містять малюнки, будуть спалені, те саме буде з пакистанським кіноархівом і музичним архівом, а інструменти будуть знищені. Ви ніколи більше не почуєте музики й ніколи більше не танцюватимете. Усі інтернет-кафе будуть закриті, телевізори заборонені й конфісковані, а в радіоефірі будуть залишені лише релігійні програми. Дівчат заберуть зі шкіл, а жінки будуть відправлені з роботи додому. Що станеться з Пакистаном? Країна втратить сотні тисяч робочих місць і впаде в глибоку депресію. А що станеться з тими зайвими людьми, що втратять роботу в уже несучасному Пакистані? Може вони стануть вояками?

Султан довів себе до збудженого стану.

Чоловік знизав плечима:

— Може не весь Талібан, але декого з них.

Тальга підтримував Талібан, друкуючи їхні листівки. Протягом кількох років він навіть видавав деякі їхні ісламські підручники. Зрештою, він допоміг їм заснувати власні видавництва в Кабулі. Він дістав уживаний друкарський верстат з Італії та дешево їм перепродав. Крім того, він постачав їм папір та інше технічне обладнання. Як і більшість пакистанців, він вважав безпечнішим мати пуштунський режим у сусідів.

— Ти непорядний, — добродушно дражнить його Султан після того, як випустив усю пару на ненависть до Талібану.

Тальга знічується, але тримається свого:

— Талібан не знаходиться в конфлікті з нашою культурою. Вони поважають Коран, Пророка й наші традиції. Я б ніколи не надрукував щось, що йде проти Ісламу.

— Як що? — сміється Султан.

Подумавши, Тальга відповідає:

— Як «Сатанинські вірші», наприклад, або будь-що Салмана Рушді. Хай Аллах приведе нас до його схованки.

— Рушді мав би бути вбитий. Але він завжди втікає. Кожен, хто друкує його книжки або допомагає йому, має бути вбитий, — каже Тальга. — Я б не видав жодної його речі, навіть якби мені запропонували весь чай Китаю. Він паплюжив іслам.

— Він нас образив і принизив, засадив ніж у спину. Одного дня його дістануть, — продовжує один із чоловіків, хоча жоден із них не читав цю книжку.

Султан погоджується.

— Він старається знищити нашу душу і його треба зупинити, поки він не зіпсував інших. Навіть комуністи не заходили так далеко: вони трималися з певною повагою й не пробували викинути на смітник нашу релігію. А тепер ось маєш цей бруд від когось, хто називає себе мусульманином.

Запала мовчанка. Вони сиділи в тиші, ніби не мали сил скинути з себе темряву, що її зрадник Рушді накинув на них.

— Його дістануть, ось побачите, Іншалла, воля Божа, — нарешті промовив Тальга.

Усі наступні дні свого перебування Султан Хан присвятив відвідинам лагорських видавців: у схованих двориках, комірчинах і вузеньких провулках. Щоб упоратися з такою величезною кількістю, йому треба розмістити замовлення як мінімум у десяти друкарнях. Він пояснює своє завдання, отримує розцінки, швидко занотовує примітки й цифри. Кліпає очима, коли ціна видається особливо вигідною, а губи його при цьому трохи тремтять. Султан проводить язиком по губах, робить швидкий обрахунок і оцінює маржу. За два тижні він розмістив замовлення на всі підручники й обіцяє знову зв’язатися з друкарнями.

Нарешті він може повертатися до Кабула. Цього разу, щоб перетнути кордон, йому не треба мучитися верхи на коні. Афганців не пускають у Пакистан, але на зворотньому шляху не існує жодного паспортного контролю, тому книготорговець може вільно покинути країну.

Султан трясеться в старому автобусі на крутих поворотах між Джалалабадом і Кабулом. З одного боку дороги масивне каміння загрожує покотитися з гори. У якийсь момент він бачить два перекинуті автобуси й трейлер, що з’їхав з дороги. Виносять кількох загиблих, серед них двох малих хлопців. Він молиться за їхні душі й за себе.

Цій дорозі загрожують не тільки обвали. Вона відома і як найбільш непідвладна законам афганська територія. Іноземні журналісти, працівники місій допомоги та місцеві афганці неодноразово платили тут своїм життям за випадкову зустріч з фундаменталістами. Невдовзі після повалення Талібану було вбито чотирьох журналістів. Їхній водій уцілів, тому що проказав ісламський символ віри. Скоро після цього зупинили повний автобус афганців. У всіх із поголеними бородами відрізали вуха й носи, — щоб показати, як ці бандити хочуть керувати країною.

Султан молиться біля місця, де були вбиті журналісти. Щоб не наражатися на небезпеку, він залишив бороду й носить традиційний одяг. Тільки замість тюрбана невелика феска.

Він під’їжджає до Кабула. «Немає сумніву, Соня злиться», — думає Султан і посміхається до себе. Він обіцяв повернутися за тиждень, пробував пояснити, що за тиждень неможливо побувати в Пешаварі та Лагорі. Але вона не хотіла нічого чути. «Тоді я не питиму молока», — сказала вона. Султан посміхається. Він не може дочекатися, щоб побачити її. Соня не любить молоко, але оскільки вона ще годує Латіфу грудьми, Султан просить її випивати щоранку склянку молока. Ця склянка стала для неї розмінною монетою.

Вона дуже сумує за Султаном, коли він відсутній. Інші члени родини не особливо панькаються з нею, коли його немає вдома. Тоді вона не господиня дому, а ніби хтось, хто тут просто зупинився. Раптом хтось інший стає за головного й усі роблять, що їм заманеться. «Селючка», — так її називають. «Тупа, як віслюк!» Але вони не сміють її занадто дражнити, тому що вона поскаржиться Султанові, а ніхто не хоче наживати в ньому ворога.

Султан також сумує за Сонею: він так ніколи не сумував за Шаріфою. Подеколи він відчуває, що вона замолода для нього, ще дитина, що йому треба за нею доглядати, задурити її, щоб вона випила склянку молока, дивувати дрібними подарунками.

Він розмірковує над різницею між двома дружинами. Коли він із Шаріфою, вона турбується про все, пам’ятає про назначені зустрічі, організовує, домовляється. У Шаріфи на першому місці Султан, його потреби й бажання. Соня завжди робить усе, що їй скажуть, але ніколи не виявляє ініціативи.

Є тільки одна річ, з якою він не може змиритися, різний розклад годин, яких вони дотримуються. Султан завжди встає о п’ятій, щоб не пропустити світанкову молитву — фаджр, єдиний із п’яти обов’язкових намазів, який він вшановує. Шаріфа завжди вставала разом із ним, кип’ятила воду, заварювала чай, давала йому свіжий одяг, тоді як Соню, мов дитину, неможливо розбудити.

Інколи Султану здається, що він застарий для неї, не та людина. Але тоді він переконує себе, що вона ніколи б не знайшла когось кращого за нього. Якщо б вона вийшла заміж за когось свого віку, то ніколи б не досягнула того рівня життя, який зараз має собі на радість. Це був би забитий злиднями хлопчина, оскільки всі хлопці в її селі дуже бідні. «У нас попереду десять-двадцять щасливих років», — думає Султан і його обличчя набуває задоволеного вигляду. Він відчувається везучим і щасливим.

Султан усміхається. Радісний тремт проходить його тілом. Він нарешті під’їжджає до свого Мікрорайону й солодкої дитини-жінки.

Ти бажаєш мені нещастя?

Бенкет закінчився. Баранячі й курячі кості лежать розкидані по підлозі. Грудочки рису прилипли до скатертини, яка вкрилася плямами від темно-червоного соусу чилі, змішаного з озерцями рідкого, білого йогурту. Кімнату засмічують шматки хліба й апельсинові шкірки, ніби їх розкидали насамкінець частування.

На подушках під стінами сидять три чоловіки й жінка. У кутку біля дверей сидять навпочіпки дві жінки. Вони не брали участі в бенкеті й просто дивляться з-під чадр прямо перед собою, ні з ким не зустрічаючись поглядом.

Четверо попід стінами з насолодою п’ють чай, ліниво потягуючи його, повільно й у задумі. Важливі моменти вирішені й узгоджені. Вакіл бере Шакілу, а Расул — Бульбулу. Залишається домовитися про ціну й дату весілля.

За чаєм з глазурованим мигдалем встановлюють ціну за Шакілу — сто доларів; Бульбула дістається безкоштовно. Вакіл має приготовані гроші, виймає банкноту з кишені й дає Султанові. Султан забирає гроші за сестру зі зверхнім, трохи незацікавленим виразом: не така вже й ціна, що він за неї отримав. Расул натомість із полегкістю зітхає. Він мав би цілий рік працювати, аби нашкребти достатньо грошей, щоб купити собі наречену й оплатити весілля.

Султан сердиться на своїх сестер і вважає, що їхня понурість коштувала їм багатьох чудових претендентів на руку й серце. П’ятнадцять років тому вони могли б мати багатих, молодих чоловіків.

«Вони були занадто перебірливими».

Проте не Султан вирішував їхню долю, а мати, Бібі Гуль, що сидить тепер на почесному місці. Вона сидить зі схрещеними ногами, задоволена, похитуючись з боку на бік. Гасова лампа кидає мирне світло на її поморщене обличчя. Її руки тягарем складені на колінах, Бібі Гуль блаженно посміхається. Здається, вона більше не слухає розмови. Саму її висватали в одинадцять за чоловіка, що був на двадцять років старший. Її віддали як частину шлюбної угоди між двома сім’ями. Батьки попросили дочку в сусідів для сина її брата, а ті погодилися за умови, що Бібі Гуль буде співмірним внеском для їхнього найстаршого неодруженого сина. Він якось угледів її у дворі.

Після довгого подружнього життя, трьох війн, п’яти державних переворотів і тринадцяти дітей, удова нарешті віддавала своїх третю й другу з кінця дочок; одна ще залишалась. Вона довго за них трималася. Їм обом за тридцять і, відповідно, на шлюбному ринку вони не дуже привабливі. Але їхні чоловіки також добряче зношені. Тому, хто вийде звідси цього вечора як наречений Шакіли, понад п’ятдесят, він удівець і має десятеро дітей. Майбутній чоловік Бульбули також удівець, але бездітний.

У Бібі Гуль були свої причини, чому вона так довго трималася за своїх дочок, хоч багато хто й уважає, що вона вчинила несправедливо щодо них. Про Бульбулу Бібі Гуль каже, що та не дуже розумна і з неї нема практично ніякої користі, не соромлячись, озвучує це голосно, навіть у присутності дочки. Одна рука Бульбули скалічена й не дуже сильна, а ще вона накульгує. «Бульбула не справиться з великою сім’єю», — винесла їй вердикт мати.

Коли Бульбулі виповнилося шість, вона раптово занедужала. І після хвороби їй стало важко рухатися. Брат думає, що це був поліомієліт, лікарі не змогли визначитися з діагнозом а Бібі Гуль переконана, що дочка страждає від смутку. Адже вона захворіла, сумуючи за татом, який на тоді потрапив до в’язниці. Його заарештували й звинуватили у крадіжці грошей на складі, де він працював. Бібі Гуль твердить, що він був невинним. Через кілька місяців його звільнинили, але Бульбула так і не одужала. «Вона взяла на себе покарання за батька», — говорить її мати.

Бульбула ніколи не ходила до школи. Хвороба перекинулася на голову й вона не здатна була ясно мислити, принаймні так твердили батьки. Усе своє дитинство Бульбула провела біля матері. Через загадкову недугу вона практично нічого не робила. І як наслідок — життя проходило повз неї. Ніхто не мав з Бульбулою ніяких справ, ніхто не грався з нею, не просив допомогти.

Мало хто може щось сказати про Бульбулу. Тридцятирічна жінка сповнена якоїсь психічної втоми, і не зрозуміло чи то вона сама це привносить у своє життя, а чи життя до цього спонукає. Вона має великі порожні очі і зазвичай сидить із напіввідкритим ротом, нижня губа звисає й здається, що жінка ось-ось засне. У кращому випадку Бульбула може спостерігати за розмовою інших, за життям інших, хоч і без особливого ентузіазму. Бібі Гуль була б рада, якби донька сиділа вдома й спала поряд із нею на матраці до кінця її днів. Але потім щось сталося, що змусило її змінити свою думку.

Якось Бібі Гуль захотіла відвідати свою сестру в селі. Вона накинула паранджу, потягнула за собою Бульбулу й зловила таксі. Зазвичай Бібі Гуль ходила пішла пішки, але за останні два роки її вага суттєво збільшилася й коліна почали здавати, тож вона не мала сили ходити. Переживши голод у дитинстві, злидні й важку роботу, Бібі Гуль після одруження стала одержимою їжею: вона не могла зупинитися доти, поки не спорожнювала весь посуд.

Таксист, що пригальмував біля товстої паранджі та її дочки, був їхній далекий родич Расул. Він утратив свою жінку кілька років тому; вона померла під час пологів.

— Ти знайшов собі нову дружину? — запитала Бібі Гуль у таксиста.

— Ні, —відповів він.

— Шкода. Іншалла — з Божою волею — скоро знайдеш, — сказала Бібі Гуль перед тим, як почати переповідати новини про свою родину, синів, дочок і внуків.

Расул зрозумів натяк. Через кілька тижнів його сестра прийшла просити руки Бульбули. «Звичайно, вона зможе дати йому раду, як чоловікові», — подумала Бібі Гуль.

Вона погодилась не сумніваючись, що було незвичним. Віддати дочку негайно — означає, що та нічого не варта, що рідні раді позбутися її. Стриманість і нерішучість підвищують вартість дівчини; родина хлопця мусить ходити кілька разів, просити, переконувати й приносити подарунки. Заради Бульбули цього не було зроблено, як і не запропоновано ніяких дарів.

Тоді як Бульбула безцільно дивиться поперед себе, ніби розмова її не стосується, її сестра Шакіла уважно прислухається. Ці двоє немов небо і земля. Шакіла швидка й дзвінкоголоса, завжди в центрі уваги. Вона має добрий смак до життя, симпатична та пухкенька, якою й має бути афганка.

За останні п’ятнадцять років у Шакіли кілька разів просили руки, за цей час вона перетворилася з тоненького підлітка на розкішну жінку, що сидить у кутку за плитою й мовчки слухає, як мати і брат торгуються.

Шакіла була перебірливою. Коли мати претендента зверталась до Бібі Гуль, щоб поторгуватись за неї, вона, як зазвичай буває, не цікавилась — чи багатий він, чи ні.

— Він дозволить їй продовжувати навчання? — було першим запитанням.

Відповідь завжди була «Ні», так що до обговорення весілля ніколи й не доходило. Багато хто з претендентів узагалі був неграмотним. Шакіла закінчила навчання й стала вчителькою математики та біології. Коли ж знову приходили вже інші матері просити руки чудової Шакіли для своїх синів, Бібі Гуль запитувала: «Ви дозволите їй продовжити працювати?»

«Ні!», — заперечно хитали вони головами, тому Шакіла й залишилась старою дівою.

Своє перше місце роботи Шакіла отримала, коли вирувала війна з Радянським Союзом. Щоранку на високих каблуках і в спідниці до колін, як диктувала мода вісімдесятих, вона дріботіла в село Дег Кудайдад поблизу Кабула. Ні кулі, ні гранати сюди не досягали. Єдине, що вибухнуло — це Шакіла: вона закохалася.

На жаль, на кілька років старший за неї Махмуд уже був одружений і мав трьох малих дітей. Вони були колегами й покохали одне одного відразу, як тільки їхні погляди зустрілися. Ніхто не знав про їхні почуття. Вони зустрічалися без свідків і ніде, окрім школи, або ж спілкувалися по телефону, шепочучи милі нісенітниці в слухавку. Одного разу під час таємного побачення вони склали плани щодо свого спільного майбутнього: Махмуд мав узяти Шакілу другою дружиною.

Але він не міг просто піти до батьків Шакіли й попросити її руки, адже залежав від своєї матері і сестер.

— Вони ніколи цього не зроблять, — говорив він.

— А мої батьки ніколи не скажуть «так», — зітхала Шакіла.

Махмуд вважав, що тільки вона, Шакіла, зможе зробити так, щоб його матір попросила в Шакілиних батьків неї руки. Він пропонував, щоб вона вдавала божевільну, упадала в розпач, погрожувала самогубством, якщо не зможе бути з Махмудом, урешті — кинулася в ноги батькам і сказала, що згорає від кохання. І батьки, щоб зберегти дончине життя, підуть їй назустріч.

Але Шакіла не була настільки сміливою, щоб вереском і криком витребувати бажане, а Махмуд не мав сміливості попросити жінок своєї родини піти в дім Шакіли. Він навіть не зміг заговорити про Шакілу зі своєю дружиною. А Шакіла безуспішно намагалася підійти з цим питанням до матері. Бібі Гуль вважала це просто жартом, це принаймні вона сприймала це як жарт щоразу, коли донька говорила, що хоче вийти заміж за колегу з трьома дітьми.

Махмуд і Шакіла прокрутилися одне біля одного в сільській школі чотири роки. Потім Махмуд отримав підвищення й змінив школу. Він не міг відмовитися від кращої посади, тому єдиним контактом між ними став телефон. Шакіла була глибоко нещасною та сумувала за коханим, але ніхто не повинен був цього помітити. Ганьба бути закоханою в чоловіка, з яким ти не можеш бути разом.

Потім почалася громадянська війна й Шакіла виїхала в Пакистан. Через чотири роки прибули таліби, і хоч ракети перестали стріляти, повернувся мир, але її стару школу так і не відкрили. Школи для дівчат були закриті, а Шакіла, як і всі жінки в Кабулі, в один момент утратила шанс знайти іншу роботу. Дві третини вчителів Кабулу зникли разом із нею. Кільком школам для хлопців також прийшлося закритися, оскільки багато вчителів було жінками, а тому не змогли знайти достатню кількість кваліфікованих учителів-чоловіків.

Йшли роки. Її секретний зв’язок з Махмудом зазнав ще більшого удару, коли під час війни були обрізані телефонні лінії. Шакіла сиділа в хаті разом з іншими жінками. Вона не могла працювати, не могла виходити без супроводу з дому, мусила себе ховати під паранджею. Життя втратило кольори. Коли їй виповнилося тридцять, перестали приходити свати.

Одного дня, після п’яти років перебування під п’ятою Талібану, до Бібі Гуль прийшла сестра їхнього далекого родича Вакіла й попросила Шакілиної руки.

— Раптово померла дружина. Дітям треба матері. Він добрий. Має трохи грошей. Він ніколи не воював, ніколи не чинив протизаконно, він чесний і здоровий, — характеризувала вона брата, а потім прошепотіла: — Раптово збожеволіла й померла. Марила, не впізнавала нікого з нас. Який це жах для дітей… Знаєте, батькові десяти дітей украй потрібна дружина. А поки старші діти доглядають молодших, дім розвалюється.

Бібі Гуль відповіла, що подумає. Потім вона розпитала в друзів та родичів про цього претендента й дійшла висновку, що він працьовитий і чесний.

У будь-якому випадку, це невідкладна справа, якщо Шакіла збирається мати свої власних дітей.

— Та в неї на чолі написано, що вже час покинути цей дім, — говорила Бібі Гуль кожному, хто хотів слухати. Оскільки Талібан узагалі не дозволяв жінкам працювати, вона навіть не здумала запитати у Вакіла, чи дозволить він їй це.

Бібі Гуль попросила його прийти особисто. Зазвичай одруження влаштовують через батьків, але оскільки цьому претендентові було майже п’ятдесят, вона захотіла побачити його на власні очі. Вакіл працював водієм автопоїзда, тому його по кілька днів підряд не бувало вдома. Тож він ще раз відправив сестру, потім брата, потім знову сестру — так тягнулися заручини.

Потім настало 11 вересня. Султан знав, що будуть падати бомби, а тому відіслав сестер і дітей до Пакистану. Аж тоді лише з’явився Вакіл.

— Поговоримо, коли все нормалізується, — сказав йому Султан.

Коли через два місяці талібів витіснили з Кабула, Вакіл знову прийшов. Школи ще не відкрилися, і Бібі Гуль знову не спало на думку запитати, чи дозволить він Шакілі працювати.

З кутка за плитою Шакіла пильно спостерігає, як вирішується її доля й виникає дата весілля. Четверо на подушках з’ясовують усе до того, як двоє щойно заручених мають шанс хоча б мигцем поглянути одне на одного.

Вакіл кидає погляд на Шакілу. Вона дивиться перед собою, на стіну, у нікуди.

— Я дуже радий, що знайшов її, — каже він, звертаючись до Султана, але продовжуючи дивитись на свою наречену.

Скоро почнеться комендантська година, і два чоловіки поспішають у темряву. У домі залишаються дві засватані жінки. Вони й далі дивляться в нікуди. Навіть, коли чоловіки прощалися, вони не поглянули на них. Бульбула важко підводиться й зітхає, ще не її черга. Пройде ще кілька років, перш ніж Расул нашкребе достатньо грошей, щоб оплатити весілля. Їй ніби однаковісінько. Вона підкладає кілька полін у піч. Ніхто не пристає до неї із запитаннями. Як завжди, Бульбула тут просто присутня, хіба що вона почовгає з кімнати виконувати свої обов’язки: миття, прання і помийні відра.

Шакіла шаріється, коли всі сестри накидаються на неї.

— Три тижні! Треба поспішати.

— Я не впораюся, — стогне вона. Тканина для весільної сукні вже вибрана, тільки ще не відвезена до кравецької майстерні. Але ж як бути із рештою одягу, постільною білизною, посудом? Вакіл удівець, тож більшість потрібних речей уже має, проте вона теж мусить зробити якийсь унесок у подружжя.

Шакіла трохи бурчить. «Він низький, а мені подобаються високі чоловіки», — каже вона сестрам. «Він лисий і міг би бути трохи молодшим», — примовляє далі: «А якщо він агресивний, а якщо він недобрий, а якщо не відпускатиме мене з дому?». Сестри не відповідають але їм спадають ті самі невеселі думки. «А що, коли він не дозволить мені ходити до вас, а що, як битиме?»

Шакіла й сестри продовжують розглядати одруження в усе темніших кольорах, аж поки Бібі Гуль не наказує їм припинити. «Він добрий чоловік для тебе», — наполягає вона.

Через два дні після укладення угоди, Шакілина сестра Маріам влаштовує вечірку для зарученої пари. Маріам має двадцять дев’ять років і вона вийшла заміж удруге. Її перший чоловік був убитий під час громадянської війни. У неї ось-ось має народитися п’ята дитина.

Маріам застеляє скатерть на підлозі у вітальні. Немає ні Бібі Гуль, ні Султана. Шакіла і Вакіл сидять на одному кінці. Між ними не може бути жодного фізичного контакту, допоки присутні тут старші члени сім’ї можуть це побачити. Але зараз, в оточенні молодших братів і сестер, вони розмовляють між собою приглушеними голосами, майже не звертаючи уваги на інших, що раді б зловити хоч фрагмент їхньої розмови.

Це не дуже скидається на розмову закоханих. Назагал Шакіла говорить в повітря. Згідно з традицією, вона не може дивитися в очі своєму нареченому поки не відбудеться весілля. Він, навпаки, увесь час дивиться на неї.

— Я сумую без тебе. Я заледве витримаю ці два тижні, поки ти станеш моєю, — каже він. Шакіла шаріється, але продовжує оминати його поглядом.

— Уночі я не можу спати, думаю про тебе, — продовжує Вакіл. Від Шакіли жодної реакції.

— Що ти на це скажеш? — питає він.

Шакіла продовжує жувати.

— Уяви, ми одружимося, і ти приготуєш мені вечерю, коли я повернуся додому. Ти завжди будеш там, чекаючи на мене, — мріє вголос Вакіл. — Я більше ніколи не буду сам.

Шакіла притримує язика, але потім набирається достатньо мужності, щоб запитати, чи дозволить він їй працювати, коли вони одружаться. Вакіл каже так, але Шакіла йому не довіряє. Він може передумати, як тільки вони одружаться. Але він запевняє її, що якщо праця приноситиме їй задоволення, тоді він не має нічого проти. Звичайно, якщо вона ще й дивитиметься за дітьми й домом.

Він знімає коричневий паколь, вовняний берет, який носять прихильники вбитого лідера Північного Альянсу Ахмеда Шаха Массуда.

— Тобі не пасує, — каже нахабно Шакіла. — Ти лисий.

Тепер черга Вакіла червоніти. Він не відповідає на образи нареченої, а заводить розмову в безпечніші місця. Шакіла провела день на базарах Кабула, закуповуючи речі, що будуть потрібні на весіллі й подарунки для всіх родичів: своїх і чоловікових. Вакіл роздасть подарунки, на знак поваги до родини, що віддає її. Він платить, а вона купує: каструлі й сковорідки, ножі, білизну, рушники й тканину для сорочок йому та Расулові. Вона пообіцяла Расулу, нареченому Бульбули, що той вибере собі колір. Шакіла розповідає про покупки, а Вакіл запитує про колір матеріалу.

— Один — синій, інший — брунатний, — відповідає вона.

— Який для мене? — цікавиться він.

— Не знаю, Расул вибере спочатку.

— Що? — вигукує Вакіл. — Як так? Я маю першим вибирати, я твій чоловік.

— Добре, ти першим вибереш, — відповідає Шакіла. — Але вони обидві гарні, — каже вона дивлячись в нікуди.

Вакіл закурює цигарку.

— Я не люблю диму, — кидає вона. — Я не люблю людей, які курять. Якщо ти куриш, я й тебе не люблю.

Шакіла підвищила голос і всі почули її обурення.

— Важко кинути, раз уже почав, — відповідає сумирно Вакіл.

— Воно тхне, — продовжує Шакіла.

— Будь трохи приязнішою, — каже Вакіл. Вона на це мовчить.

— А ти повинна себе покривати. Це обов’язок жінки — носити паранджу. Роби, звісно, як хочеш, але якщо не носитимеш паранджі — мені це буде боляче. Ти хочеш робити мені боляче? — погрозливо запитує Вакіл.

— Але якщо Кабул зміниться й жінки почнуть носити сучасний одяг, тоді і я носитиму, — відповідає Шакіла.

— Ти не одягатимеш сучасний одяг. Ти хочеш, щоб я був нещасний?

Вона не відповідає.

Вакіл виймає з гаманця кілька фото до паспорта, розглядає їх і вручає одне Шакілі: — Це для тебе і я хочу, щоб ти носила його біля свого серця.

Шакіла з незворушним виразом неохоче бере фотографію.

Вакілові треба йти. Ось-ось настане комендантська година. Він запитує скільки грошей ще треба, щоб завершити покупки. Вона відповідає. Вакіл рахує, робить прикидки, видає їй якісь банкноти й перетасовує якісь у гаманці.

— Цього досить?

Шакіла киває. Вони прощаються. Вакіл виходить, і вона прилягає на червону подушку. З неї виривається полегшене зітхання й Шакіла береться за шматки баранини. Вона протрималася, адже засватана повинна зберігати спокій і дистанцію до одруження. Це просто демонструє її добрі манери.

— Він тобі подобається? — питає сестра Маріам.

— Як сказати, і так, і ні.

— Ти закохана?

— Гм.

— Що означає гм?

— Означає гм, — відповідає Шакіла. — Ні так, ні ні. Він міг би бути трохи молодшим і симпатичнішим, — каже вона й крутить носом. Шакіла виглядає, як розчарована дитина, що отримала замість ляльки, яка говорить і ходить, ляльку з ганчір’я.

— Мені просто сумно, — продовжує вона. — Мені жаль. Я сумую, тому що покидаю свою сім’ю. А що, як він не відпускатиме мене до вас? Що, як не дозволить працювати тепер, коли це можливо? Що, як замикатиме мене?

Гасова лампа на підлозі шипить. Сестри поглинуті лихими думками. Чому б не подумати про таке заздалегідь?

Перепустка До Раю

Коли у вересні 1996 року таліби увійшли у Кабул, радіо «Шаріат» передало шістнадцять декретів. Почалася нова ера.

1. Заборона жіночої відкритості.

Водіям під страхом арешту заборонено підбирати жінок, що не мають на собі паранджі. Якщо таку жінку побачать на вулиці, до неї прийдуть додому і її чоловіка буде покарано. Якщо на жінці провокативний та привабливий одяг, і з нею немає чоловіка-родича, водій не повинен дозволяти їй сідати в машину.

2. Заборона музики.

Касети й музика заборонені в крамницях, готелях, автотранспорті та рікшах. Якщо касету з музикою знайдуть у крамниці, власник буде ув’язнений, а крамниця закрита. Якщо касету знайдуть в автомобілі, машина буде арештована, а водій ув’язнений.

3. Заборона гоління.

Той, хто зголить або підстриже свою бороду, буде ув’язнений до тих пір, поки борода не відросте на довжину стиснутого кулака.

4. Обов’язок молитися.

Дотримуватися молитви треба у відведений час у кожному районі. Про точний час повідомить пізніше Міністерство примноження блага і знищення гріха. Увесь транспорт повинен зупинитися за 15 хвилин до часу молитви. Для молитви обов’язково треба йти в мечеть. Кожного юнака, що залишиться в крамниці, буде ув’язнено.

5. Заборона розведення голубів і пташиних боїв.

Таке захоплення треба припинити. Голуби, що використовуються для забав і боїв будуть знищені.

6. Викорінення наркотиків, а заразом і наркоманів.

Споживачів наркотиків буде ув’язнено, а розслідування буде направлене на викриття дилерів та місця збуту. Крамниця буде зачинена, і всі: злочинці, споживач і власник будуть ув’язнені й покарані.

7. Заборона запуску повітряних зміїв.

Запуск повітряних зміїв породжує такі негативні наслідки, як азартні ігри, дитяча смертність і недбале ставлення до роботи. Крамниці, що торгують зміями, повинні бути ліквідовані.

8. Заборона відтворення зображень.

Треба прибрати зображення й портрети в автотранспорті, крамницях, будинках, готелях та інших місцях. Власники повинні знищити зображення у вище перелічених місцях. Транспортні засоби із зображеннями живих істот будуть зупинятися.

9. Заборона азартних ігор.

На місця для азартних ігор будуть влаштовані облави, а гравці будуть ув’язнені терміном на один місяць.

10. Заборона британських і американських зачісок.

Чоловіки з довгим волоссям будуть арештовані й приведені до Міністерства примноження блага і знищення гріха для обстригання. Злочинець оплачує перукаря.

11. Заборона нарахування відсотків на позики, обмінні курси та перерахування грошей.

Три наведені типи обміну грошей заборонені ісламом. Якщо ці правила порушено, злочинця ув’язнять на тривалий термін.

12. Заборона прання одягу на берегах річок.

Жінок, що порушать цей закон, із повагою і в дусі ісламу приберуть і відправлять додому, а їхніх чоловіків строго покарають.

13. Заборона музики і танців на весіллях.

Якщо ця заборона не буде виконана, голову сім’ї арештують і покарають.

14. Заборона гри на барабанах.

Релігійне керівництво буде ухвалювати рішення про належне покарання того, кого спіймають за грою на барабанах.

15. Заборона пошиття жіночого одягу і зняття кравцями мірок з жінок.

Якщо в майстерні будуть знайдені журнали мод, кравця ув’язнять.

16. Заборона чаклунства.

Усі книжки на цю тему будуть спалені, а чаклуни будуть ув’язнені до тих пір, поки не покаються.

На додаток до вищенаведених шістнадцяти декретів, окремо було передане звернення до жінок Кабула:

Жінки, ви не повинні виходити з дому. Якщо виходите, ви не повинні уподібнюватися тим жінкам, що носять модний одяг та косметику і демонструють себе кожному чоловікові, як то було до ісламського оновлення країни.

Іслам є релігією спасіння і в ньому прописана певна гідність жінок. Жінки повинні унеможливити притягання уваги грішних людей, які з хіттю дивляться на них. Відповідальність жінок у тому, щоб виховувати й тримати разом свою сім’ю, займатися кухнею і одягом. Якщо жінці треба вийти з дому, вона повинна покрити себе згідно із законами шаріату. Якщо жінка модно одягається, носить оздоблений, завужений і звабливий одяг, щоб виділятися серед інших, вона буде засуджена ісламським шаріатом і ніколи не потрапить до раю. Релігійна поліція їм зробить зауваження, розслідує справу й покарає і її, і голову сім’ї. Релігійна поліція має обов’язок і покликання поборювати ці соціальні проблеми й надалі докладатиме зусиль, поки цей гріх не буде геть викорінено.

Аллах акбар — Бог усемогутній.

Напинаючись, тремтячи, звиваючись

Вона втрачає її з виду. Напнута паранджа зливається з іншими напнутими паранджами. Повсюди небесна синь. Вона спрямовує погляд долу. У болотяному місиві вона може розрізнити одні брудні черевики від інших. Може побачити кант на білих шароварах і вхопити краєчок пурпурової сукенки одягнутої поверх них. Дивлячись униз, вона ходить по базару, ідучи за паранджами, що лопотять на вітрі. Поруч задихано пихкаючи пропливає паранджа на останніх місяцях вагітності. Вона відчайдушно намагається не відставати від двох енергійних парандж попереду.

Перша паранджа зупинилася перед прилавком із постільною білизною. Вона мацає тканину й намагається через сіточку оцінити колір. І торгується через сіточку, а крізь неї можна невиразно побачити темні очі. Паранджа пробує домовитися, розмахуючи в повітрі руками. Ніс випирає через складки ніби дзьоб. Нарешті вона погоджується, намацує свою торбу й простягає руку з кількома синіми банкнотами. Продавець постільної білизни відміряє біле полотно з блакитними квітами. Тканина зникає в торбі під паранджею.

Запах шафрану, часнику, сушеного перцю і свіжої пакори проходить через цупкий матеріал і змішується з потом, диханням і міцним запахом мила. Нейлоновий матеріал такий твердий, що відчуваєш власне дихання.

Вони пливуть у напрямку дешевих алюмінієвих чайників російського виробництва. Помацати, запитати, поторгуватися й погодитися. Чайник також зникає під паранджею, яка вже переповнена каструлями і сковорідками, килимками і щітками, та це ще не кінець. За першою йдуть дві, не такі рішучі паранджі. Вони зупиняються й щось нюхають, мацають пластикові відра або позолочені браслети, потім шукають поглядом першу паранджу. Вона зупинилася біля возика з перемішаними в купу бюстгальтерами. Вони білі, світло-жовті або рожеві, сумнівного покрою. Деякі почеплені на жердину й безсоромно гойдаються в повітрі. Паранджа показує пальцем на них і міряє їх на долоню. Зі складок виринають обидві руки, вони перевіряють защіпку й вивертають чашечки. Зробивши візуальну оцінку, паранджа зупиняється на добротному й хитро вигаданому корсетоподібному виробі.

Вони йдуть далі, снуючи колами й крутячи головами на всі боки. Жінки-паранджі, ніби коні в шорах, можуть бачити тільки в одному напрямку. Сітка закінчується в місці звуження очей і далі йде товстий матеріал, що не дає змоги дивитися вбік. Має повертатися вся голова. Це ще один бонус від винахідника паранджі: чоловік має знати, куди дивиться його дружина.

Повертівши трохи головами, дві інші паранджі нарешті відшукують свою головну паранджу у вузьких проходах усередині базару. Вона роздивляється мережану облямівку. Грубе, синтетичне мереживо, як краї на шторах радянського стилю. Тут вона проводить трохи більше часу. Ця покупка настільки важлива, що вона закидає передню частину через голову, щоб краще придивитися, але порушує таким чином наказ майбутнього чоловіка не показуватися відкритою на людях. Дуже важко оцінити мереживо через сітку паранджі. Її обличчя видно тільки продавцеві за прилавком. Навіть у прохолоді кабульського гірського повітря обличчя покрилося крапельками поту. Шакіла хитає головою туди-сюди, лукаво посміхається й сміється. Вона торгується, навіть фліртує. Можна відчути кокетливу гру, що йде під небесною синню. Вона завжди так робить, а продавець може легко розгадати настрій в’юнкої, напнутої, рухливої паранджі. Вона може фліртувати своїми пальчиками, рухом ноги або руки. Шакіла прикладає мереживо до лиця, і воно раптом перетворюється з облямівки для штор на мереживо для фати, останнього предмету її весільного вбрання. Звісно, на білий вельон треба мереживної облямівки. Угода укладена, продавець відмірює, Шакіла усміхається й мереживо йде в торбу під паранджею, що, як і має бути, знову опускається на обличчя. Сестри пробираються далі базаром. Проходи стають усе вужчі й вужчі.

У повітрі висить гомін, постійний шум голосів. Дуже мало продавців пильнують свій товар. Більшість радше зайнята пліткуванням із сусідами або сидить розвалившись на мішках із борошном чи горі килимів, слідкуючи за життям базару, а не вихваляючи свій товар. Однаково покупці купують те, що хочуть і нічого тут не вдієш.

Час ніби зупинився на кабульському базарі. Товари ті самі, що й за часів Дарія з Персії, коли він мандрував тут у шостому столітті до нашої ери. На великих килимах під відкритим небом або на переповнених столиках поруч розставлені необхідні речі й предмети розкоші, які досвідчені покупці беруть у руки або мацають. Фісташки, сушені абрикоси та зелений ізюм зберігають у кропив’яних мішках. Невеликі фрукти — гібрид лимона й лайма, виставлені на стареньких возиках, а шкірка в них така тонка, що їдять їх прямо з нею. В одного продавця кудахкають полохливі кури. Продавець спецій має нагромаджені на тачки чилі, паприку, карі та імбир. Торговець спеціями також є й фармацевтом. Він рекомендує висушені рослини, коріння, плоди, чай і з упевненістю лікаря пояснює, що це вилікує будь-яку хворобу, від найпростішої до найзагадковішої.

Запахи свіжого коріандру, часнику, кардамону й шкіри змішуються із запахом стоків річки, смердючим висохлим руслом, що ділить базар навпіл. На містку продаються капці з грубого овечого руна, бавовна оптом, тканини різних візерунків і всіх кольорів веселки, ножі, лопати, сокири.

Уряди-годи трапляються товари невідомі за часів Дарія. Наприклад, контрабандні цигарки з екзотичними назвами на кшталт «Задоволення», «Хвиля» або «Сосна», а чи виготовлена піратським способом кока-кола з Пакистану. З плином століть шляхи для контрабанди сильно не змінилися: через Хайберський прохід із Пакистану або через гори з Ірану. Якісь товари на віслюках, якісь на вантажівках. Тими самими дорогами, що використовуються для перевезень героїну, опіуму та гашишу. Гроші в обігу відповідні: стискаючи великі пачки афганських банкнот довгим рядом вишикувалися валютчики в тюрбанах і довгих сорочках і міняють 35 000 афгані за один долар.

Один чоловік продає пилососи марки «National», його сусід за таку саму ціну продає пилососи під назвою «Nautionl». Але як оригінал, так і підробка продаються погано. Через ненадійне постачання електроенергії в Кабулі більшість людей покладаються на віник.

Курявою проходів черевики йдуть далі. Навколо лише брунатні сандалі, брудні черевики, чорні черевики, старі черевики, трапляється одна пара гарних черевиків і рожеві пластикові черевички з бантами. Якось навіть білі, кольору забороненого Талібаном, оскільки це колір їхнього прапору. Таліби заборонили туфлі з високими каблуками: звук жіночої ходи буде відволікати чоловіків. Але часи змінилися, і якщо стало можливим цокати в пилюці, увесь базар буде відлунювати наростаючою какофонією цок-цокання. Зрідка в поле зору потрапляють нафарбовані нігті на ногах під паранджею — ще один невеличкий знак свободи. Талібан заборонив лак для нігтів і наклав ембарго на імпорт. Кільком нещасним жінкам відрубали кінці пальців на руках або ногах, оскільки вони вчинили порушення в межах правової системи. Звільнення жінок тієї першої весни після падіння Талібану обмежилося туфлями й лаком для нігтів і не сягнуло далі забрьоханого краю жіночої паранджі.

Не те, щоб вони не пробували. З часу падіння Талібану виникло кілька жіночих асоціацій. Деякі з них діяли навіть під час правління талібів, наприклад, організовували навчання для дівчат, займалися просвітництвом жінок щодо гігієни й опонування грамотністю. Справжньою героїнею за часів Талібану була Сухайла Седик, згодом міністр охорони здоров’я кабінету Карзая та єдина афганська жінка-генерал. Вона продовжувала викладати медицину для жінок і домоглася відкриття жіночого відділення в шпиталі, де працювала після того, як таліби його закрили. Сухайла Седик була однією з небагатьох жінок, хто відмовилася одягати паранджу. Пізніше вона розповідала: «Коли представники релігійної поліції прийшли зі своїми палицями й замахнулися, щоб ударити мене, я замахнулася, щоб ударити їх. Тоді вони опустили руки й залишили мене в спокої».

Але навіть Сухайла рідко коли виходила з дому за правління Талібану. Загорнуту у величезну шаль кожного ранку її відвозили до шпиталю та привозили назад увечері. «Афганки втратили впевненість у собі», — сказала вона з гіркотою після повалення талібів.

Одна жіноча організація спробувала провести демонстрацію вже через тиждень після втечі талібів. Вони зустрілися в Мікрорайоні, щоб пройтися містом на каблуках або в босоніжках. Більшість із них сміливо зірвали паранджу й перекинули її через плече, але представники влади зупинили демонстрацію, кажучи, що не можуть гарантувати безпеку цим жінкам. Щоразу, коли вони хотіли зібратися, їм забороняли.

Тепер знову відкрилися школи для дівчат, а молоді жінки поспішили в університети; деякі навіть пішли на свої попередні посади. Для жінок і жінками видається тижневик. Хамід Карзай не пропускає жодної можливості нагадати про права жінок.

Кілька жінок стали відомими під час засідань законодавчого органу Лоя-Джирга в червні 2002 року. Найвідвертіші були висміяні чоловіками в тюрбанах, але вони не здавалися. Одна з них, під загальне шикання, вимагала, щоб Міністром оборони призначили жінку. «У Франції так», — наполягала вона.

Але для мас мало що змінилося. У родинах традиція — це все: усе вирішують чоловіки. Зовсім невелика кількість жінок у Кабулі, хто відкинув паранджу в першу весну після падіння Талібану, а ще менше тих, хто знає, що їхні праматері, афганські жінки минулого століття не знали, що таке паранджа. Так, її носили впродовж століть, але зовсім незначна частина жіночого населення. Паранджу заново ввели у вжиток під час правління Хабібулли в 1901–1919 роках. Він видав указ, що дві сотні жінок із його гарему повинні носити її, щоб виходячи за ворота палацу, не приваблювати інших чоловіків своїми милими обличчями. Їхні накидки були з шовку та з вишуканою вишивкою, а принцеси Хабібули носили паранджі вишиті золотом. Вона була предметом одягу вищого класу, закриваючи жінок від очей мас. У п’ятдесяті роки її носіння стало поширеним, але лише серед заможних.

Приховування жінок під паранджею мало своїх опонентів. У 1959 році принц Дауд шокував населення, коли його дружина під час національного свята з’явилася на людях без паранджі. Він переконав свого брата, щоб його дружина зробила те саме, а також він попросив міністрів викинути паранджі своїх дружин. Уже наступного дня жінки на кабульських вулицях ходили в довгих плащах, темних окулярах і невеликих капелюшках — ті, хто до цього ходили загорнені з голови до п’ят. Паранджа вийшла з вищого класу і вищий клас її скасував. Цей предмет одягу став тепер відзнакою статусу в бідних. Багатьом служанкам і покоївкам діставалися тепер шовкові паранджі своїх працедавців. Відпочатку тільки правлячий етнос пуштунів вимагав носіння паранджі від своїх жінок, але потім і інші етнічні групи перебрали цей звичай. Принц Дауд хотів повністю звільнити країну від парандж. У 1961 році був прийнятий закон, що забороняв державним службовцям носити паранджу. Їх заохочували носити одяг західного стилю. Добитися виконання законів зайняло багато років і наприкінці 1970-х в Кабулі вже було важко зустріти вчительку або секретарку, що не носила б спідницю та блузку. Чоловіки одягали костюми. Однак, «нетрадиційно одягнені» жінки ризикували отримати від фундаменталістів кулю в ногу або кислоту в обличчя. Коли вибухнула громадянська війна й почало діяти ісламське законодавство, усе більше й більше жінок стали покривали себе. Коли прийшли таліби, з кабульських вулиць зникли всі жіночі обличчя.

Черевички першої паранджі зникають серед іншого взуття на одному з вузьких пішохідних мостів через висохле русло річки. Сандалі сестер позаду потрапили в пастку натовпу. Вони можуть рухатися лише разом із юрбою. Неможливо слідкувати за взуттям одне одного, не кажучи вже про те, щоб зупинитися чи оглянутися. Паранджі зливаються з іншими паранджами і чоловіками, що несуть товар на своїх головах, під пахвами або на плечах. Землі під ногами не видно.

На тому боці три паранджі шукають одна одну. На одній чорні черевики, білі шаровари з мереживом і яскраво червоний край сукенки, на другій брунатні пластмасові сандалі й чорна облямівка. Остання паранджа, з найтоншим силуетом, має рожеві пластмасові туфлі, фіолетові шаровари та край сукні. Вони знаходять одна одну й підводять погляди, щоб порадитися. Головна паранджа торує шлях до крамниці, справжньої крамниці, з вітринами і полицями, що розташувалася на окраїні базару. Їй потрібна ковдра. Їй дуже припала до душі блискуча, рожева, зшита зі шматочків річ із назвою «Париж». До ковдри в комплекті йдуть подушки з рюшами, сердечка та квіти. Усе складено разом у зручну прозору валізку. На валізці написано «зроблено в Пакистані», якраз під словом «Париж» і зображенням Ейфелевої вежі.

Паранджа хоче мати цю ковдру на своєму подружньому ліжку. На ліжку, яке вона ще не випробувала, якого не бачила і яке вона, Боже борони, не буде бачити до самої своєї весільної ночі. Вона торгується. За ковдру й подушки в поліетиленовій валізці продавець хоче кілька мільйонів афгані.

— Безглузда ціна!

Вона продовжує торгуватися, але продавець упертий. Вона вже хоче йти — тоді продавець уступає. Напнута паранджа отримала ковдру дешевше майже на третину від початкової ціни, але в момент, коли вже була готова віддати йому гроші, вона передумала. Їй не хочеться цього дитячого рожевого кольору, сигнальний червоний підійшов би. Продавець загортає ковдру і з удячності подає червону губну помаду. Як подарунок на весілля.

Вона йому чарівно дякує й піднімає свої покрови, щоб випробувати помаду. Урешті-решт, Шакіла добре познайомилася з продавцем ковдр і косметики. Крім нього, у крамниці лише жінки. Лейла та Міріам наважуються теж підняти свої паранджі й три пари губ змінюють свій вигляд. Вони заглядають у дзеркало й пожирають очима красу, виставлену під склом. Шакіла шукає крем для відбілювання шкіри. Блідолицість — важлива риса афганської краси. Наречена повинна бути блідою.

Продавець ковдр і косметики пропонує крем «Perfact». Білий захисний крем з алое написано на коробці. Усе інше китайською. Шакіла намащується до стану, що її шкіра виглядає ніби вибіленою густим цинковим кремом. Шкіра блідне, на деякий час. Справжній колір її шкіри проглядає через крем. Результатом є плямистий брунатно-білий колір.

Чудо крем якось утискується до вже переповненої торби. Три сестри сміються й обіцяють повернутися, коли кожна з них виходитиме заміж.

Шакіла задоволена й хоче йти додому, щоб похвалитися покупками. Їм трапляється автобус. Вони проштовхуються через підніжку й гупаються на сидіння за шторою. Задні сидіння зарезервовані для парандж, дітей і пакунків з покупками. Паранджі звиваються в усіх напрямках, їх притискують, на них наступають. Коли сестри всідаються, їм треба трохи підняти паранджі, щоб вони не тягнули голову вниз і давали змогу роздивлятися навколо. Вони всідаються на сидіння, кладуть пакунки на коліна й між ногами. Для жінок зарезервовано дуже мало місць. По мірі заповнення автобуса паранджі оточують інші паранджі, тіла, руки, пакунки й взуття.

Коли автобус зупиняється біля розбомбленого будинку, з нього викочуються три змучені паранджі та їхні пакунки. Вони вриваються в прохолодну квартиру, зривають паранджі з голови, вішають їх на гвіздок і з полегшенням зітхають. Вони отримують назад свої обличчя. Обличчя, які була вкрала паранджа.

Весілля третього сорту

Вечір напередодні великого дня. Кімната роїться людьми. Усі наявні місця в кімнаті зайняті чиїмось жіночим тілом, що жує, танцює або веде балачку. Це вечір хни. Сьогодні як нареченому, так і нареченій розфарбують хною долоні та підошви ніг. Уважається, що помаранчевий орнамент на їхніх руках гарантуватиме щасливе подружнє життя.

Але наречений не є разом з нареченою. Чоловіки бенкетують окремо від жінок. Полишені самі на себе, жінки демонструють нестримну, майже грубу силу. Вони б’ють одна одну по сідницях, щипають за груди й танцюють одна для одної. Руки літають, як змії, стегна немов у арабських танцівниць. Малі дівчата танцюють, ніби вони народилися, щоб спокушати, звиваючись через всю кімнату, кидаючи викличні погляди й піднімаючи брови. Навіть старші баби пробують згадати молодість але зупиняються на півдорозі, до того, як танець закінчується. У цьому все ж є якась давня магія, але сил витримати танець до кінця в них уже нема.

Шакіла сидить на єдиному предметі, що є з меблів у кімнаті — софі, яку занесли з цього приводу. Вона відсторонено спостерігає, адже їй не можна усміхатися або танцювати. Радість образить матір, яку вона покидає, сум — свекруху, до якої вона йде. Вираз обличчя нареченої повинен бути нейтральним. Вона не повинна роздивлятися навсібіч, а має дивитися строго перед собою. Шакіла тріумфує, ніби готувалася до цього вечора все своє життя. Вона сидить прямо, як королева й спокійно розмовляє з тими, хто сідає поруч на софу — честь, яка надається всім по черзі. Рухом одних лише губ вона відповідає на запитання гостя на канапі.

На ній костюм у червоних, зелених, чорних і золотистих кольорах. Виглядає, ніби її загорнули в афганський прапор посипаний золотим пилком. Груди її здіймаються, як вершини гір. Ясно, що бюстгальтер, який вона вибрала на око, добре підійшов. Талія туго стягнена під одягом. На лице вона нанесла товстий шар крему «Perfact», очі обвела чорним, а губи нафарбувала новою червоною помадою. Її вигляд — перфектний. Наречена має виглядати штучно, ніби лялька. Слово, що означає ляльку і наречену одне і те саме — арус.

Цього вечора у ворота входить процесія з тамбуринами, бубнами і ліхтарями. Це жінки з дому Вакіла: його сестри, родички по першій дружині, доньки. Ніч темна, як комин. Плескаючи й пританцьовуючи, жінки співають:

Забираємо дівчину з дому в нашу родину

Така воля Божа, дякувати Богу.

О, Магомете, посланцю Божий,

допоможи нам у справах наших

Зроби важке легким!

Вакілові жінки чуттєво витанцьовують, обрамлюючи своє тіло й обличчя чадрами та шалями. У кімнаті духота й пахне солодким потом. Усі вікна відчинені навстіж, фіранки гойдаються від вітру, але ніяке весняне свіже повітря не може остудити цих жінок.

Аж коли настає перерва в танцях, вносять наповнені до країв тарелі з пловом. Хто де стояв чи танцював, усідається на підлогу. Тільки найстарші всідаються на подушки попід стінами. Шакілина наймолодша сестра Лейла й молодші кузини розносять їжу, яку приготували у великих казанах у дворі. На підлогу викладають миски з рисом, великими шматками баранини, баклажанами в йогуртовому соусі, лапшою змішаною зі шпинатом і часником, картоплею в папричному соусі. Жінки юрмляться навколо мисок. Правою рукою вони виминають кульки рису і кладуть їх до рота. М’ясо й підливу підбирають великим шматком відламаного хліба, теж тільки правою рукою. Ліва, брудна рука, має залишатися нерухомою. Тепер чути лише звуки, що видають жінки під час їди. Споживання вечері проходить спокійно. Тиша порушується лише тоді, коли припрошують їсти більше. Правилом доброго тону є передати найапетитніший шматочок сусідці.

Коли всі наситилися, може починатися церемонія накладання хни. Усі сили цього вечора вже витрачені. Ніхто більше не танцює. Хтось спить, хтось сидить поряд із Шакілою і спостерігає, як Вакілові сестри втирають болотно-зелену пасту на кисті й стопи нареченої, співаючи при цьому відповідних ритуальних пісень. Руки покриті хною і тепер їх треба закрити. Її майбутні зовиці намотують сувої навколо кожної кисті, щоб утворився візерунок, а зверху обгортають їх якоюсь м’якою тканиною, щоб не забруднити одяг і постільну білизну. Вона роздягається до білизни — довгих білих ситцевих шароварів і довгої сорочки і, кладучи голову на подушку, лягає на килимок у центрі кімнати. Її годують великими шматками м’яса, смаженої печінки та серединками сирої цибулі. Усе дбайливо приготовлено Шакілиними сестрами.

Бібі Гуль уважно за всім спостерігає. Вона дивиться на кожен шматок, що сестри кладуть нареченій до рота. Вона плаче. Тоді кожен починає те саме, але вони запевняють одна одну, що з Шакілою все буде добре.

Після того, як її нагодували, вона присувається ближче до матері, згорнувшись калачиком, як ембріон. Ніколи в житті Шакіла не спала в кімнаті без своєї матері. Це остання ніч у лоні своєї родини. Наступна ніч належить її чоловікові.

Через кілька годин її будять, і сестри розмотують тканину з її рук. Вони зішкрібають хну. На долонях і підошвах ніг утворився орнамент. Шакіла змиває з обличчя вчорашню ляльковість і, як завжди, добре снідає: смажене м’ясо, хліб, солодкий пудинг і чай.

О дев’ятій вона готова до накладання косметики, укладання волосся й чепуріння. Шакіла, наймолодша сестра Лейла, Султанова друга дружина Соня та кузина йдуть гуртом в одну квартиру на Мікрорайоні. Це салон краси. Салон, що існував і за Талібану. Навіть тоді, незважаючи на незаконність, наречені хотіли гламуру. Хотіли наряджатися як пави. Укази Талібану навіть допомагали: заходиш у паранджі, виходиш у паранджі, але під нею нове обличчя.

Перукарка має дзеркало, крісло й полицю, повну пляшечок і тюбиків, яким на вигляд кілька десятків років. На стінах розвішані афіші з зірками індійських фільмів. Красуні з глибокими декольте запобігливо всміхаються до Шакіли, а вона тихо й розслаблено сидить у кріслі.

Мало хто скаже, що Шакіла красуня. У неї груба шкіра й набряклі повіки. Лице широке, могутня щелепа. Але в неї наймиліші серед усіх зуби, блискуче волосся і впевнений погляд. Вона найбагатша на претендентів донька Бібі Гуль.

«Не розумію, чому ти мені так подобаєшся, — говорив їй Вакіл під час вечері в домі Міріам. — Ти навіть не є красивою». Але він сказав це так мило, що Шакіла прийняла це за комплімент.

Тепер вона переживає, чи вдасться їй бути досить красивою. Грайливість зникає: весілля — це смертельно серйозно.

Спочатку беруться за темну копну волосся й накручують його на тоненькі дерев’яні бігуді. Потім за густі брови, що аж сходяться на переніссі — їх вищипують. Це важлива ознака її статусу нареченої, адже незаміжнім не можна вищипувати брови. Шакіла скрикує, перукар смикає. Брови стають прекрасними дугами й Шакіла милується собою в дзеркалі. Якимось чином її обличчя помолодшало.

— Якби ти прийшла раніше, я б відбілила волоски на верхній губі, — каже жінка. Вона показує їй щось дивне. На облупленому тюбику ще видно надпис «Крем-висвітлювач для небажаного волосся». — Але тепер не маємо часу.

Потім вона наносить Шакілі на обличчя «Perfact». Далі використовує тіні для повік важкого бордового й золотистого кольорів, підводить очі чорним олівцем і вибирає темну брунатно-червону помаду.

— Що б я не робила, я ніколи не буду така гарна, як ти, — каже Шакіла своїй молоденькій невістці Соні, Султановій другій дружині. Та усміхається і, зітхаючи, щось бурмоче. Вона натягає через голову світло-блакитну тюлеву сукню.

Тепер після Шакіли Сонина черга бути приведеною в порядок. Шакілі допомагають одягти сукню. Лейла позичила їй свій пояс, широку еластичну стрічку, яка допоможе Шакілі тримати талію. Сукня пронизливого, блискучого салатно-зеленого кольору, з синтетичним мереживом, рюшами й золотим кантом. Сукня повинна бути зеленою — колір щастя та ісламу.

Після того, як одяг припасований і ноги взуті в білі туфлі на височезних каблуках із золотими застібками, перукарка береться розкручувати бігуді. Волосся тепер кучеряве, його закріплюють тугим гребенем на маківці, а чубчик-гривку формують набік у вигляді хвилі, не шкодуючи при цьому лаку для волосся. Далі черга салатно-зеленої фати та наприкінці, як вишеньки на торт — розсипані на волосся небесно-сині з золотим краєм невеликі липучки. У подібному стилі прикрашаються щоки — на кожну наносять три срібні зірочки. Шакіла набуває вигляду індійської кінозірки, що на стіні.

— О, ні. Полотно! Шмат полотна, — раптово кричить наймолодша сестра Лейла. — О, ні.

— О, ні, — викрикує Соня й дивиться на Шакілу, яка навіть не кліпнула.

Лейла зривається й вибігає. На щастя, дім недалеко. Що, якби вони забули про шмат полотна, найважливіший зі всього предмет?

Решта, не зворушені панікою Лейли, залишаються всередині. Усі прикрашають волосся і щоки липучками, а далі хапають паранджі. Шакіла старається припасувати свою, не зруйнувавши зачіски. Вона не натягає її на голову, а ледь накидає поверх кучерів. Це означає, що сітка знаходить не навпроти очей, а ближче до маківки. Соні й кузинам доводиться вести її, як сліпу, униз сходами. Шакіла швидше впаде, ніж вийде на люди без паранджі.

Паранджа була знята (до речі, кучері таки прим’ялися) лише коли вона зайшла у двір до Міріам, де відбувалося весілля. Коли вона з’явилася, гості кинулися до неї. Вакіл ще не прибув. Усе в повному розпалі. Двір кишить людьми. Вони закидають у себе плов, кебаб і тюфтелі. Запрошено сотні родичів. Кухар зі своїм сином ще від світанку січуть, ріжуть і готують. Для весільного частування було закуплено сто п’ятдесят кілограмів рису, п’ятдесят шість кілограмів баранини, чотирнадцять кілограмів телятини, сорок два кілограми картоплі, тридцять кілограмів цибулі, п’ятдесят кілограмів шпинату, тридцять п’ять кілограмів моркви, кілограм часнику, вісім кілограмів ізюму, два кілограми горіхів, тридцять два кілограми олії, чотирнадцять кілограмів цукру, два кілограми борошна, двадцять яєць, кілька різновидів спецій, два кілограми чорного чаю, чотирнадцять кілограмів солодощів і три кілограми карамелі.

Після банкету дехто з чоловіків зникає в сусідньому будинку, де знаходиться наречений. Мають відбутися останні переговори — деталізовані угоди про гроші та зобов’язання на майбутнє. Вакіл має гарантувати певну суму, якщо він без причини розлучиться з Шакілою. Він має обіцяти їй одяг, їжу й дах над головою. Старший брат нареченої Султан виступає від імені Шакіли, і чоловіки з обох родин підписують контракт.

Після досягнення згоди вони полишають сусідський будинок. Шакіла з сестрами знаходиться в будинку Міріам, спостерігаючи за всім цим із-за штори. Поки чоловіки домовляються, вона встигає переодягнутися в білу сукню. На її голову опускають накидку з російським мереживом. Вона чекає, коли до неї підведуть Вакіла й вони зможуть піти разом. Він підходить досить знічений. Вони вітаються, очі опущені, як заведено, і виходять плече в плече, не дивлячись одне на одного. Коли зупиняються, мають наступити ногою на ногу іншого. Хто виграє, той буде босом у подружньому житті. Вакіл виграє, тобто Шакіла дозволяє йому виграти, як і повинно бути. Негарно зазіхати на владу, яка не належить тобі по праву.

У саду виставлено два крісла. Їм треба постаратися сісти одночасно. Якщо наречений усядеться першим, домінувати в родині буде наречена. Вони обоє не хочуть усідатися, поки врешті-решт Султан не обходить їх ззаду й не штовхає обох на крісла одночасно. Навколо плещуть.

Старша Шакілина сестра Фероза накидає покривало на голови молодят і тримає люстерко перед ними. Вони обоє мають в нього подивитися. Згідно з традицією — це момент, коли вони вперше дивляться ввічі одне одному. Вакіл і Шакіла, як і має бути, пильно вдивляються в люстерко, так ніби вони ніколи не бачили одне одного. Фероза тримає Коран у них над головами, а мулла читає благословення. З похиленими головами вони приймають слова Бога.

Тоді приносять і ставлять перед ними таріль із пудингом, зробленим із подрібненого бісквіту, цукру й олії та приправленого кардамоном. Під загальні оплески вони годують одне одного ложкою, а потім так само напоюють. Усе це символізує побажання щасливого життя в шлюбі.

Але не всі захоплені сьорбанням лимонаду.

— Колись ми забавлялися шампанським, — шепоче тітка. Вона пам’ятає ліберальніші часи, коли на весіллях подавали і вино, і шампанське.

— Але ті часи ніколи не повернуться, — зітхає вона. Епоха нейлонових панчіх, західного вбрання, голих рук, як і все, що передувало носінню паранджі, — тепер лише туманні спогади.

— Весілля третього сорту, — стиха кидає позаду найстарший Султанів син Мансур. — Погана їжа, дешевий одяг, тюфтелі з рисом, сорочки та чадри. Коли я одружуватимусь, орендую бальну кімнату в «Інтерконтиненталі». Усі будуть у сучасному одязі й подавати будемо лише найкраще. Імпортні продукти! — наголошує він, і додає: — Тим більше, що я одружусь закордоном.

Весільний бенкет Шакіли та Вакіла проходить у глиняному домі Міріам, у дворі, де нічого не росте. Стіни понівечені слідами куль і знаками від осколків снарядів. Пара позує для фото дивлячись прямо перед собою. Відсутність усмішок і сліди від куль на тлі надають певної трагічності фотографії.

Молодята підходять до весільного торта. Тримають разом ніж і концентруються на розрізанні. Вони пригощають одне одного через напіввідкриті уста, які ніби занадто натягнені, щоб відкрити їх повністю. Повсюди падають крихти.

Після торта — музика й танці. Для багатьох гостей це перше весілля з часу відступу Талібану з Кабулу. Іншими словами, перше весілля з музикою й танцями. Забравши музику, таліби позбавили людей половини радості від весільного застілля. Усі кидаються в танець, крім молодят, що сидять і спостерігають. Уже пізній післяобідній час. Через комендантську годину, весілля влаштовують не у вечірній час, а вдень. Усі мусять бути дома до десятої.

Коли вечоріє, молоде подружжя під ухкання й ревіння залишає вечірку. У машині, прикрашеній стрічками та квітами, вони їдуть у дім Вакіла. Усі, хто зміг протиснутися в машини, приєднуються до кортежу. У машину Вакіла й Шакіли набилося восьмеро людей. В інші ще більше. Вони женуть кабульськими вулицями. У цей час проходить фестиваль з нагоди закінчення посту — еід, тому вулиці міста спорожнілі й автівки ганяють на швидкості дев’яносто кілометрів на годину. Дві машини розбиваються, що трохи розхолоджує святкування, але ніхто серйозно не постраждав. Ці автомобілі з розбитими фарами та пошкодженими шасі відправляються до дому Вакіла. Така поїздка ніби символізує здачу позицій. Шакіла залишає свою родину й приймається в родину свого чоловіка.

Найближчим родичам можна зайти в дім Вакіла, де чекають його сестри з чаєм. З цими жінками Шакіла ділитиме подвір’я. Вони зустрічатимуться біля колонки з водою, де пратимуть одяг і годуватимуть курей. Зашмаркані діти з цікавістю поглядають на жінку, що стане їм матір’ю. Вони ховаються за тітчиними спідницями й захоплено дивляться на сяючу наречену. Музика стихла, тріумфальні вигуки припинилися. Шакіла з гідністю входить у новий дім. Він досить великий, з високими стелями. Як і всі інші будинки в селі, він із глини і має масивні сволоки. Вікна затягнені пластиком. Навіть Вакіл не наважився сподіватися, що бомби більше не падатимуть. Він ще почекає зі зміною поліетиленових щитів.

Усі роззуваються й безшумно проходять через дім. Після дня, проведеного в тісних і з високими каблуками білих туфлях, ноги в Шакіли почервоніли й напухли. Усі гості, тобто найближча родина заходять в спальню. Величезне подвійне ліжко займає практично весь простір. Шакіла із задоволенням дивиться на блискуче, гладке червоне покривало й подушки, які вона купила, та нові червоні штори, які вона сама пошила. Її сестра Маріам прибрала кімнату за день до цього, повісила штори, застелила ліжко й оздобила кімнату весільними декораціями. Сама Шакіла ніколи не була в цьому домі. Відтепер і до кінця її життя це буде її господою.

Під час усієї весільної церемонії ніхто не бачив, щоб молодята усміхалися одне одному. Тепер, у своєму новому домі, Шакіла не може не всміхатися. «Як ти все добре зробила», — каже вона Маріам. Уперше в житті в неї буде своя спальня. Уперше в житті вона спатиме в ліжку. Вона сідає поряд із Вакілом на м’яке покривало.

Залишається остання церемонія. Одна з Вакілових сестер дає Шакілі великий цвях і молоток. Вона знає, що треба робити й тихо підходить до дверей спальні. Шакіла вганяє в них цвях. Коли все зроблено, їй аплодують. Бібі Гуль хлипає. Свою долю вона прибила до цього дому.

Наступного дня перед сніданком Вакілова тітка приходить до Шакілиної матері. У її торбі — шмат тканини, про який Лейла мало не забула. Найважливіша серед усього річ. Вона закривавлена. Бібі Гуль дякує, усміхається й сльози течуть їй по обличчю. Вона поспіхом промовляє молитву. Усі жінки дому збігаються, щоб подивитися й мати демонструє це всім, хто хоче побачити. Навіть маленьким донькам Міріам показують закривавлений шмат полотна.

Якщо б не було крові, до дому повернули б Шакілу, а не шматок тканини.

Матріарх

Весілля подібне на невелику смерть. Цілими днями після весілля родина нареченої тужить, ніби після похорону. Утрачають доньку: продають або віддають. Особливо сумують матері. Вони мають повний контроль над своїми доньками, над тим, куди ті йдуть, із ким зустрічаються, що одягають, що їдять. Більшу частину дня вони проводять разом. Разом устають, разом замітають, разом варять їсти. Після весілля донька повністю зникає — вона переходить з однієї родини в іншу. Вона не може відвідати родину, коли захоче. Тільки, коли чоловік їй це дозволить. Її родичі не можуть зайти до неї без запрошення.

У помешканні багатоквартирного будинку № 37 на Мікрорайоні матір голосить за донькою, яка тепер проживатиме за годину пішки звідси. Але немає значення, чи Шакіла перебереться жити в село Дег Кудайдад, що на околиці Кабула, чи в іншу країну за тисячі кілометрів за океаном. Якщо вона не сидить на матраці поряд із матір’ю, п’ючи чай і заїдаючи його мигдалем, утрата така ж пекуча.

Бібі Гуль розколює ще один горіх мигдалю. Вона сховала їх під матрацом, щоб наймолодша донька Лейла не змогла їх знайти. Лейла турбується, щоб мама не наїдалася до смерті. Ніби медсестра в санаторії, вона заборонила їй цукор і жирне й вихоплює їжу з рук Бібі Гуль, як тільки та прикладається до чогось забороненого. Коли вона має зайвий час, то спеціально готує для матері страви без жиру. Але, коли Лейла не бачить, Бібі Гуль вибирає жир із тарілок інших членів родини й долучає його до своєї страви. Їй подобається смак рослинної олії, теплий баранячий жир, добре засмажена пакора. Вона із задоволенням висмоктує мозок із кісток наприкінці трапези. Їжа — це її комфорт. Якщо в неї пробуджується апетит після вечері, вона часто встає посеред ночі, щоб повимащувати сковороди й вишкребти каструлі. Бібі Гуль зовсім не може худнути, як би Лейла не старалася. Навпаки, її обхват тільки збільшується. І якось так виходить, що в неї всюди є запаси: у старому комоді, під килимом, у щілині в стіні, або в торбі. Ось де вона ховає іриски: знебарвлені, борошнисті, з крупинками, молочні іриски з Пакистану, приторно солодкі й деколи навіть згірклі. Але це молочні іриски, на обгортках зображені корови й вона може їх беззвучно смоктати.

Зате треба намагатися колоти мигдаль зовсім тихо. Бібі Гуль шкода себе. Вона одна в кімнаті, сидить на матраці, погойдуючись узад-уперед, приховуючи в руці горіхи. Дивиться в нікуди. З кухні до неї доноситься брязкіт каструль і сковорідок. Скоро всі доньки підуть від неї. Шакіла вже пішла, на черзі Бульбула. Коли піде Лейла, невідомо, що тоді робити. Не буде нікого, хто б її доглянув.

— Ніхто не дістане Лейлу, поки я не помру, — каже вона про свою дев’ятнадцятирічну доньку. Багато чоловіків просили її руки, але відповідь Бібі Гуль завжди була негативною. Ніхто, крім Лейли не догляне її так добре.

Бібі Гуль тепер не вдарить пальцем об палець. Вона сидить на покутті, п’є чай і виношує думки. Її трудове життя закінчилося. Коли жінка має дорослих доньок, вона стає ніби старостою, що дає поради й наглядає за моральними підвалинами сім’ї, а на практиці — за поведінкою доньок. Мати гарантує, що вони нікуди самі не підуть, що правильно одягнуться, що не зустрічатимуться з чоловіками, крім членів родини, що вони будуть слухняні і ввічливі. Увічливість, на думку Бібі Гуль, є великою чеснотою. Після Султана вона друга за рангом в родині.

Її думки плавно переходять на Шакілу, яка тепер живе за високими глиняними мурами, чужими мурами. Вона уявляє її з важкими відрами води, набраними з криниці у дворі, оточеною курми й десятьма дітьми-сиротами. Бібі Гуль переживає, що можливо зробила помилку. А якщо він недобрий? Усе ж таки квартира спорожніла без Шакіли.

Насправді невелика квартира лиш трішечки спорожніла без Шакіли. У чотирьох кімнатах тепер живуть не дванадцять, а одинадцять душ. Султан, Соня і їхня однорічна донька живуть в одній кімнаті. Султанів брат Юнус і найстарший син Мансур сплять у другій. У третій кімнаті всі інші: Бібі Гуль і її дві незаміжні доньки Бульбула й Лейла, Султанові молодші сини Екбал та Аймал і син Маріам Фазіль, їхній племінник і внук Бібі Гуль.

У четвертій кімнаті облаштована комора для книг, листівок, рису, хліба, зимового одягу влітку і літнього взимку. Одяг членів родини зберігається у великих коробках, оскільки в жодній кімнаті немає шаф. Багато часу кожного дня забирає відшукування речей. Стоячи або сидячи серед коробок, жінки перебирають у руках одяг, взуття, кривобоку сумку, старий контейнер, стрічку, ножиці чи скатерть. Речі або визнаються гідними до вжитку, або просто оглядаються й кладуться назад в коробку. Дуже рідко щось викидається, тому кількість коробок постійно збільшується. Кожен день у коморі перестановка. Якщо треба щось дістати з самого дна коробки, усе переставляється.

Крім великих коробок із одягом і різним непотребом, кожен член родини має невелику шухляду з ключиком. Жінки ходять із ключем пришпиленим до суконь. Шухляда — єдина приватна річ. Кожен день можна побачити, як вони сидять схилившись над своєю шухлядою. Вони можуть вийняти прикрасу й розглядати її або приміряти на себе, а потім покласти назад. Накладають крем, про який забули, або наносять парфуми, які хтось колись подарував. Можливо, вони задивляються на фотографію кузена й марять ним або, як Бібі Гуль, ласують молочною ірискою чи печивом, що були приховані на чорний день.

Султан має засклену книжкову шафу на замку, через яку він може читати написи на корінцях книжок. Шафа містить збірки поезій Гафіза і Румі, а також столітні путівники та потерті старі атласи. У секретних місцях між сторінками він також ховає свої гроші. Не можна довіряти афганській банківській системі. У цій шафі Султан тримає свої найцінніші твори, книги з дарчими написами та книжки, які він хотів би сам колись прочитати. Але в цей момент він проводить усі свої дні в крамниці й не має часу. Він виходить з дому перед восьмою годиною ранку й повертається о восьмій вечора. Залишається тільки часу, щоб погратися з маленькою донечкою Латіфою, повечеряти й розібратися з родиною, якщо щось сталося за час його відсутності. Зазвичай нічого не стається. Життя в жінок дому тихе, та й це було б нижче Султанової гідності розбиратися в їхніх чварах.

У самому низу шафи Соня тримає свої особисті речі. Кілька гарних шалей, трохи грошей, іграшки, які ця мама з її простацьким минулим не дає дитині гратися, щоб не поламала. Копія ляльки Барбі, яку Латіфа отримала на свій перший день народження, так і сидить вгорі на шафі нерозпакована в м’ятому целофані.

Ця книжкова шафа є єдиним предметом умеблювання в домі. Немає тут ні радіо, ні телевізора. Єдиними прикрасами є килимки вздовж стін і великі незручні подушки. Килимки використовуються вночі для спання і вдень для сидіння. На подушках сплять вночі й підпираються ними вдень. Для їдження на підлозі розстеляється вощена скатерть. Усі сидять навколо схрестивши ноги і їдять руками. Коли їсти закінчено, скатертину миють і скручують.

Підлога кам’яна й холодна, покрита великими килимами. Стіни потріскані. Двері перекошені й деякі не закриваються, мусять завжди бути відкритими. Є кімнати, що відокремлені лише простирадлами. Діри у вікнах заткнені старими рушниками.

У кухні є раковина, гасовий примус і плита. На підвіконнях розкладені овочі й залишки їжі з попереднього дня. Полиці прикриті фіранками, щоб начиння на них не кіптюжилося сажею та димом від примусу. Але як би тут не старалися тримати все в чистоті, зажди налітає шар жиру, до якого налипає ще й постійний кабульський пил, який пробирається на всі лавки, полиці й підвіконня.

Ванна кімната — це відгороджене місце в кухні з дверцями. Це не більше, ніж дірка в цементній підлозі й умивальник. В одному куті є плита, на якій дровами нагрівають воду для вмивання. Є також велика каністра для води, куди набирають воду, коли вона є в трубах. Над каністрою невеличка полиця, на якій є шампунь, кавалок мила, завжди чорного кольору, зубні щітки й тюбик китайської зубної пасти, що містить зернисту речовину невизначеного хімічного присмаку.

«Це була колись гарна квартира, — розповідає Султан. — Ми мали воду, електрику, картини на стінах, усе».

Але під час громадянської війни квартиру сплюндрували й спалили. Коли родина повернулася, квартира була практично зруйнована і їм прийшлося обходитися в побуті тим, що залишилося. Найдавніша частина дільниці під назвою Мікрорайон, де жила сім’я Ханів, опинилася на лінії фронту між силами героя моджахедів Массуда та силами ненависного Гульбудіна Гекматіяра. Массуд контролював більшу частину Кабула, а війська Гекматіяра були сконцентровані на висоті на околиці міста. Вони стріляли одні по одним ракетами й частина з них попадала в Мікрорайон. На іншій висоті розмістився узбек Абдул Рашид Достум, а на третій фундаменталіст Абдул Расул Сайяф. Їхні ракети попадали в інші дільниці міста. Фронт рухався від вулиці до вулиці. Ватажки воювали чотири роки, поки нарешті таліби не ввійшли в Кабул, а польові командири не втекли, звільнивши місце для молодих та зелених священників.

Бої припинилися шість років тому, але Мікрайон усе ще виглядає, як поле битви. Будівлі поперчені знаками від куль і осколків. Багато вікон затягнені плівкою замість скла. У стелях є тріщини, а квартири на останніх поверхах спалені: такі собі зяючі рани, у які раніше попадали снаряди. Найзапекліші бої були на Мікрорайоні, тому більшість мешканців повтікало. На узгір’ях Маранджану, що височіють над Мікрорайоном, де розташовувалися сили Гекмаріяра, після закінчення війни все залишилося неприбраним. Ракетні пускові установки, розбиті автомашини й танки розкидані навколо. І це лише якихось п’ятнадцять хвилин ходу пішки від житлових дільниць Кабула. Колись це було популярне місце для пікніків. Також тут знаходиться могила Надір-Шаха, страченого в 1933 році батька Захір-Шаха. Зараз могила зруйнована: у куполі повно дір, а колона зламалася. Не така видовищна могила його дружини поруч — у ще гіршому стані. Вона вимальовується ніби скелет на постаменті над містом, уся розбита. Хтось пробував скласти шматки докупи, щоб було видно рядки з Корану.

Усі навколишні пагорби заміновані, але серед розкиданих ракетних гільз і металобрухту можна побачити якісь ознаки миру. Це чорнобривці, що ростуть у викладених з круглого каміння колах. Вони єдині, що пережили і громадянську війну, і засуху, і талібів.

З віддалених пагорбів Мікрорайон виглядає, як типова радянська забудова. Ці будинки були подарунком росіян. У п’ятдесяті та шістдесяті роки радянських інженерів посилали в Афганістан будувати так звані хрущовки, які врешті-решт заполонили весь Радянський Союз і які всюди були однакові, а чи то в Кабулі, чи Калінінграді, чи Києві: п’ятиповерхові будинки з квартирами на дві, три або чотири кімнати.

Коли підходиш ближче, стає ясно, що вони мають занедбаний вигляд не через типову радянську зношеність, а через кулі й війну. Навіть залізобетонні лавки біля дверей під’їздів розбиті вщент і лежать руїнами між ямами, що були колись асфальтом.

У Росії на лавках сидять бабушки, старі жінки з паличками, вусами й хустками на голові, що спостерігають за всім навколо. На Мікрорайоні тільки старі чоловіки сидять біля будинків і теревенять, увесь час перебираючи чотки між пальцями. Збереглося лише кілька дерев, які кидають на них легку тінь. Жінки поспішають мимо, несучи під паранджами торби з покупками. Рідко можна побачити, щоб жінка зупинилася й заговорила з сусідами. На Мікрорайоні, якщо жінка хоче потеревенити, вона йде в гості й слідкує, щоб ніхто з чоловіків, крім членів родини, її не бачив.

Квартири були сплановані за радянським принципом рівності, але в межах чотирьох стін, звичайно, нема ніякої рівності. Хоча ідея, з якою будувалися багатоквартирні будинки, була створити безкласове житло в безкласовому суспільстві, на практиці квартири на Мікрорайоні виявилися житлом для середнього класу. У той час, коли вони будувалися, переїзд із глиняної хати в селі в помешкання з водопроводом вважався досягненням вищого статусу. Сюди заселялися інженери й учителі, власники крамниць і водії вантажівок. Але зараз термін середній клас мало що значить в країні, де так багато людей утратили все, що мали, і в якій усе регресує. Колишня гордість, вода в крані, зараз протягом останніх десяти років є хіба що насмішкою. На перших поверхах холодна вода є лише протягом кількох годин уранці, потім нема. Деколи вода буває на другому поверсі, але вище третього її не буває ніколи. Занадто низький тиск. У дворах будинків викопали криниці, і тепер діти щодня гасають по сходах носячи відра, пляшки й казани.

Електрика також була гордістю квартир. Тепер в основному їхні мешканці живуть у темряві. Через спеку електрику подають дуже скупо: через день на чотири години, від шостої до десятої вечора. Якщо в одній частині міста є електрика, в іншій у цей час темно. Деколи в усіх темно. Єдине вирішення проблеми — запалити гасову лампу й сидіти в напівтемряві, хоча в’їдливий дим пече очі й вони починають сльозитись.

Сім’я Ханів живе в одному з найстаріших багатоквартирних будинків, поблизу пересохлої річки Кабул. Сидячи в чотирьох залізобетонних стінах, далеко від села, де виросла, Бібі Гуль думає про темні сторони життя. З того часу, як помер чоловік, вона не відчуває себе щасливою. Як казали його родичі, він був працьовитим, глибоко релігійним, строгим, але справедливим.

Після смерті батька, на троні всівся Султан. Його слово — закон. Кожен, хто не послухається, буде покараний. Він владарює не тільки в домі, але пробує командувати також братами й сестрами, що живуть окремо. Брат, що лиш на два роки молодший від нього, має цілувати йому руку при зустрічі, і Боже борони його, якщо він спробує суперечити Султанові, або ще гірше — закурить перед ним цигарку. Повагу до старшого брата треба засвідчувати всіма способами. Султан має свої причини для такої строгої поведінки. Він уважає, що якщо сім’ї не дисципліновані й непрацьовиті, ніколи не буде оновленого процвітаючого Афганістану.

Якщо ні догана, ні бійка не мають ніякого ефекту, наступним покаранням буде відречення. Султан ніколи не говорить зі своїм молодшим братом Фарідом або про нього. Фарід не захотів працювати в Султановій крамниці, а натомість відкрив свою книгарню й палітурну майстерню. З того часу Султан із ним не розмовляє. І нікому в родині не дозволено з ним розмовляти. Ім’я Фаріда ніколи не згадується. Він більше не брат Султанові. Фарід також живе в одній зі спустошених квартир на Мікрорайоні. Усього кілька хвилин ходу від Ханів. Коли Султан у своїй крамниці, Бібі Гуль відвідує Фаріда та його сім’ю, але Султан про це не знає. Так само роблять його брати і сестри. Незважаючи на заборону, Шакіла приймає запрошення брата перед весіллям і проводить цілий вечір із ним, а Султанові каже, що була в тітки. Перед заміжжям, усі члени родини мають запросити її на прощальний обід. Султана запрошують на всі родинні святкування, але не брата. Ніхто з кузин, дядьків або тіток не хоче прогнівитися перед Султаном. Це буде неприємно й невигідно. Але Фаріда люблять.

Ніхто насправді не пам’ятає, через що сталася сварка між Султаном і Фарідом. Знають лише, що Фарід довів свого старшого брата до шаленства, а Султан кричав йому вслід, що зв’язок між ними розірвано назавжди. Бібі Гуль просить їх обох помиритися, але брати лише знизують плечима. Султан тому, що це обов’язок молодшого просити пробачення. Фарід тому, що відчуває, що винен Султан.

Бібі Гуль народила тринадцять дітей. Коли їй було чотирнадцять, народилася перша донька Фероза. Нарешті життя стало чогось вартим. Перші роки свого дитячого заміжжя вона проплакала, тепер життя стало кращим. Як найстарша, Фероза не отримала ніякої освіти. Сім’я була бідною, тому Фероза носила воду, замітала, доглядала за молодшими. Коли їй було п’ятнадцять, її видали заміж за сорокарічного. Він був багатий і Бібі Гуль вирішила, що багатство принесе щастя. Фероза була гарною й вони отримали за неї двадцять тисяч афгані.

Двоє наступних дітей померли в ранньому віці. Чверть афганських дітей помирає у віці до п’яти років. Країна має найвищі показники дитячої смертності у світі. Діти помирають від кору, вітрянки, простуди, але найчастіше від діареї. Багато батьків вважають, що дітям не треба нічого давати під час діареї, що врешті-решт це пройде. Вони думають, що можна висушити хворобу. Таке трактування коштувало життя тисячам дітей. Бібі Гуль більше не пам’ятає, від чого померли її двоє дітей. «Вони просто померли», — каже вона.

Потім з’явився на світ Султан, коханий Султан, шановний Султан. До того часу, коли син Бібі Гуль досяг зрілості, її становище серед свекрух і тещ значно зміцнилося. Наречену оцінюють за її вигляд, жінку за кількістю синів, що вона народила.

Як найстаршому синові, йому перепадало все найкраще, незважаючи на бідність родини. Гроші, які вони отримали за Ферозу, пішли на оплату навчання Султана. З самого дитинства з ним рахувалися, і батько довіряв йому відповідальні доручення. Коли йому було сім років, він уже працював повний робочий день, на додаток до своїх шкільних занять.

Через пару років після Султана з’явився Фарід. Він був шибайголовою, що постійно встрявав у бійки й приходив додому в порваному одязі та з розбитим носом. Він пив і курив, звичайно, без відома батьків, але був дуже милим, коли не злився. Бібі Гуль знайшла йому жінку й тепер він одружений, має двох доньок і сина. Але він був відлучений від помешкання в будинку номер 37 на Мікрорайоні. Бібі Гуль зітхає. Її серце розривається через ворожнечу між двома найстаршими синами. Чому б їм не вести себе розумно?

Після Фаріда була Шакіла. Весела, уперта, сильна Шакіла. У Бібі Гуль котиться сльоза. Перед очима постає картина, як Шакіла тягне важкі відра води.

Потім був Несар Ахмад. Коли вона згадала про нього, сльози потекли рікою. Несар Ахмад був тихим, добрим і здібним до навчання. Він закінчував школу в Кабулі й хотів стати інженером, як Султан. Але одного дня він не прийшов додому. Однокласники розповіли, що військова поліція схопила найдужчих в класі хлопців й змусила записатися в армію. Це було під час радянської окупації й афганські урядові збройні сили діяли, як сухопутні війська для радянських збройних сил. Їх виставляли на лінію фронту проти моджахедів. У моджахедів були кращі вояки, вони краще знали місцевість й окопувалися в горах, чекаючи, коли росіяни та їхні союзники афганці ввійдуть в гірські проходи. У такому гірському проході зник Несар Ахмад. Бібі Гуль думає, що він живий. Може його взяли в полон. Може він втратив пам’ять і живе собі десь щасливо. Кожен день вона молить Аллаха, щоб він повернувся.

Після Несара Ахмада з’явилася Бульбула, що захворіла на смуток після того, як ув’язнили її батька. Зазвичай вона сидить удома й дивиться в нікуди.

Міріам, що народилася через кілька років, мала більше життєвої сили. Вона була розумною, кмітливою і здібною в школі. Вона виросла гарною й багато хто претендував на її руку. Коли їй виповнилося вісімнадцять, вийшла заміж за хлопця з їхнього села. У нього була своя крамниця й Бібі Гуль вважала, що він чудова пара. Міріам переїхала в його дім, де ще жили його мама й брат. Було багато роботи. У його мами руки не мали практично ніякої користі. Вона сильно обпекла їх у печі. Кілька пальців утратила, кілька спеклися разом. Обидва великі пальці стали обрубками. Але вона може сама їсти, може дивитися за дітьми й носити деякі речі, якщо притулить їх до себе.

Міріам була щасливою у своєму новому домі. Потім почалася громадянська війна. Коли одна із кузин Міріам вийшла заміж в Джалалабаді, сім’я ризикнула поїхати туди, незважаючи на непевність доріг. Її чоловік Карімулла залишився, щоб наглядати за крамницею в Кабулі. Одного ранку, коли він прийшов відчиняти магазин, то потрапив у перестрілку. Куля влучила прямо в серце й Карімулла помер на місці.

Міріам плакала три роки. Тоді Бібі Гуль і мати Карімулли вирішили, що вона має одружитися з братом небіжчика Хазімом. Вона створила нову сім’ю й зібралася силами заради своїх двох дітей. Зараз вона вагітна п’ятою дитиною. Її найстарший син від шлюбу з Карімуллою Фазіль має десять років і вже працює на повний робочий день. Він носить пакунки й продає книжки в Султановій книгарні і живе з ним, щоб трохи полегшити життя Маріам.

Потім з’явився Юнус, улюбленець Бібі Гуль. Це він потакає її забаганкам, купує їй невеличкі подарунки, завжди питає, що їй треба, а вечорами після вечері, коли вся родина сидить або лежить на килимах, кладе свою голову їй на коліна. День народження Юнуса — єдиний день народження її дітей, якого вона знає точну дату. Він народився в той день, коли Захір-Шах утратив владу під час перевороту — 17 липня 1973 року.

В інших дітей нема ні днів, ні дат народження. Рік народження Султана припадає десь на час між 1947 і 1955 роком, залежно від документа, у якому це вказано. Коли Султан складає роки дитинства, роки в школі, в університеті, першу війну, другу війну й третю війну, у нього виходить трохи за п’ятдесят. Так само вираховують свої роки й інші. Оскільки ніхто точно не знає, завжди можна вибрати собі вік до вподоби. Таким чином Шакіла може бути тридцятирічною, але вона легко може виявитися на п’ять-шість років старшою.

Після Юнуса народився Басир. Він живе в Канаді. Його мати подбала про одруження там з однією родичкою. Вона його більше не бачила й не говорила з ним відтоді, як він виїхав два токи тому. Бібі Гуль знову пускає сльозу. Їй страшенно не подобається бути далеко від своїх дітей. Вони — це все, що вона має в житті, крім зацукрованого мигдалю на дні шухляди.

Народження останнього сина стало причиною того, що Бібі Гуль пристрастилася до їжі. Через кілька днів після його народження вона змушена була віддати його бездітній родичці. Молоко й далі прибувало, і Бібі Гуль плакала. Жінка завойовує собі статус через народження дітей, особливо синів. Стерильні жінки не цінуються. Родичка Бібі Гуль уже п’ятнадцять років була бездітною. Вона молила Бога, упадала в безнадію, пробувала всі мислимі ліки й засоби, а коли Бібі Гуль почала виношувати свою дванадцяту дитину, попросила її в неї для себе.

Бібі Гуль відмовила: «Я не можу віддати свою дитину».

Родичка продовжувала випрошувати, скиглити, погрожувати. «Змилуйся наді мною, ти вже маєш велику сім’ю, а я не маю. Просто віддай мені цю дитину», — голосила вона. «Я не можу жити без дітей», — голосила родичка.

Урешті Бібі Гуль здалася й пообіцяла їй дитину. Коли народився син, вона тримала його коло себе двадцять днів. Вона годувала, колисала його й плакала, що має його віддати. Бібі Гуль була поважною жінкою саме завдяки своїм дітям. Вона хотіла мати їх якнайбільше. Але вона дотрималася обіцянки й після обумовлених двадцяти днів віддала його родичці. Хоча молоко продовжувало прибувати, вона не могла його більше годувати. Усі зв’язки з матір’ю повинні бути обірвані, з цього часу вони лише родичі. Бібі Гуль знає, що з ним добре обходяться, але вона все ще оплакує втрату сина. Коли вона бачить його, удає байдужість, як і обіцяла, коли віддавала.

Наймолодшою дитиною Бібі Гуль є Лейла. Розумна, вправна Лейла, що виконує більшу частину домашньої роботи. У свої дев’ятнадцять, вона є останньою, про кого згадують, і останньою в ієрархії: наймолодша, неодружена, дівчина.

Коли Бібі Гуль була в її віці, вона вже мала чотирьох дітей: двох, що померли і двох живих. Але зараз вона не думає про це. Чай її охолов і сама вона теж змерзла. Бібі Гуль ховає горіхи під матрац і хоче, щоб хтось приніс їй вовняну шаль.

«Лейло», — кричить вона. Лейла полишає каструлі і йде на її голос.

Спокуси

Вона заходить разом зі сонячним промінням. У темну кімнату вривається розгойдане гроно кулонів і підвісок. Здригнувшись Мансур прокидається з дрімоти й ніби крізь сон дивиться, як цей привид крадеться вздовж полиць.

— Вам допомогти?

Він одразу ж знає, що це гарна молода жінка. Він бачить її поставу, її руки, її ноги. Бачить, як вона тримає свою сумочку. Вона має довгі білі пальці.

— У вас є «Хімія для старшокурсників»?

Мансур набирає свого найпрофесійнішого вигляду продавця. Він знає, що вони не мають цієї книжки, але просить її пройти з ним у допоміжні приміщення й пошукати. Мансур стоїть поряд із нею і оглядає полиці, а її парфуми лоскочуть йому ніздрі. Він витягується й нагинається, прикидаючись, що вишукує книжку. Поміж цим, повертається до неї та вивчає тіні її очей. Мансур ніколи не чув про такий підручник.

— На жаль, ми всі розпродали, але я маю кілька екземплярів вдома. Можете прийти завтра? Тоді я принесу її Вам.

Наступного дня він чекає на богиню, і не з книжкою з хімії, а зі своїм планом. Поки йде час, він висновує ще фантастичніші думки. Але насувається вечір і він замикає крамницю. На потрісканих вікнах книгарня має металеві грати. Розчарований, він хряскає ними з усієї сили.

Наступного дня в нього поганий настрій, він сидить похнюпившись за прилавком. Кімната напівтемна, електрики нема. Коли проникає стовп сонячного проміння, то вихоплений світлом танок пилу робить кімнату ще похмурішою. Коли заходять клієнти й питаються про якусь книгу, Мансур насуплено відповідає, що такої немає, хоча вона лежить прямо за ним на полиці. Він проклинає те, що мусить сидіти прив’язаний до батькової книгарні, що навіть п’ятниця не є вільним днем, що батько не пускає його вчитися, не купує мотоцикл і не пускає до друзів. Він ненавидить ці запорошені томи на полицях. Він насправді ненавидить книжки, завжди ненавидів і не прочитав жодної з них після того, як його забрали зі школи.

Звук легких кроків і шурхіт цупкого матеріалу виводить його з понурого настрою. Як і першого разу, вона стоїть у центрі сонячного проміння, що змушує книжкову пилюку вигравати навколо неї. Мансур обережно себе стримує, щоб не застрибати від радощів, і напускає на себе вигляду продавця книжок.

— Я чекав на Вас учора, — каже він професійно ввічливо. — У мене є книжка вдома, але я не знав, яке видання Вам потрібне, у яких палітурках і яку ціну Ви збираєтесь заплатити. Книга має стільки видань, що я не міг їх усі принести. Ви б не пішли зі мною вибрати те, що вам треба?

Паранджа виглядає здивованою. З відчуттям непевності вона вертить свою сумку.

— Додому з Вами?

Якийсь час вони мовчать. «Тиша — найкращий аргумент», — думає Мансур, трясучись від нервів. Він видав дуже сміливу пропозицію.

— Вам потрібна книга, чи не так? — запитує він нарешті.

Дивовижно, але вона погоджується. Дівчина сідає на заднє сидіння машини так, що може спостерігати за ним в дзеркало. Під час розмови Мансур намагається затримати, як він вважає, її пильний погляд.

— Гарне авто, — каже вона. — Це Ваше?

— Так, але нічого особливого, — недбало відповідає Мансур. Це робить машину ще чудовішою, а його ще багатшим.

Він безцільно їздить вулицями Кабулу, а паранджа тим часом сидить на задньому сидінні. У нього немає книжки, та й удома — баба й тітки. Його непокоїть і захоплює те, що він так близько з кимось, кого не знає. У момент найбільшої сміливості він просить її показати лице. Кілька секунд вона сидить абсолютно незворушно, а потім піднімає передню частину паранджі й тримає погляд у дзеркалі. Він знав, що так буде. Вона гарна, з прекрасними, великими, темними підведеними очима, на кілька років старша від нього. З допомогою найвишуканішого гумору, наполегливих чар і мистецтва переконання він змушує її забути про підручник із хімії та піти з ним пообідати в ресторані. Він зупиняє машину, вона вилазить і піднімається в ресторан «Марко Поло», де Мансур замовляє все, що було в меню: курку-гриль, кебаб, манти — афганське тісто начинене пловом і м’ясо, рис із великими шматками баранини й на десерт фісташковий пудинг.

Під час обіду він старається смішити її, хоче, щоб вона відчула себе особливою, припрошує їсти більше. Вона сидить не скинувши паранджі, спиною до інших столиків, у кутку ресторану. Як і більшість афганців, дівчина ігнорує ніж та виделку і їсть руками. Вона розповідає про своє життя, родину, навчання, але Мансур заледве вловлює зміст сказаного, бо дуже перенервувався. Це його перше побачення. Абсолютно нелегальне побачення. На виході він залишає офіціантам щедрі чайові, на що студентка робить круглі очі. По її одягу він бачить, що вона не багата, але й не бідна. Мансур мусить спішити назад у крамницю, а паранджа застрибує в таксі. За Талібану таке призвело б до покарання батогами й ув’язнення і її, і таксиста. Зустріч у ресторані була б просто неможливою річчю. Незнайомі чоловік і жінка не можуть разом іти по вулиці, а ще більш неможливим було б скинути паранджу в публічному місці. На щастя для Мансура все змінилося. Він обіцяє принести книжку наступного дня.

Увесь наступний день він думає, що сказати, коли вона прийде. Треба буде поміняти тактику продавця на тактику звабника. Єдиним досвідом Мансура в мові кохання є сцени з індійських і пакистанських фільмів, де кожна наступна фраза має бути більш хвилюючою за попередню. Фільми починаються з випадкової зустрічі, потім настає момент нетривалої ненависті, потім зрада, розчарування й на закінчення — слова, як пелюстки червоних троянд, про вічне кохання. Дуже потрібна підготовка для молодого закоханого. За прилавком, поряд зі стосами книжок і паперу, він вимальовує собі, як буде розвиватися розмова зі студенткою.

«Я думав про тебе кожну мить, після того, як ти пішла вчора. Я знаю, що в тобі є щось особливе, ти створена для мене. Ти моя доля!» Без сумніву, їй сподобається таке почути. Потім він подивиться їй у вічі. Може схопить за руку. «Я мушу бути з тобою наодинці. Я хочу насолодитися всією тобою, хочу потонути у твоїх очах», — скаже він. Або він буде не таким самовпевненим: «Я багато не прошу. Тільки якби ти могла інколи заходити, коли не маєш, що робити. Я зрозумію, якщо ти не захочеш, але може хоч раз на тиждень?»

Може дати кілька обіцянок: «Коли мені виповниться вісімнадцять, ми одружимося».

Він має виглядати Мансуром з дорогою машиною, Мансуром із модною крамницею, Мансуром із чайовими, Мансуром у європейському одязі. Він має звабити її життям, яке вона мала б разом із ним. «Ти матимеш великий дім із садом і масою прислуги, а у відпустку ми поїдемо закордон». І він має зробити так, щоб вона відчувала, що є унікальною, спеціально вибраною та розуміла, що багато для нього значить. «Я кохаю тільки тебе. Я страждаю кожну хвилину, коли тебе немає поруч».

Якщо вона не погодиться, тоді треба діяти драматичніше. «Якщо ти покинеш мене, тоді краще вбий мене! Або я підпалю весь світ!»

Але студентка не прийшла ні наступного після побачення дня, ні через день, ні потім. Мансур продовжує вправлятися в промовах, але дедалі більше падає духом. Чи він їй не сподобався? Може її батьки дізналися, що вона зробила? Може її замкнули? Може хтось їх побачив разом і роздзвонив новину? Сусід, родич? Може він щось не те сказав?

Старший чоловік із паличкою і великим тюрбаном на голові перериває його звихрені думки. Бурчанням він вітає Мансура й запитує про релігійний твір. Мансур знаходить книжку й сердито кидає її на прилавок. Він більше не Мансур-спокусник. Просто Мансур, син торговця книгами, із мріями, як червоні троянди.

Він чекає на неї кожнісінького дня. Щодня він замикає на вікнах ґрати, а вона так і не приходить. Час у крамниці тече все похмуріше.

На вулиці, де Султан тримає книгарню, є кілька інших книгарень і крамниць, що продають письмове приладдя, виготовляють палітурки або роблять копії документів для людей. Рахімулла працює в одній із таких крамничок. Інколи він заходить до Мансура випити чаю й потеревенити. Цього разу Мансур заходить до Рахімулли й звіряється йому у своїх проблемах. Рахімулла просто сміється.

— Не треба робити такі спроби зі студентками. Вони занадто доброчесні. Спробуй із кимось, кому потрібні гроші. Найлегше з жебрачкою. Деякі з них зовсім непогані. Або піди туди, де ООН роздає борошно та олію. Там є багато молодих удовиць.

Мансур роззявляє рота. Він знає той куток, де роздають їжу найбіднішим. Зазвичай це вдови й діти. Щомісяця вони отримують пайок і деякі стоять тут же на розі й намагаються виміняти частину пайка на гроші.

— Піди туди й вибери собі якусь молоду на вигляд. Купи пляшку олії та попроси її прийти сюди. «Якщо прийдеш до мене в крамницю, я потім тобі допоможу», — кажу я їм зазвичай. Коли вони приходять, я даю їм трохи грошей і прошу пройти в задню кімнату. Вони приходять в паранджі і виходять в паранджі. Ніхто нічого не підозрює. Я отримую те, що хочу, а вони дістають гроші для дітей.

Мансур дивиться на Рахімуллу, не ймучи віри. Той відкриває двері в задню кімнатку, розміром заледве квадратний метр. На підлозі лежать кілька картонних коробок, брудних і сплюснених. Темні плями покривають коробки.

— Я знімаю чадру, сукню, сандалі, шаровари. Дійшовши до цього, стає запізно про щось шкодувати. Стає запізно кричати, адже якщо хтось прибіжить на допомогу, провина повністю лежатиме на ній. Скандал зруйнує їй життя. Легко з удовами. Якщо це молоді дівчата, ще незаймані, я роблю їм це між ніг. Я лиш прошу їх стиснути ноги. Або я це роблю, ну ти розумієш, ззаду, — каже Рахімулла.

Мансур дивиться на нього й не може повірити. Як він може говорити про такі речі так легко й недбало?

Коли того ж дня він зупиняється біля скупчення синіх парандж, то розуміє, що насправді все не так легко. Він купує пляшку олії. Але руки, що продають її, грубі й спрацьовані. Він оглядається навколо й бачить лише злидні. Він закидає олію на заднє сидіння й від’їжджає.

Він облишає безкінечне повторення слів з індійського кіно. Одного дня, сподівається, вони все ж таки йому стануть у нагоді. Якось у книгарню зайшла молода дівчина й запитала англійський словник. Мансур повів розмову у своїй найчарівнішій манері. Він з’ясував, що вона записалася на курси англійської в початкову групу, і як галантний син книготорговця запропонував свою допомогу.

— Сюди заходить дуже мало людей, тому я міг би деколи перевіряти твої домашні завдання.

Але дівчина більше не приходила.

— У мене нечисте серце, — звірявся він молодшому брату.

Він знає, що не можна думати про дівчат.

До крамниці забігла маленька дівчинка. Їй може дванадцять, може чотирнадцять. Вона простягає руку й благально дивиться на Мансура та Рахімуллу. На голові в неї брудна біла шаль із червоними квітами. Вона ще замала носити паранджу. Її носять лише після досягнення статевої зрілості.

Жебраки часто заходять до крамниць. Мансур переважно грубо посилає їх геть. Але Рахімулла стоїть нерухомо й вивчає дитяче личко, що має вигляд сердечка. Тоді виймає десять купюр із кишені. Дівча-жебрак дивиться на них широко розплющеними очима й жадібно хапає. Але як тільки вона хоче їх забрати, рука Рахімулли вислизає. Він робить великий круг рукою в повітрі й затримує її погляд.

— Нічого в житті немає задурно, — каже він.

Рука дівчинки завмирає. Рахімулла дає їй дві купюри.

— Піди в лазню, помийся й приходь знову. Тоді я дам тобі решту.

Вона швиденько кладе гроші в кишеню сукенки й ховає своє лице в брудну шаль із червоними квітами. Дівчинка дивиться на нього одним оком. На одній щоці видно шрами від старих ран, залишених віспою. На чолі видніються також сліди укусів москітів. Вона розвертається і виходить. Тендітне тільце зникає на кабульських вулицях.

Через кілька годин вона повертається, чиста.

— Ого! — каже Рахімулла, попри те, що на ній усе той же брудний одяг.

— Ходи зі мною в задню кімнату, і я дам тобі решту грошей. — Він посміхається їй і вони виходять.

Мансуру незручно. Залишений наодинці в крамниці, він не знає, чи може піти звідси. Раптом продавець виходить.

— Вона твоя, — каже він Мансурові.

Мансур завмер на місці. Він витріщився на Рахімуллу. Потім озирнувся на двері, що ведуть у задню кімнату, і прожогом кинувся з крамниці.

Заклик Алі

Цілими днями йому недобре. Непростимо, думає він. Непростимо. Він пробує митися, але це не допомагає. Він пробує молитися, але не виходить. Він вивчає Коран, ходить у мечеть, але відчуває себе нечистим, нечистим. Брудні думки, що він виношував останнім часом, роблять його поганим мусульманином. Бог його покарає. «Усе, що ти робиш, потім повертається до тебе, — думає він. — Дитина. Я згрішив проти дитини. Я дозволив йому позбиткуватися над нею. Я цьому не завадив».

Гидливість на душі перетворюється у відразу до світу, але з часом пам’ять про дівчинку-жебрачку притуплюється. Мансур змучився від життя, рутини, марноти. Усім він незадоволений і всі його дратують. Злиться на батька, що прикував його до своєї крамниці, коли життя тим часом спливає без нього.

«Мені сімнадцять, — думає він. — Життя закінчилося так і не почавшись».

Мансур сидить похмурий за прилавком, лікті на столі, чоло занурене в долоні. Він піднімає голову й оглядається: на книги про іслам, пророка Магомета, відомі тлумачення Корану. Він бачить книжки зі збірками афганських казок, біографії афганських королів і правителів, величезні томи про війну з Британією, чудові книжки про коштовне каміння Афганістану, підручники з афганської вишивки, а також тоненькі «млинці» фотокопій із книг про афганські звичаї та традиції. Він дивиться з-під лоба на це все, а тоді грюкає кулаком по столу.

«Чому я народився афганцем? Я ненавиджу бути афганцем. Усі ці свинячі звичаї та обряди без ножа вбивають мене. Поважай те, поважай це. Нема ніякої свободи. Я нічого не вирішую, — розмірковує Мансур. — Батько лише рахує гроші від продажу книжок».

— Хай забирає свої книжки й удавиться ними, — шипить він крізь зуби й озирається, сподіваючись, що його ніхто не почув. Поряд із Аллахом і пророками, «батько» — єдина найважливіша постать в афганському соціальному устрої. Перечити його волі не можна навіть такій особі, як Мансур. Він свариться зі всіма підряд і переступає через кожного: тітки, сестри, мати, брати, але в жодному разі не через батька. «Я раб, — думає він. — Я спрацювався так, що залишились тільки шкіра й кості й усе це лиш за дах над головою і чистий одяг». Понад усе Мансур хоче вчитися. Він сумує за життям і друзями, які він мав у Пакистані. Тут він не має часу на друзів, а єдиного тутешнього друга Рахімуллу — він більше не хоче бачити.

Настає час саме перед афганським Новим роком — святом навруз. По всій країні готуються до пишних бенкетів. Попередні п’ять років Талібан забороняв святкування. Вони вважали навруз поганським звичаєм поклоніння вогню та сонцю. Його коріння сягало зороастризму, релігійного вірування, що зародилося в Персії в шостому столітті до нашої ери. Вони також заборонили традиційну новорічну прощу на могилу Алі в Мазарі-Шарифі. Протягом століть прочани збиралися там, щоб очиститися від гріхів, попросити прощення, оздоровитися й зустріти Новий рік, який згідно з афганським календарем наступає 21 березня, на весняне рівнодення, коли довжина дня і ночі однакова.

Алі був кузеном і зятем Магомета, а також — четвертим халіфом. Саме через нього в мусульманському світі стався розкол на сунітів та шиїтів. Шиїти вважають Алі другим, хто заступив пророка Магомета, а суніти — четвертим. Але навіть для сунітів, як Мансур і більшість афганців, він є одним із найславніших героїв ісламу. Хоробрий воїн із мечем у руці, як говорить історія. Алі був убитий у 661 році в Куфі, і, згідно з більшістю істориків, похований у Наджафі в Іраку. Але афганці твердять, що його послідовники викопали тіло, боячись, щоб вороги не помстилися його тілу і не покалічили його. Вони прив’язали тіло до білої верблюдиці і погнали її так далеко, як тільки вона могла забігти. Там, де вона впала, вони і поховали його. Згідно легенди це було місце, що потім стало відоме, як Мазарі-Шариф, «могила величного». Протягом п’яти століть це місце позначав лише невеликий камінь, лише у дванадцятому столітті, після того, як Алі наснився одному муллі, був збудований скромний надгробок. Потім на сцені появився Чингізхан і осквернив могилу, і знову вона кілька століть не мала особливих позначок. На початку п’ятнадцятого століття там, де афганці вважають, покояться останки Алі, був збудований мавзолей. І склеп, і мечеть, яка пізніше була збудована поруч, — є тим місцем, що притягує прочан.

Мансур вирішив здійснити прощу. Він уже думав про це деякий час. Йому треба тільки дістати дозвіл від батька, адже подорож спричинить його кількаденну відсутність у книгарні. Султан найбільше ненавидить, коли Мансур відсутній. А в нього вже навіть є компанія для подорожі. Це іранський журналіст, який часто заходить купити книжку. Вони якось розговорились про святкування Нового року й іранець запропонував поїхати разом, оскільки в нього в машині є місце. «Я врятований, — подумав Мансур. — Алі кличе мене. Він хоче простити мене».

Утім, Султан був проти. За короткий час поїздки батько не впорається без нього. Він каже, що Мансур повинен вести каталог, наглядати за роботою теслі, що встановлює нові полиці, і продавати книги. Більше нікому цієї роботи не можна довірити. Він навіть не довіряє майбутньому зятю Расулу. Мансур ледь не лускає від люті. Оскільки він боявся попросити батька, то він відклав цю розмову до останнього вечора перед від’їздом. Аж тут таке… Батько твердо стояв на своєму:

— Ти мій син і робитимеш те, що я скажу. Ти мені потрібен у книгарні.

— Книжки, книжки, гроші, гроші, усе, про що ти думаєш, — гроші, — кричить Мансур.

— Я повинен продавати книжки про Афганістан, не знаючи цієї країни. Я практично не був поза Кабулом, — каже він сердито.

Наступного ранку іранець від’їжджає. Мансур демонструє свій протестний стан. «Як батько міг йому відмовити?» Не промовивши жодного слова, він відвозить батька до книгарні. Відповідає односкладовими словами на запитання. Зібрана за всі роки злість на батька вирує в ньому. Мансур закінчив лише десять класів, коли Султан забрав його зі школи і привів у книгарню. Він так і не отримав середньої освіти. На всі свої прохання отримує негативну відповідь. Єдина річ, яку дав батько — це машина: щоб Мансур міг всюди возити його. А ще поклав відповідальність за книгарню, де він поступово перетворюється серед книжок на пилюку.

— Як хочеш, — каже раптом Мансур. — Я робитиму все, про що ти попросиш, але, будь ласка, не думай, що я це роблю з власної волі. Ти ніколи не дозволяєш робити те, що мені подобається. Ти ламаєш мене.

— Можеш поїхати наступного року, — відповідає Султан.

— Ні, я ніколи не поїду. І ніколи тебе ні про що не проситиму.

Уважається, що лиш ті, кого Алі покличе, можуть їхати в Мазарі-Шариф. «Чому Алі не хоче його? Невже його думки були такими непростимими? А може батько не чує, що Алі кличе його?»

Султан засмутився від Мансурової ворожості. Він кидає погляд на пригніченого, високого підлітка і йому стає страшно.

Відвізши батька до книгарні, а брата й дядька у дві інші, він відчиняє свою й всідається за вкритий пилом прилавок. Занурившись у свої важкі й темні думки, Мансур відчуває, що життя скінчилося, що воно накрило його цим книжковим пилом.

Прибуло нове замовлення. Заради пристойності, він мусить знати, що там. Це збірки поезій містичного Румі, одного з найулюбленіших батькових поетів і найвідомішого з усіх афганських суфіїв, цих ісламських містиків. Румі народився в 1200 роках, у Балху поблизу Мазарі-Шарифа. «О, ще однин знак», — подумав Мансур. Він вирішує зібрати всі знаки, що підтверджують його намір і тоді він покаже батькові. Вірші про те, як очиститися, щоб стати ближче до Бога, який є Досконалістю. Вони про те, як забути про себе, про своє еґо. Румі пише: «Еґо — це зло між людиною і Богом». Мансур читає про те, як навернутися до Бога і як життя повинно обертатись навколо Бога, а не навколо себе. Мансур знову відчуває себе нечистим. Чим більше він читає, тим більше стверджується в намірі поїхати. Він постійно повертається до простого вірша:

Вода сказала грішнику: «Прийди до мене».

А грішник відказав: «Занадто соромно мені прийти».

Вода ж йому відповіла: «Хіба твій сором змиється без мене?»

Вода, Бог і Румі, усі покинули Мансура. Безперечно, іранець уже десь високо в засніжених горах Гінду-Кушу. Мансур лютує весь день. Та ось надходить вечір, час закриватися й забирати батька і братів, щоб їхати додому, де чекає ще одна миска рису, ще один вечір в оточенні його тупої родини.

Якраз коли він вішає важку колодку, щоб припасувати затулки поверх дверей, зненацька появляється Акбар, іранський журналіст. Мансуру здалося, що це привид.

— Ти не поїхав? — питає він здивованим голосом.

— Ми поїхали, але тунель Саланг був сьогодні закритий, то ж ми спробуємо завтра, — каже він. — Я зустрів твого батька по дорозі, він попросив мене взяти тебе з нами. Від’їжджаємо від мене завтра о п’ятій, як тільки закінчиться комендантська година.

— Він справді так сказав? — Мансур не має слів, «Це точно Алі кличе мене. Уявіть собі, Алі покликав мене», — промовляє подумки він.

Для гарантії того, що батько не передумає, Мансур ночує в Акбара. Наступного ранку вдосвіта вони вирушають. Єдиним Мансуровим багажем є пластиковий пакет, забитий бляшанками кока-коли й фанти та печивом із кремом смаку бананів і ківі. З Акбаром їде друг, і всі мають гарний настрій. Вони слухають поп-музику з індійських кінофільмів і співають на все горло. Мансур узяв із собою свій скарб, європейську касету «Поп-музика вісімдесятих». «Is this love? Baby, don’t hurt me, don’t hurt me no more», — розноситься з машини прохолодним ранком. Ще поки вони проїхали півгодини, Мансур устиг з’їсти пачку печива й випити дві бляшанки коли. Він відчув свободу. Йому хочеться кричати й гукати, і він висовує голову з вікна: «У-у-х! Алі-і-і! Я їду, Алі!»

Вони проїжджають райони, яких раніше він не бачив. Одразу на північ від Кабулу лежить Шомалійська рівнина, одне з найбільш зруйнованих війною місць в Афганістані. Усього лише кілька місяців тому земля здригалася тут від бомб, скинутих американськими бомбардувальниками «В-52». «Як гарно», — кричить Мансур. З відстані рівнина виглядає гарно, на фоні могутніх засніжених гір Гінду-Куш, що гордо пнуться до неба. Гінду-Куш означає смерть індусам. Тисячі індійських солдатів замерзли на смерть у цих гірських пасмах під час військових вилазок на Кабул.

Коли виїжджаєш безпосередньо на плато, картини війни стають явними. На противагу індусам, Гінду-Куш не зупинив «В-52». Багато розбомблених таборів талібів так і залишаються руїнами. Їхні домівки перетворилися на величезні кратери або порозкидані на велику відстань від ударів бомб об землю. Перекручене металеве ліжко, на якому можливо був убитий уві сні таліб, виглядає при дорозі як скелет. Поруч лежить прошитий кулями матрац.

Але найбільше постраждали табори від мародерства. Буквально через кілька годин, як таліби забралися геть, сюди збіглося місцеве населення, підбираючи солдатські умивальники, гасові лампи, килимки та матраци. Злидні були причиною того, що мародерство стало неуникним. Ніхто не оплакував мертвих, що лежали вздовж доріг або в піску. Навпаки, місцеве населення поглумилося над багатьма з них: виколювали очі, знімали шкіру, рубали тіло на шматки. Це була помста талібам за те, що вони роками тероризували народ Шомалійської долини.

П’ять років ця долина була лінією фронту між талібами і людьми Массуда з Північного Альянсу, і влада тут переходила з рук у руки шість разів. Оскільки фронт рухався туди-сюди, місцевому населенню довелося тікати або на північ в Панширську долину, або на південь у Кабул. Місцеві були таджиками і ті, хто шкандибав позаду, могли потрапити під талібські етнічні чистки. Перед тим, як відійти, таліби отруїли криниці, підірвали водопроводи й дамби, що були критично важливими для цієї посушливої долини, яка до війни вважалася житницею Кабула.

Мансур мовчки споглядає жахливі села, повз які вони проїжджають. Більшість лежать у руїнах і видніються на горизонті, немов скелети. Під час спроб підкорити останні території країни (Панширську долину, гори Гінду-Куш і пустельні райони на кордоні з Таджикистаном), таліби систематично зрівнювали із землею цілі села. Можливо вони досягнули б свого, якби не настало 11 вересня й у світі нарешті не зацікавилися Афганістаном.

Навколо лежать покручені танки, розбиті військові автомобілі та купи металу, про призначення якого Мансур може лише здогадуватися. Самотній чоловік іде за плугом. Посередині його ділянки лежить розбитий танк. Він ретельно обробляє ділянку навколо — танк заважкий, щоб пересунути.

Машина швидко несеться по розбитій дорозі. Мансур намагається розгледіти село, звідки походить його мама. Він не був там з п’яти- чи шестирічного віку. Його палець завжди вказує на ще більше руїн. Ось! Ось! Але ніщо не відрізняє одне село від іншого. Місцем, куди він малим хлопчиком приїздив до родичів, може бути будь-яка із цих куп уламків. Він згадує, як бігав стежками й полями. Тепер ця долина є найбільш замінованим місцем у світі. Безпечними є лише шляхи. Діти з оберемками хмизу та жінки з відрами води бредуть вздовж цих доріг. Вони стараються оминати окопи, де можуть бути міни. Машина з прочанами обминає групу міношукачів, що ретельно підриває міни або переконується, що підривні знаряддя нешкідливі. Щодня проходять кілька метрів.

Понад цими смертельними пастками в ровах цвіте повно диких темно-червоних тюльпанів на коротеньких ніжках. Але ними треба милуватися з віддаля. Збирати квітів — означає ризикувати позбутися руки або ноги.

Акбар розважається книжкою, опублікованою Афганською туристичною організацією в 1967 році.

— Уздовж доріг діти продають гірлянди з рожевих тюльпанів, — читає він уголос. — Навесні всю дорогу до самого Кабулу черешні, абрикоси, мигдаль і груші змагаються за увагу подорожніх.

Прочани сміються. Цієї весни вони натрапили на одиноке бунтівне черешневе дерево чи, може два, що пережили бомби, ракети, трирічну засуху й отруєні води. Але сумнівно, чи існує вільна від мін стежка, що веде до цих черешень.

— Місцева кераміка є однією з найкращих в Афганістані. Рекомендуємо зупинитися в одній із майстерень уздовж дороги й подивитися, як ремісники виготовляють тарелі та глечики відповідно до сторічних традицій, — продовжує читати Акбар.

— Здається традиції трохи постраждали, — каже Саїд, Акбарів друг, що веде машину. Уздовж дороги до самого Саланзького проходу не видно жодної майстерні. Починається підйом. Мансур відкриває третю бляшанку, випорожнює її та елегантно викидає через вікно. Краще засмічувати кратери від бомб, ніж власну машину. Дорога звивається до найвищого у світі гірського тунелю. Вона звужується. З одного боку гірське урвисько, з іншого — гірський потік (деколи водоспад, деколи струмок).

— Уряд запустив форель у річку. Через кілька років тут буде життєздатна колонія, — далі читає Акбар. Зараз у річці немає форелі. За роки, що пройшли з часу видання путівника, уряд мав інші справи, щоб нею займатися.

Спалені танки лежать у найнесподіваніших місцях: унизу в долині, в річці, нависши над прірвою, на боці, догори черевом або розтрощені на шматки. Почавши рахувати, Мансур швидко дійшов до сотні. Більшість походить із часів війни проти Радянського Союзу, коли Червона армія вкотилася з центральних середньоазіатських республік, думаючи, що взяла Афганістан під контроль. Росіяни скоро стали жертвами хитрого моджахедського способу ведення війни. Афганці орієнтувалися в горах, як дикі кози. Здалеку, зі спостережних постів на вершинах, вони могли спостерігати, як російські танки повзуть унизу між горами. Навіть зі своєю саморобною зброєю вони були практично недосяжні у своїх засідках. Вояки були всюди, замасковані під стада кіз, із автоматами Калашнікова на череві. Вони могли несподівано вдарити, коли їм було вигідно.

— На череві довгошерстих кіз можна сховати навіть ракетну пускову установку, — розповідає Акбар, який перечитав усе, що міг дістати, про війну проти Радянського Союзу.

Олександр Македонський також натерпівся на цих гірських дорогах. Захопивши землі навколо Кабулу, він подався в Середню Азію через Гінду-Куш, щоб захопити землі по той бік річки Аму-Дар’я.

— Уважається, що Олександр писав оди на честь цих гір, що «навівають містичні думки і вічний спокій», — продовжує читати Акбар із туристичного путівника.

— Уряд планував тут створити гірськолижний центр, — кричить він раптово й оглядає круті схили гір. — У 1967 році! Пишуть, що одразу після прокладення доріг з твердим покриттям!

Дороги були заасфальтовані, як і обіцяла Туристична організація. Але від асфальту небагато що залишилося. Плани гірськолижкого курорту залишились тільки кресленнями.

— То був би вибуховий спуск, — сміється Акбар. — Або міни можна було б позначити слаломними ворітцями! Пригодницькі Подорожі! АфганТурПригод — для тих, кому нудно в цьому світі.

Усі сміються. Трагічна реальність деколи набуває подоби мультфільму або швидше трилера. Вони уявляють яскравих сноубордистів, яких на схилах розносить на шматочки.

Туризм, колись важливе джерело прибутків для Афганістану, уже в минулому. Вони їдуть по дорозі, що колись називалася «траса хіппі». Прогресивна й не дуже молодь приїжджала, щоб помилуватися гарними краєвидами, дикою природою та спробувати найдешевшого гашишу у світі. Для досвідченіших був опіум. У шістдесяті та сімдесяті роки кілька тисяч хіппі приїжджали щороку в цей гористий край, орендували старі «лади» й уперед. Навіть жінки подорожували наодинці в цій гористій країні. Можливо, бандити з великої дороги й нападали на них тоді, але це лише додавало гостроти подорожі. Навіть усунення Захір-Шаха при перевороті 1973 року їх не зупинило. Тільки комуністичний переворот 1978 року та вторгнення роком пізніше, урешті-решт, поклали край хіппі на трасі.

Троє хлопців їдуть уже пару годин і аж тепер наздоганяють запізнілих прочан. Черга не рухається. Почало сніжити. Насувається туман, машина починає ковзати. Саїд не має ланцюгів.

— На машині з переднім і заднім приводом, ланцюгів не треба, — запевняє він.

Усе більше й більше машин пробуксовують у глибоких коліях із льодом і снігом. Якщо зупиняється одна машина, зупиняються всі. Дорога занадто вузька для обгону. Сьогодні весь рух із півдня на північ, із Кабула в Мазарі-Шариф. Наступного дня буде в протилежному напрямку. Гірська дорога не дає можливості руху в обох напрямках одночасно. 450-кілометровий шлях між Кабулом і Мазарі-Шарифом займає в кращому випадку дванадцять годин, деколи вдвічі, а то й у чотири рази більше.

— Багато машин, що потрапили в заметіль або під снігову лавину, відкопують лише влітку. Більшість із них навесні зникає, — дражниться Акбар.

Вони минають автобус, що спричинив чергу. Його виштовхали на самий край, а його пасажири, що тримають свій шлях на могилу Алі, голосують піднятим великим пальцем до повільно повзучих мимо автомашин. Мансур усміхається, коли бачить, що написано збоку на автобусі: «Hmbork-Frankfork-Landan-Kabal», — читає він і заходиться від сміху, побачивши, що написано на вітровому склі — «Wellcam! Kaing of Road» нанесено свіжою фарбою. «Що за королівський тур», — регоче Мансур. Вони не підбирають жодного пасажира з «Кабал-експреса». Саїд, Мансур і Акбар насолоджуються затишком свого маленького світу.

Вони в’їжджають у першу галерею. Це масивні цементні колони з дахом, що захищають дорогу від обвалів. Але в галереях також важко пересуватися. Оскільки вони відкриті стихіям, у них повно снігу, що нападав і перетворився на лід. Глибокі замерзлі колії є випробуванням для машини без ланцюгів.

Тунель Саланг знаходиться на висоті 3400 метрів над рівнем моря й разом із галереями, деякі з яких знаходяться на висоті 5000 метрів над рівнем моря, були подарунком Афганістану від Радянського Союзу, коли той намагався зробити з країни державу-сателіт. Робота радянських інженерів почалася в 1956 році і була закінчена в 1964 році. У п’ятдесяті роки росіяни також почали асфальтувати перші дороги в країні. За часів правління Захір-Шаха Афганістан вважався дружньою країною. Король-ліберал був змушений звернутися до Радянського Союзу, оскільки ні Америка, ні Європа не були зацікавлені інвестувати в цю високогірну країну. Королю потрібні були кошти й досвід, тому він волів ігнорувати той факт, що зв’язок із комуністичною супердержавою стає все тіснішим.

Тунель був стратегічно важливим під час спротиву талібам. У кінці дев’яностих герой моджахедів Массуд підірвав його при відчайдушній спробі зупинити наступ талібів на північ. Вони дійшли до цього місця, але не далі.

Зовсім темно або зовсім тьмяно. Машина ковзає, пробуксовує в снігу, застряє в глибоких коліях. Свище вітер, у завірюсі неможливо нічого розрізнити. Саїд думає, що тримається колії. Вони їдуть по снігу й темному льоду. Тільки Алі може гарантувати безпеку подорожі без ланцюгів. «Не може бути, щоб я загинув не діставшись його могили, — думає Мансур. — Алі покликав мене».

Трохи світлішає. Вони на в’їзді до тунелю Саланг. Ззовні висить попередження: «Увага. Небезпека отруєння. Якщо ви застрягли, вимкніть двигун і пробирайтеся до найближчого виходу». Мансур запитально дивиться на Акбара.

— Лише місяць тому через лавину п’ятдесят людей опинилися відрізаними від світу в цьому тунелі, — розповідає добре поінформований Акбар. — Було мінус двадцять, тому, щоб не замерзнути, водій залишив двигун увімкненим. Через кілька годин, коли вдалося відкидати сніг, десять чи двадцять людей уже спали через отруєння чадним газом і померли. Таке трапляється постійно, — розповідає Акбар поки вони просуваються в тунелі.

Машини зупиняються, черга зовсім нерухома.

— Я впевнений, що це мені лише здається, — каже Акбар, — але я відчуваю, що в мене починає боліти голова.

— Погоджуюся, — каже Мансур. — Може нам поспішити до найближчого виходу?

— Ні, будемо сподіватися, що колона скоро почне рухатися, — каже Саїд. — Уяви, що колона рушить, а ми залишили машину, значить ми будемо винні в заторі.

— Значить, ось воно як, коли помирають від отруєння чадним газом? — питає Мансур. Вони сидять з закритими вікнами. Саїд запалює цигарку. Мансур репетує.

— Ти здурів? — кричить Акбар і вириває цигарку йому з рота та забичковує її. — Хочеш отруїти нас ще більше?

Серед них наростає неприємна атмосфера паніки. Вони все ще стоять. Потім щось відбулося й машини попереду повільно рушили. Троє прочан набирають у тунелі швидкості й вибираються на білий світ з болем, що розколює голови. Біль випаровується від перших ковтків свіжого повітря. Усе ще нічого не видно. Навколо клубками білий із сірим туман, як вівсяна каша. Вони тримаються колії і тьмяних вогнів перед ними. Звернути було б неможливо. Їх об’єднує відчуття спільної долі. Кожен прочанин тримається однієї й тієї ж наїждженої, покритої льодом колії. Навіть Мансур припинив жувати печиво. Відчуття ніби їдеш у мареві, але це таке марево, де раптово може розверзтися урвище, вибухнути міна, насунутися лавина або вдарити інше лихо.

Нарешті туман зникає, а вони все ще їдуть по краю прірви. Те, що тепер вони можуть усе бачити, робить ситуацію ще гіршою. Почався спуск. Машину заносить з боку на бік. Раптом вона починає сунутися боком по дорозі. Саїд утратив керування й лається. Акбар і Мансур намагаються міцніше триматися, ніби це якось змогло б допомогти, якщо їх знесе вниз. Знову запала напружена мовчанка. Машина суне боком, потім випрямляється, потім її носить з боку в бік. Вони проїжджають повз знак, від якого їм світ стає немилим: «Увага! Міни!» Одразу ж на обочині, навіть усередині зони заносу — там міни. Жоден сніг на світі не зможе захистити їх від протитанкових мін. «Це божевілля, — думає Мансур, — але мовчить». Він не хоче заробити репутацію боягуза. Та й однаково він — наймолодший. Мансур розглядає танки, що лежать розкидані навколо, притрушені снігом, як і автомобілі, що не зуміли здолати дороги. Він молиться. Алі не міг покликати його лиш для того, щоб він зірвався в прірву. Хоч інколи його поведінка ішла врозріз із ісламом, він поїхав, щоб очиститися, щоб розпрощатися з лихими думками й стати добрим мусульманином. Останній відрізок спуску він проводить ніби в трансі.

Після того, що тривало як вічність, вони потрапляють нарешті на безсніжні рівнини. Останні години подорожі до Мазарі-Шарифа здаються дитячою забавкою.

По дорозі в місто їх обганяє вантажівка з озброєними до зубів чоловіками. У відкритих кузовах сидять бородаті вояки з автоматами Калашнікова, що стирчать на всі боки. Вони підстрибують несучись по вибоїстій дорозі на швидкості шістдесят кілометрів на годину. Краєвид складають пустелі, степ, кам’янисті схили. Зрідка вони минають невеликі зелені оази й села з глиняними хатами. На в’їзді в місто їх зупиняє дорожній патруль. Непривітні чоловіки махають їм рукою через бар’єр з линви, що напнута між двома ракетними гільзами.

Змучені й затерплі, вони в’їжджають у місто. Неймовірно, але їм вдалося доїхати за дванадцять годин.

— Тобто, це абсолютно нормальна подорож через тунель Саланг, — підсумовує Мансур. — Як же тоді тим, хто добирається по кілька днів? О-го, ми добралися. Алі, я приїхав.

Вояки зі зброєю напоготові стоять на дахах будинків. На Новий рік передбачаються заворушення, а миротворчих сил тут немає, лише два-три ворожі одне одному польові командири. Солдати на дахах стоять на службі у губернатора, який є газаром. Вояки на пікапах є людьми таджика Атти Мухамеда. Особлива уніформа відзначає людей узбека Абдул Рашида Достума. Уся зброя націлена на землю, де навколо ходять тисячі прочан або сидять групами й балакають: біля мечеті, у парку й на тротуарах.

Блакитна мечеть постає, як одкровення, сяючи в темноті. Це найкраща споруда, яку Мансур коли-небудь бачив. Підсвітка є подарунком американського посольства з нагоди приїзду посла в місто на честь Нового року. Парк навколо мечеті, що аж кишить прочанами, підсвічується червоними ліхтарями.

Ось тут Мансур проситиме прощення гріхів. Тут він очиститься. Він майже вмліває від одного лише погляду на величезну мечеть. Він відчуває голод. Кока-кола й бананово-ківі печиво є заслабким харчем для подорожнього.

Ресторани повні прочан. Мансур, Саїд і Акбар знаходять вільний край килима, щоб усістися в темному ресторані на вулиці кебабів. Усюди проникають запахи смаженої баранини, що подається з хлібом і цілими цибулинами.

Мансур надкушує цибулину й п’яніє. Йому хочеться кричати від радості. Але він сидить тихо й напихається їжею, як і всі навколо. Він не малий хлопчик, тому намагається тримати такий самий міну вираз обличчя, як і Акбар або Саїд: крутий, відсторонений, усезнаючий.

Наступного ранку Мансур прокидається від заклику мулли до молитви. «Аллах акбар» — «Бог усемогутній» відлунює так, ніби хтось навів потужного гучномовця прямо йому у вухо. Він дивиться у вікно якраз на синю мечеть, що виблискує на ранковому сонці. Сотні білих голубок літають над святинею. Вони живуть у двох голуб’ятнях біля могили й вважається, що якщо сіра голубка приєднається до зграї, через сорок днів її колір зміниться. Кожна сьома голубка — це свята душа. Разом із Акбаром і Саїдом Мансур проштовхується через огороджену площу. Опів на восьму. За допомогою Акбарового посвідчення преси вони пробираються ближче до сцени. Багато хто ночував тут, щоб опинитися якомога ближче до того місця, де Хамід Карзай, новий афганський лідер, підніматиме стяг Алі. Жінки сидять з одного боку, деякі в паранджах, деякі лише в білих чадрах. Чоловіки сидять з протилежного. Жінки сидять тихо на землі, а серед чоловіків тиснява й штовханина. Дерева по периметру чорні від людей. Усюди ходить поліція, ляскаючи батогами, але все більше й більше людей проникає на огороджену площу. Щоб уникнути ударів батога, вони стрибають через паркан. Дуже багато сил безпеки, оскільки очікуються всі міністри уряду.

Увіходять представники влади, першим іде Хамід Карзай. На ньому його характерний синьо-зелений смугастий шовковий халат. Він одягається так, щоб представляти всіх афганців: на голові бараняча шапка, як носять на півдні в Кандагарі, халат, як на півночі, і сорочка, як у західних районах на кордоні з Іраном.

Мансур витягає шию й прагне стати ще ближче. Він ще ніколи не бачив Карзая. Пуштун Карзай із Кандагара деякий час сам підтримував талібів, але пізніше, користуючись своїм становищем лідера клану Попалзай, дістав підтримку, щоб очолити боротьбу проти Талібану. Коли американці почали бомбардування, він поїхав на мотоциклі по всіх талібських теренах, щоб переконати місцеву олігархію, що Талібану кінець. Це було майже рівнозначно самовбивству. Кажуть, що їх переконала не стільки його аргументація, скільки відвага. Пізніше він ледве не загинув під дружнім вогнем американців. Після конференції ООН в Бонні, що була скликана для вироблення майбутнього курсу Афганістану, його вибрали новим лідером країни.

— Вони збиралися зруйнувати нашу культуру. Вони хотіли знищити наші традиції. Вони хотіли позбавити нас ісламу, — кричить Карзай до натовпу. — Таліби хотіли заплямувати іслам, опустити нас усіх у багно, боротися зі всім світом. Але ми знаємо, які цінності боронить іслам. Іслам — це мир. Новий рік, який розпочинається сьогодні, 1381 рік, є роком оновлення. Це буде рік, коли жити в Афганістані стане безпечно й надійно. Ми будемо охороняти мир та розвивати наше суспільство. Сьогодні ми приймаємо допомогу зі всього світу, а одного дня, одного дня, ми станемо країною, що допомагає світові!

На останній вигук Карзая багато людей радісно відгукуються.

— Ми? — упівголоса перепитує Мансур. — Допомагати світові?

Це для нього звучить абсурдно. Усе життя він прожив під час війни. Афганістан — це країна, що отримує все від інших, починаючи від продуктів і закінчуючи зброєю.

Відразу після Карзая слово бере екс-президент Бурхануддін Раббані. Чоловік великого масштабу, але без влади. Теолог і професор Каїрського університету, що сформував партію Джаміат Ісламі, до якої ввійшла частина моджахедів. Він переконав військового стратега Ахмеда Шаха Массуда приєднатися до нього. Массуд став великим героєм війни проти Радянського Союзу, громадянської війни та спротиву талібам. Він був харизматичним лідером, глибоко релігійним, але при тому — прозахідним. Массуд знав французьку мову і хотів модернізувати країну. Його знищили за два дні до 11 вересня двоє туніських терористів-самогубців і він одразу став легендою. Тунісці мали бельгійські паспорти й назвалися йому журналістами. «Командире, що ви зробите з Осамою бін Ладеном, коли підкорите весь Афганістан?» — було останнє запитання, яке він нібито почув. Він ще встиг усміхнутися перед тим, як терористи активували бомбу закладену у фотоапарат. Тепер навіть деякі пуштуни вивішують фотографію цього панширського лева Массуда.

Раббані присвячує свою промову Карзаєві, адже золотим часом промовця була священна війна проти Радянського Союзу.

— Ми вигнали комуністів з нашої країни, ми можемо вигнати будь-якого загарбника з нашого священного Афганістану, — проголошує він.

Російські війська залишили країну в 1989 році. Через кілька місяців впала Берлінська стіна, подія, до якої, на думку Раббані, вони мають прямий стосунок на додаток до розвалу Радянського Союзу.

— Якщо б не джихад, увесь світ усе ще б був у лапах комуністів. Берлінська стіна впала через ті рани, яких ми нанесли Радянському Союзу і натхнення, яке ми вселили у поневолених людей. Ми розбили Радянський Союз на п’ятнадцять частин. Ми звільнили людей від комунізму. Джихад спричинився до більшої свободи у світі. Ми врятували світ, тому що тут, в Афганістані, комунізм знайшов собі могилу!

Мансур управляється з камерою. Він пропхався аж до сцени, щоб сфотографувати обох промовців. Особливо він зацікавлений Карзаєм. Він знімає й знімає невисокого, худорлявого чоловіка. Оце буде що показати батькові.

Один за одним зі сцени промовляють, моляться, і знову промовляють чоловіки. Мулла дякує Аллаху, міністр освіти змальовує Афганістан, як місце, де зброя поступиться місцем Інтернету.

— Міняйте зброю на комп’ютери, — кричить він і додає, що Афганістан повинен відмовитися від дискримінації між різними етнічними групами. — Подивіться на Америку. Там усі живуть в одній країні, усі вони американці. Вони співіснують без жодних проблем.

Під час промов свистять батоги. Але нічого не допомагає. Усе більше й більше людей протискається через бар’єри на святу площу. Слухачі кричать і репетують, так що майже неможливо чути промови. Усе виглядає, як якесь дійство, а не релігійна церемонія. Озброєні солдати залюднили сходи й дахи навколо мечеті. Добрий десяток солдатів американських сил спеціального призначення, з автоматами і в сонцезахисних окулярах розташувалися на пласкому даху мечеті, щоб охороняти блідо-рожевого американського посла. Ще інші стоять по боках від нього. Для багатьох афганців є святотатством те, що невірні розгулюють по даху мечеті. Жоден немусульманин не може зайти в мечеть. Охоронці слідкують, щоб невіруючі не проходили. Але тут їх небагато. Західні туристи не зовсім зацікавлені подорожувати до Афганістану в першу весну після повалення Талібану. Може один-два працівники міжнародних місій загубились у натовпі, що святкує Новий рік.

Обидва місцеві ворогуючі польові командири Атта Мухамед і генерал Абдул Рашид Достум дістали місце на сцені. Таджик Атта Мухамед керує містом, узбек Достум уважає, що керувати повинен він. Два непримиренні вороги стоять поруч і слухають промови: Атта Мухамед демонструючи бороду, як у таліба, Достум із видом колишнього боксера. Вони неохоче співпрацювали під час минулих вилазок проти талібів. Тепер між ними знову почалася холодна конфронтація. Достум серед членів нового уряду має найганебнішу славу, його взяли туди лише з метою запобігти саботажу. За чоловіком, що, склавши руки на своєму огрядному тілі, мружиться зараз на сонці, тягнуться найжорстокіші історії, як ні в кого іншого в Афганістані. Як покарання за провину, він міг прив’язати солдата до одного зі своїх танків і волочити, поки від тіла не залишалось лише шмаття. Одного разу тисячі солдатів Талібану були вивезені в пустелю й залишені там у контейнерах. Коли через кілька днів контейнери відкрили, в’язні були мертві, а їхня шкіра згоріла від спеки на попіл. Достум також має погану славу, як майстер обману. Він служив одночасно багатьом володарям і всіх їх по черзі обманював. Коли напав Радянський Союз, він воював на боці росіян. Казали, що він атеїст і багато п’є. Зараз він напускає праведного вигляду, хвалить Аллаха й пропагує пацифізм.

— У 1381 році ніхто не має права розповсюджувати зброю, що вестиме до сутичок і нових конфліктів. Це рік збору зброї, а не роздачі.

Мансур сміється. Відомо, що Достум практично неграмотний. Він заїкається по ходу написаного, читаючи ніби дошкільня. Деколи він повністю зупиняється, але надолужує ще гучнішим риком.

Останній мулла закликає до війни проти тероризму. У сьогоднішньому Афганістані кожен веде війну з якоюсь улюбленою ненавистю, яка залежить від того, хто бере слово.

— Лише священна книга ісламу чітко виступає проти тероризму. Терористи повернулися лицем до Афганістану й наш обов’язок боротися з ним. Жодна інша священна книжка не говорить цією мовою. Бог сказав Магометові: «Не молись у мечеті, збудованій терористами». Справжні мусульмани не є терористами, тому що іслам — це найтолерантніша релігія. У той час, коли Гітлер убивав євреїв у Європі, мусульманські країни були для них безпечними. Терористи — це несправжні мусульмани!

Після кількох годин промов нарешті мають підняти прапор. Зелений стяг Алі, або джанда, який не піднімали вже п’ять років. Флагшток лежить на землі верхнім кінцем направлений на мечеть. Під бій барабанів і захват натовпу Карзай піднімає флагшток і релігійне знамено їде догори. Прапор майорітиме сорок днів. Звучать постріли і бар’єри розсуваються. Десятки тисяч людей, що чекали поза огорожею, ринули всередину до мечеті й до прапора.

Мансур уже втомився від натовпу й від святкувань. Він хоче пройтися по крамницях. Алі доведеться зачекати. Він довго про це думав. Кожен член сім’ї дістане подарунок. Якщо кожен відчує смак його подорожі, батько буде прихильнішим до нього в майбутньому.

Він купує килимки для моління, хустки й чотки. Далі він купує цукрові кристали — великі кристали, від яких можна відкушувати шматочки й кидати в чай. Він знає, що баба Бібі Гуль забуде йому всі гріхи, які в нього є або будуть, якщо він приїде додому з великими кавалками цукрових кристалів, що продаються тільки в Мазарі-Шарифі. На додаток він купує щось із одягу та прикраси для тіток і сонцезахисні окуляри для дядьків і братів. Він ніколи не бачив у продажу в Кабулі сонцезахисних окулярів. Затоварений усім цим, запакованим у великі рожеві пластикові пакети з рекламою «Задоволення — спеціальні легкі цигарки», він повертається на могилу халіфа Алі. Новорічні подарунки треба освятити.

Він заносить їх у справжню крипту і підходить до мулл, що сидять під позолоченою стіною всередині склепу. Він розкладає подарунки перед одним із них, який читає з Корану і дмухає на подарунки. Коли молитви промовлені, Мансур складає подарунки назад у пакети й поспіхом виходить.

Біля позолоченої стіни можна загадати бажання. У дусі патріотичних промов, схиливши голову до стіни, Мансур молиться, щоб одного дня він міг гордитися тим, що є афганцем. Що одного дня він зможе пишатися собою і своєю країною, а Афганістан стане країною, яку поважатиме весь світ. Навіть Хамід Карзай не сказав би краще.

Насичений побаченим і почутим, Мансур забув про молитву очищення й прощення, заради якої він приїхав у Мазар. Він забув про маленьку дівчинку-жебрачку, її маленьке тіло, світло-карі очі, вигоріле волосся.

Він виходить зі склепу й підходить до прапора Алі. Тут також є мулли, що приймають пакети від Мансура. Але вони не мають часу викладати речі з торбин. Черга з людей, що хочуть поблагословити килимки, чотки, продукти й хустки, величезна. Мулли просто беруть пакунки з рук Мансура, швидко прикладають їх до флагштока, нерозбірливо промовляють молитву й віддають усе назад. Мансур кидає їм кілька купюр. Молільні килимки й кавалки цукру освячені ще раз.

Тепер він із нетерпінням чекає на той момент, коли роздасть їх бабці, Султанові, тіткам і дядькам. Мансур прогулюється й усміхається. Він сам — радість у чистому вигляді. Подалі від книгарні, подалі від батькових лещат. Разом із Акбаром і Саїдом вони ідуть по тротуару поряд із мечеттю.

— Це найкращий день у моєму житті! Найкращий день, — вигукує він. Акбар і Саїд дивляться на нього з подивом. Їм навіть незручно, та вони раді його щастю.

— Я люблю Мазарі-Шариф, я люблю Алі, я люблю свободу! Я люблю вас! — Він кричить і радісно стрибає по вулиці. Це перший раз, що він поїхав один, перший день у його житті, коли він не бачив жодного члена своєї родини.

Вони вирішують подивитися змагання з бузкаші. Північні території знамениті тим, що тут проходять, найважчі, найжорсткіші, найшвидші ігри. Уже здалека вони бачать, що змагання почалися. Над рівниною, де дві сотні вершників змагаються за тушу обезголовленого теляти, здіймається курява. Коні іржуть, б’ють копитами, задкують і стрибають, а вершники з нагайками в зубах тим часом пробують схопити тушу з землі. Володіння тушею змінюється так швидко, що виглядає ніби її кидають від одного вершника до іншого. Метою гри є пересунути теля з одного краю поля в інший та помістити його в коло намальоване на землі. Деякі ігри такі запеклі, що від тварини залишаються лише шматочки.

Незнайомому з грою може здатися, ніби коні просто ганяються одне за одними по полю, а вершники лише балансують в сідлі. На них довгі вишиті халати, високі до колін чоботи з високими каблуками та шапки-бузкаші, з баранячої шкіри, що виглядають, як обрамлені хутром невеликі казанки.

— Карзай! — Кричить Мансур, побачивши афганського лідера на полі, — і Достум!

Вождь племені й польовий командир борються один проти одного за оволодіння телям. Щоб завоювати репутацію сильного лідера, необхідно взяти участь у змаганнях бузкаші й не просто безцільно гарцювати по колу, а безпосередньо перебувати у вирі подій. Та все має свою ціну. Інколи сильні чоловіки платять, щоб виграти.

Карзай їздить по краю поля й не може втримати вбивчого темпу інших вершників. Вождь південного клану насправді ніколи добре й не знав брутальних правил бузкаші. Ця боротьба популярна на рівнинах. Виграє, чи принаймі гравці бузкаші дозволяють виграти, великому сину рівнин генералу Достуму. Це може колись добре пригодитися. Достум сидить у сідлі, як начальник, і приймає оплески.

Інколи змагаються двома командами, інколи кожен б’ється за себе. Бушказі — це найдикіша гра на світі, що була занесена в Афганістан монголами, які спустошили країну за часів Чингізхана. У ній також замішані гроші. Впливові чоловіки платять мільйони афгані за кожен раунд гри. Чим більше грошей, тим брутальніша гра. Ця гра має також політичне значення. Місцевий правитель або сам є добрим бійцем бузкаші або тримає стайню з добрими кіньми й вершниками. Перемога є синонімом поваги. Постійно, починаючи з п’ятдесятих років, афганський уряд намагався формалізувати правила гри. Учасники кивали головами, хоча знали, що все одно дотримуватись правил буде неможливо. Навіть після радянського вторгнення турніри не припинялися. Багато гравців не з’являлося, оскільки їм треба було пробиратися через театр військових дій, щоб потрапити на гру. Комуністи, що прагнули позбутися більшості усталених традицій Афганістану, чіпати бої бузкаші не посміли. Навпаки вони намагалися здобути прихильність у місцевих через улаштування турнірів. Один за одним комуністичні диктатори з’являлися на трибунах, так само, як вони заміщали одне одного після кривавих переворотів. І все ж саме комуністи найбільше зруйнували основу змагань бузкаші. Коли почалася колективізація, мало хто міг собі дозволити тримати стайню з добре натренованими кіньми. Коней для гри випустили на всі чотири сторони або використовували для сільськогосподарських робіт. Коли не стало власників землі, не стало також бійцівських коней і вершників.

Таліби заборонили цю гру й визначили її, як антиісламську. Ця, що зараз проходить, є першою грою бузкаші з часу падіння Талібану.

Мансур знайшов місце якраз спереду. Інколи йому треба швидко відступати, щоб не бути збитим здибленими кіньми. Він багато фотографує: черево коня, що ніби нависає над ним, хмари куряви, збите теля, невисокого Карзая з відстані, переможного Достума. Після битви він робить знімок себе поряд із гравцем бузкаші.

Сонце сідає й посилає своє червоне проміння на вкриті курявою рівнини. Прочани також укриті курявою. Недалеко від арени вони знаходять кафе, усідаються на тонких килимках одне навпроти одного й мовчки їдять. Суп, рис, баранина, сира цибуля. Мансур накидається на їжу й робить ще одне замовлення. Вони поглядом вітаються з якимись чоловіками, що сидять колом біля них і займаються армрестлінгом. Коли подають чай, зав’язується бесіда.

— З Кабула? — запитують чоловіки.

Мансур киває.

— Прочани?

Чоловік вагається.

— Насправді подорожуємо з перепелами, — відповідає старий беззубий чоловік. — З Герата. Ми зробили велике коло: Кандагар, Кабул, тепер тут. Тут найкращі перепелині бої.

Він обережно виймає невеликий мішечок із кишені. З нього визирає пташка: скуйовджений маленький перепел.

— Він виграв усі бої, у яких ми брали участь цього року, — розповідає старий і хвалиться: — Ми виграли купу грошей. Тепер він коштує кілька тисяч доларів.

Він годує перепела зі своїх спрацьованих, кривих, ніби пазурі орла, пальців. Перепел настовбурчує пір’я, збадьорюється. Пташка така маленька, що поміщається на великій, грубій долоні чоловіка. Ці люди — чорноробочі, що взяли відпустку. Після п’яти років секретних перепелиних боїв за Талібану тепер вони можуть віддатися своїй пристрасті й спостерігати як дві пташки задзьобують одна одну до смерті. Або радше кричати від радості, коли їхній маленький перепел задзьобує іншого до смерті.

— Приходьте завтра вранці, рано, о сьомій. Ми тоді починаємо, — каже старий.

Коли вони виходять, він усовує їм великий шмат гашишу:

— Найкращий у світі. З Герата.

У готелі вони пробують гашиш і скручують один косяк за іншим. Потім вони сплять дванадцять годин, як убиті.

Здригнувшись, Мансур прокидається від заклику мулли на молитву. Уже дванадцята тридцять. У мечеті поруч почнеться молитва. П’ятнична молитва. Раптом він відчуває, що не може жити без п’ятничної молитви. Він мусить піти й мусить бути вчасно. Але він забув свій шальвар-каміз у Кабулі: сорочку й широкі шаровари. Не можна піти на молитву у своєму європейському вбранні. Він упадає у відчай. Де можна купити правильний одяг для молитви? Усі крамниці закриті. Він злоститься й лається.

— Аллаху однаково, у що ти одягнений, — бурчить спросоння Акбар, сподіваючись, що він відчепиться.

— Мені треба обмитися, а воду в готелі відключили, — ледь не плаче Мансур. Але поруч немає Лейли, щоб скинути на неї провину, а Акбар посилає його під три чорти, коли він починає стогнати. Але вода. Мусульманин не може молитися не обмивши лиця, рук і ніг. Мансур знову скиглить:

— Я не зможу туди потрапити.

— У мечеті є вода, — каже Акбар і знову заплющує очі.

Мансур вибігає з готелю у своєму брудному дорожньому одязі. Як він міг забути сорочку під час прощі? Або шапочку для моління? Він проклинає свою забудькуватість і біжить до синьої мечеті, щоб бути вчасно. На вході сидить жебрак із покаліченою ногою. Нерухома нога напухла, дивного кольору, інфікована простерта на дорозі. Мансур зриває з нього шапочку.

— Віддам пізніше, — кричить він і біжить, тримаючи сіро-білу шапочку. По краю на ній відбилася жовто-брунатна лінія від поту.

Мансур залишає взуття при вході і йде босим по мармурових плитах. Вони відполіровані до блиску тисячами босих ніг. Він умиває руки й ноги, натягає шапочку на голову й проходить у ряд чоловіків, що лежать ниць у напрямку Мекки. Він устиг. У десятках рядів, а в кожному ряду не менше сотні, на величезній площі сидять прочани, схиливши голови. Мансур сідає ззаду й приєднується до молитов. Через деякий час він уже всередині. Додалося кілька рядів, люди прибувають. Мансур єдиний у європейському вбранні, але він зосереджений. Чоло на землю, зад угору, п’ятнадцять разів. Він промовляє молитви, які знає й слухає п’ятничну молитву Раббані, повторення вчорашнього.

Люди також моляться поза огорожею, що оточує мечеть, де безнадійно хворі сидять і чекають зцілення. Їх оточили високими бар’єрами, щоб вони не могли інфікувати здорових. Бліді туберкульозники зі впалими щоками моляться, щоб Алі дав їм сил. Серед них є також розумово відсталі. Хлопець підліток енергійно плеще долонями, а старший брат пробує його втихомирити. Але більшість з них тупо дивиться через ґрати огорожі. Мансур ніколи в житті не бачив так багато безнадійно хворих людей. Від цієї групи віє хворобою і тліном. Лиш найслабші добилися честі сидіти тут і просити Алі про зцілення. Угорі під стінами склепу вони сидять скупчившись пліч-о-пліч: чим ближче до синьої мозаїки, тим ближче до оздоровлення.

«Через два тижні всі вони помруть», — думає Мансур. У поле його зору потрапляє чоловік із пронизливими темними очима й глибокими, червоними шрамами. Довгі худі руки покриті плямами та ранами, що були розчухані до крові. Такі самі ноги, що виглядають з-під довгої сорочки. Але він має прекрасні тонкі рожеві губи. Губи, як пелюстки весняного абрикосового цвіту.

Мансур здригається й відвертається. Його погляд натрапляє на наступний об’єкт. Там сидять хворі жінки та діти. Вицвілі сині паранджі заколисують дітей. Мати задрімала, а її монголоподібне дитя пробує щось казати. Та це виглядає, як розмова зі статуєю під синім покривалом. Можливо мати ішла пішки кілька днів, боса, щоб вчасно добратися до мечеті й могили Алі. Може вона несла дитину на руках — щоб зцілити її. Жоден лікар не може допомогти, а може, Алі допоможе.

Інша дитина ритмічно б’є себе руками по голові. Одні жінки сидять в апатії, інші сплять. Є каліки, є сліпі. І більшість із них прийшли з дітьми. Вони сподіваються на чудо Алі.

Мансурові стає погано. Охоплений сильними відчуттями, він вирішує оновитися. Він стане гарною людиною та набожним мусульманином. Він поважатиме годину молитви, робитиме намаз, поститиметься, ходитиме до мечеті й не заглядатиметься на дівчат, поки не одружиться. Він відпустить бороду й поїде в Мекку.

Сокровенні моління закінчилися, а Мансур встиг дати свої обіцянки. Починається дощ. Світить сонце й іде дощ. Священна споруда та відполіровані плити сяють. Краплини дощу блищать. Дощ припускає сильніше. Мансур біжить, відшукує черевики і жебрака-власника молільної шапочки. Він кидає йому кілька купюр і перебігає через площу під прохолодним дощем.

— Я благословенний, — кричить він. — Я дістав прощення! Я очистився!

Вода сказала грішнику: «Прийди до мене».

А грішник відказав: «Занадто соромно мені прийти».

Вода ж йому відповіла: «Хіба твій сором змиється без мене?»

Запах куряви

Розпарені тіла випаровують вологу. Руки рухаються швидким, ритмічним темпом. Сонячне проміння проникає через дві дірки в стелі й поливає мальовничим світлом сідниці, груди й стегна. Спочатку тіла в приміщенні через густу пару видно неясно, поки око не призвичаїться до магічного освітлення. Обличчя видають сконцентрованість. Це не задоволення, а важка робота.

У двох великих залах жінки шкребуть себе, одна одну та дітей. Одні по-рубенсівськи огрядні, інші — худі, як драбини з ребрами, що проступають крізь шкіру. Великими саморобними рукавицями з клоччя вони труть одна одній спини, плечі, ноги. Грубу шкіру на підошвах труть пемзою. Мами шкребуть своїх дочок на виданні й одночасно пильно вивчають їхні тіла. Не так довго треба чекати, поки молоді дівчата з грудьми, як у пташенят, стануть мамами з дітьми біля цицьки. Дівчата-підлітки мають широкі розтяжки від пологів, до яких їхні тіла ще не були готові. На животах майже всіх жінок шкіра потріскана через те, що вони народжували занадто рано й занадто часто.

Діти кричать і верещать зі страху або радощів. Ті, з кого змивають намилену піну, граються тазами. Інші верещать від болю й б’ються, немов риба в сітях. Нікому з них не прикривають ганчіркою очі від мила. Мами труть їх клоччяними рукавицями, поки брудні, темно-брунатні тіла не стають рожевими. Миття й купання — це битва, яку діти приречені програти в чіпких руках своїх матерів.

Лейла стирає з тіла бруд та стару шкіру. Чорні шматки здираються або в рукавицю з клоччя, або прямо на підлогу. Пройшло кілька тижнів з того часу, коли вона добре вимилася й уже багато місяців — коли вона ходила в лазню. Дома не так часто є вода, і Лейла не бачить потреби часто митися. Однаково відразу стаєш брудною.

Але сьогодні вона пішла в лазню за компанію з мамою та кузинами. Як незаміжні жінки, вона й кузини особливо сором’язливі, тому не зняли з себе трусів і бюстгальтерів. Клоччяна рукавиця не чіпає цих місць. Але руки, стегна, ноги, плечі та шия зазнають на собі доброї роботи. Краплини поту й води змішуються на їхніх обличчях, а вони труть, шкребуть, драють: чим ретельніше — тим чистіше.

Лейлина мама Бібі Гуль, якій уже майже сімдесят, сидить у басейні на рівні підлоги. Її довге сиве волосся, яке зазвичай сховане під світло-синьою шаллю, розсипалося їй по спині. Вона розплітає його лише в лазні. Воно таке довге, що вільно плаває в басейні навколо неї. Вона сидить упавши в транс, заплющивши очі й насолоджуючись жаром. Зрідка вона робить кілька лінивих зусиль, щоб митися. Замочує полотнину для лиця в посудину з водою, що Лейла виставила біля неї. Але вона швидко здається. Не може сягнути навколо свого живота, її рукам важко підніматися. Груди важко звисають на її великий живіт. Вона й далі сидить у трансі, абсолютно непорушно, як велика сіра статуя.

Лейла вряди-годи поглядає на матір, щоб упевнитися, що з нею все добре, а тим часом розмовляє зі своїми кузинами. Їй дев’ятнадцять і тіло в неї, як у дівчинки, середнє між дитячим і жіночим. Уся родина Ханів має радше повнувату статуру, якщо судити за афганськими стандартами. Жири та олія, якими вони щедро здобрюють свою їжу, добре позначаються на їхніх тілах. Сильно засмажені млинці, шматки картоплі, що скапують жиром, баранина в здобреній підливці. Лейлина шкіра бліда та ідеальна, м’яка, як задок у немовляти. Колір обличчя змінюється від білого до жовтуватого, до блідо-сірого. Життя, що вона веде, відображається на її дитячій шкірі, що ніколи не бачить сонця, і руках — грубих і спрацьованих, як у старої жінки. Певний час Лейла відчувала запаморочення й слабкість. Коли вона пішла до лікаря, він сказав, що їй потрібно більше сонця та вітаміну D.

Парадоксально, але Кабул є одним із найсонячніших міст на світі. Тут, на висоті 1 800 метрів над рівнем моря, сонце світить практично кожного дня. Від сонця робляться тріщини в землі, висихають колись вогкі сади, згоряє шкіра в дітей. Але Лейла ніколи його не бачить. Воно ніколи не доходить до квартири на другому поверсі в Мікрорайоні й не проникає через паранджу. Жоден цілющий промінчик не проникає через сіточку. Тільки коли вона навідується до своєї сестри Маріам, у якої є двір навколо її сільського дому, вона дає сонцю погріти своє тіло. Але така оказія трапляється дуже рідко.

Лейла встає першою й лягає останньою. Трісками вона розпалює піч у спільній кімнаті, а сплячі тіла інших членів родини в цей час ще хроплять. Далі вона розпалює дров’яну плиту у ванній кімнаті й нагріває води для їжі, умивання й прання. Поки темно, вона наповнює водою пляшки, баняки та інші ємкості. У цей час доби ніколи немає електрики, тому Лейла звикла ходити в темряві навпомацки. Деколи вона має невелику лампу. Потім вона заварює чай. Він має бути готовий до шостої тридцять, коли встають чоловіки дому. Інакше в неї будуть проблеми. Поки є вода в крані, вона продовжує поповнювати ємкості. Ніколи не знаєш, коли припинять подавати воду. Інколи вода зникає через годину, інколи через дві.

Екбал верещить щоранку, як недорізане порося. Крики діють кожному на нерви. Він лежить на матраці витягнувшись або склавшись удвоє й не хоче вставати. Цей чотирнадцятирічний хлопець щодня придумує нову слабкість, щоб уникнути дванадцятигодинного сидіння в крамниці. Але помилування немає. Щодня йому доводиться врешті підніматися, а назавтра ця вистава повторюється.

— Суко! Ледащо! Мої шкарпетки з дірками, — кричить він і кидає ними в Лейлу. Він виміщає свою злість на будь-кому, хто підвернеться під руку, а насправді він просто хотів би ходити до школи.

— Лейло! Вода холодна! Тепла вода закінчилася! Де мій одяг? Де шкарпетки? Дай чаю! Де сніданок? Почисть мої черевики! Чому ти встала так пізно?

Хряпають двері. Тремтять стіни. Кімнати, коридор і ванна кімната, як поле битви. Султанові сини репетують, сваряться, кричать. Переважно Султан сидить окремо з Сонею і п’є чай та снідає. Соня впадає біля нього, Лейла робить усе інше: наливає води в умивальник, готує одяг, наливає чаю, смажить яйця, бігає за хлібом, чистить взуття. П’ять домашніх чоловіків вибираються до праці.

З великою неохотою вона допомагає трьом племінникам Мансуру, Екбалу та Аймалу забратися геть з дому. Ніхто не подякує, ніхто не допоможе. «Неосвічені діти», — шипить під ніс Лейла, коли ці три хлопці, які лиш на пару років молодші від неї, дають їй розпорядження в домі.

— У нас нема молока? Я казав тобі купити! — Шпигає її Мансур. І додає: — Паразитка.

Якщо вона огризається, він завжди має на це жорстку відповідь:

— Заткнись, стара кочерга. Це не твій дім, а мій, — каже він люто.

Лейла також не відчуває, що це її дім. Це дім Султана і його синів та його другої дружини. Вона, Бульбула, Бібі Гуль і Юнус почуваються небажаними в домі. Але переїхати не є альтернативою. Уважається скандалом розділяти родину. Крім того, вони — добрі слуги. Лейла, у будь-якому випадку.

Деколи їй шкода, що її не віддали при народженні, як це було зі старшим братом. Вона уявляє собі: «З раннього віку я б ходила на комп’ютерні й англійські курси і зараз навчалася б в університеті. Я мала б гарний одяг і мені не треба було б наймитувати». Лейла любить маму, але вона відчуває, що нікому немає до неї ніякого діла. Вона завжди була останньою в ієрархії, там і залишається — Бібі Гуль більше не мала дітей.

Після ранкового хаосу, коли Султан із синами пішли, Лейла може трохи розслабитися, випити чаю та поснідати. Потім вона вперше підмітає підлогу. З невеликим віником вона проходить кімнату за кімнатою, схилившись і підмітаючи, підмітаючи, підмітаючи. Більша частина пилюки здіймається в повітря, танцює навколо й осідає позаду неї. Запах куряви ніколи не покидає квартири. Їй ніколи не вдавалося справитися з пилом. Він притрушує її рухи, її тіло, її думки. Але вона потроху змітає в купку крихти хліба, папірці та інше сміття. Кілька разів щодня вона мете кімнати. Усі події тут відбуваються на підлозі й вона швидко забруднюється.

Саме від цього бруду вона намагається зараз відшкребти своє тіло. Шкіра скручується невеликими жирними кульками. Це пилюка, що прилипла до її життя.

«Якби я тільки мала хату, що потребує одного замітання на день, яка б залишалася чистою весь день, якби приходилося замітати лише вранці», — зітхає Лейла при своїх кузинах. Вони погоджуються. Наймолодші дівчата в сім’ях, вони мають таке саме життя, як і вона.

Лейла принесла з собою свою білизну, яку вона хотіла випрати в лазні. Зазвичай вона пере в пітьмі на табуреті у ванній кімнаті біля невеликого віконця в стіні, що пропускає трохи світла. Вона використовує кілька балій. Одну з милом, другу без мила. Одну для білого, другу для кольорового. Вона пере простирадла, коци, рушники й одяг членів родини. Вона все це тре, викручує, потім вивішує сушитися. Сушити важко, особливо взимку. Поряд із багатоквартирним будинком натягнуті мотузки, але речі часто крадуть, тому вона не хоче розвішувати їх там. Хіба що хтось із дітей наглядатиме, поки вони сушаться. В інших випадках речі сушаться щільно розвішаними на балконі. Балкон має всього пару квадратних метрів і весь заставлений продуктами та непотребом: мішок картоплі, кошик цибулі, ще один — часнику, великий мішок рису, картонні коробки, старе взуття, дещо з одягу та інші речі, які ніхто не сміє викинути, бо, може, вони ще колись знадобляться.

Удома Лейла носить старі, рвані светри, поплямовані блузки й спідниці, що волочаться по підлозі. Спідниці збирають пилюку, яку вона не може зібрати. Вона носить геть стерті пластмасові капці й на голові шарф. Блиск іде лише від великих сережок золотого кольору та гладеньких браслетів.

— Лейло!

Її кличе слабкий змучений голос, що доноситься через дитячий вереск. Йому якраз удається заглушити сплески води, що виникають від виливання жінками відер води одна на одну.

— Лейло-о-о!

Бібі Гуль вийшла із заціпеніння. Вона сидить тримаючи полотнину й безпорадно дивиться на Лейлу. Лейла бере клоччяну рукавицю, мило, шампунь і підсуває таз ближче до великої голої матері.

— Лягай на спину, — каже вона. Бібі Гуль маневрує своїм тілом на підлозі. Лейла тре й мне хитляве тіло. Бібі Гуль сміється. Їй також ситуація видається комічною. Невеличка спритна донька й велика, стара мама. Різниця у віці близько п’ятдесяти років. За ними засміялися й інші. Несподівано всі навколо сміються.

— Ти така жирна, мамусю, ти колись від цього помреш, — дражнить її Лейла, миючи в тих місцях, куди сама вона не може дотягнутись. Тоді з допомогою двох кузин вона перевертає її на живіт, і кожна з них шкребе величезні частини тіла Бібі Гуль. Далі їй миють довге, м’яке волосся. Наливають на голову рожевого китайського шампуню. Лейла обережно, ніби боячись, що все, що залишилось від волосся зникне, розтирає шампунь. Пляшечка з шампунем майже порожня. Це залишки з часів Талібану. Пані на пляшечці густо покреслена товстим фломастером. Коли релігійна поліція калічила Султанові книги, вони також узялися й за упаковку. Жіночі обличчя на пляшечках із шампунем або дитячі обличчя на шматках мила були замальовані. Не можна зображувати живих істот.

Вода стає холоднішою. Діти, яких не закінчили мити, верещать ще голосніше. Скоро в лазні, яка спочатку парувала, залишається лише холодна вода. Жінки виходять. Після них залишається бруд. По кутах розкидані яєчна шкаралупа й гнилі яблука. Гидотні розводи залишаються на підлозі. У тих самих пластикових сандалях, що в лазні, жінки ходять також по сільських дорогах, вуличних туалетах і подвір’ях.

Бібі Гуль бреде слідом за Лейлою та кузинами. Далі вони одягаються. Ніхто не взяв зміну одягу. Одягають те саме, у чому прийшли. На чисті голови натягують паранджі, з їхніми власними запахами. Під них проникає дуже мало повітря, тому вони мають специфічний запах. Від Бібі Гуль несе невизначеним ароматом, яким вона постійно оточена, старечим подихом змішаним із солодким квітковим запахом і чимось кислим. Лейла пахне потом молодої людини та випарами кухні. Насправді всі жіночі паранджі родини Ханів тхнуть випарами кухні, тому що вони висять на цвяхах біля кухні. Жінки під паранджами й одягом зараз бездоганно чисті, але ніжне мило та рожевий шампунь відчайдушно програють у нерівному бою. Скоро знову відновлюється власний запах жінок. Паранджа насилає його на них. Це запах старої рабині або молодої рабині.

Бібі Гуль простує попереду. На якийсь момент троє молодих дівчат відстають. Вони йдуть поруч і сміються. На безлюдній вулиці можна відкинути паранджу через голову. Поблизу лише малі хлопці й пси. Прохолодний вітер приємно обвіває шкіру, усе ще розпарену після лазні. Але повітря не є свіжим. Бічні вулиці та проїзди в Кабулі смердять відходами й нечистотами. Брудна канава йде вздовж вулиці поряд із глиняними хатинками. Але дівчата не звертають увагу на сморід із канави або на куряву, що осідає на їхню шкіру та забиває пори. Їхні обличчя лоскоче сонце й вони сміються. Раптом озирається чоловік на велосипеді.

— Дівчата, прикрийтеся. Я згораю, — кричить він, проїжджаючи повз них. Вони переглядаються й сміються з його чудернацького виразу обличчя. Але коли він знову оглядається, вони покривають себе.

— Коли повернеться король, я більше ніколи не одягатиму паранджу, — раптом серйозно каже Лейла. — Тоді в нас буде мирна країна.

— Ясно, що він ніколи не повернеться, — заперечує кузина.

— Кажуть, що він повернеться цього року навесні, — наполягає Лейла.

Але до того часу все ж безпечніше ходити в паранджі. Тим більше, що три дівчини самотні.

Лейла ніколи нікуди не йде наодинці. Негарно молодій дівчині розгулювати без компанії. Хто знає, куди вона може піти? Може, на зустріч із чоловіком, щоб учинити гріх. Лейла сама не йде навіть у крамничку за овочами, що знаходиться в кількох хвилинах ходу від їхньої квартири. Зазвичай, вона бере з собою сусідського хлопчика або просить його побігти з дорученням. Наодинці є незнайомою концепцією для Лейли. Ніколи, жодного разу в житті, ніде, ні на один момент вона не була одна. Вона ніколи не була сама в квартирі, ніколи нікуди не йшла сама, ніколи ніде не залишалась сама, ніколи не спала сама. Кожної ночі вона спить на матраці біля матері. Вона просто не знає, як це, бути одною, тому їй цього не бракує. Єдине, чого вона бажає, це трохи більше спокою й не так багато роботи.

Коли вона заходить у помешкання, там царює хаос. Скрізь коробки, торби й валізи.

— Шаріфа повернулася! Шаріфа! — видає Бульбула, рада, що Лейла візьме на себе роль господині. Наймолодша дитина Султана і Шаріфи Шабнам бігає навколо, як веселе лоша. Вона обнімає Лейлу, яка своєю чергою обнімає Шаріфу. У центрі всього цього стоїть усміхаючись із дитиною на руках друга Султанова дружина Соня. Неочікувано Султан перевіз назад із Пакистану Шаріфу і Шабнам.

— На літо, — каже Султан.

— Назавжди, — шепче Шаріфа.

Султан пішов у книгарню. Залишаються тільки жінки. Вони всідаються в коло на підлозі. Шаріфа роздає подарунки. Сукенку для Лейли, шарф для Соні, сумку для Бульбули, светр на ґудзиках для Бібі Гуль, а всім іншим членам родини — одяг і пластикову біжутерію. Для синів вона має кілька комплектів одягу, куплених на пакистанських базарах. Таке не дістанеш у Кабулі. Для себе вона має єдину дорогоцінну річ.

— Ніякого повернення назад, — каже вона. — Ненавиджу Пакистан.

Але вона добре знає, що все в Султанових руках. Якщо він захоче, щоб вона повернулась, їй доведеться їхати.

Обидві Султанові дружини сидять і теревенять, як давні приятельки. Вони мацають матеріал, примірюють блузки й прикраси. Соня погладжує речі, що дістались їй і доньці. Султан рідко коли приносить подарунки молодій дружині, тому повернення Шаріфи стало приємним утручанням в її монотонне існування. Вона одягає Латіфу в рожеву тюлеву сукеночку, яка перетворює її на ляльку.

Вони обмінюються новинами. Жінки не бачилися одна з одною більше року. Телефону у квартирі немає, так що вони не могли й поспілкуватися. Найбільшою подією в Кабулі стало весілля Шакіли, про яке вони розповідають із найдрібнішими деталями. Які подарунки вона отримала, які сукні на них були, які діти від попереднього шлюбу, інші заручини, весілля і смерті.

Шаріфа переповідає новини свого біженського життя. Хто повернувся додому, хто залишився.

— Саліка заручилася, — каже вона. — Так вийшло, хоча родина була проти. У хлопця нічого нема, він також ледачий і нездара, — розповідає далі.

Кожен погоджується. Усі вони пам’ятають Саліку, завжди одягнену, як на видання. Але їм її шкода, бо вона має одружитися з побитим злиднями ледащом.

— Після того, як вони зустрілися в парку, її тримали замкненою цілий місяць, — продовжує Шаріфа. — Тоді одного дня прийшли хлопцеві мама й тітка просити її руки. Батьки погодилися. У них не було іншого вибору. Шкода вже була заподіяна. А які були заручини! Просто скандал!

Жінки слухають витріщивши очі. Особливо Соня. Вона сприймає ці пригоди всім своїм єством. Шаріфині історії є для неї мильною оперою.

— Скандал, — повторює Шаріфа, щоб підкреслити цей факт.

Існує традиція, що, коли пара заручується, то за бенкет, сукню і прикраси платить сім’я нареченого. Коли вони планували вечірку, батько хлопця тицьнув кілька тисяч рупій у руку Салічиного батька. Той якраз повернувся з Європи, щоб вирішити сімейну трагедію. Коли він побачив гроші, то просто кинув їх на землю. «Ви думаєте, можна організувати банкет з курячого комбікорму?» — закричав він. Шаріфа сиділа на сходах і все чула, так що це абсолютна правда. «Ні, забирайте свої гроші, а ми за все заплатимо», — сказав він.

Батько Саліки теж не купався в грошах. Він чекав, що йому нададуть політичний притулок у Бельгії і він зможе перевезти сім’ю. У Голландії йому вже відмовили і він жив на гроші, що йому видавав бельгійський уряд. Але заручини — це дуже важлива символічна церемонія. Їх практично неможливо розірвати. Заручини є також сигналом для зовнішнього світу, що родина справилася з ситуацією. Які декорації? Скільки це коштувало? Яка їжа? Скільки коштувало? Якого типу сукня? Скільки коштувала? Оркестр і за скільки? Заручини повинні продемонструвати наскільки сім’я хлопця цінує нового члена родини. Якщо частування бідне, це означає, що вони не цінують наречену, а також усю родину. Те, що її батькові прийшлося залазити в борги заради заручин, що ніхто, крім Саліки та її коханого, не радів, було нічим порівняно із соромом за бідну вечірку.

— Вона вже шкодує, — каже Шаріфа. — Адже в нього нема грошей. Дуже швидко вона зрозуміла, що він задарма нікому не потрібен. Але тепер пізно. Якщо Саліка розірве заручини, її ніхто більше взагалі не візьме. Вона ходить і всюди дзвенить шістьома браслетами, що він їй подарував. Каже, що вони — золоті. Але я знаю, і вона знає, що вони лише золотого кольору. У неї навіть не було нової сукні для святкування Нового року. Ви коли-небудь бачили дівчину, що не дістала б на Новий рік нової сукні від нареченого? Він тепер цілими днями в них удома. Її мама не знає, що вони роблять. Жахливо, жахливо, який сором. Я їй казала про це, — наголошує вона перед тим, як інші три співрозмовниці встигають засипати її питаннями.

Про того, і про того, і про того. Вони все ще мають багато родичів у Пакистані. Тітки, дядьки, кузини, які вважають, що ситуація ще не настільки покращилася, щоб повертатися. Або їм нема куди повертатися: розбомблена хата, замінована земля, спалена крамниця. Але всі вони сумують за своїми домівками. Так само, як Шаріфа. Уже майже рік, як вона не бачила своїх синів.

Лейла виходить у кухню готувати вечерю. Вона рада, що Шаріфа повернулася, тут нічого не скажеш, але боїться, що знову почнуться сварки: з синами, невістками і матір’ю. Лейла добре пам’ятає, як Шаріфа сказала їм збирати речі й забиратися геть.

«Збирай своїх дочок і просто щезни», — бувало говорила вона своїй свекрусі Бібі Гуль. «Тут нема місця. Нам самим тісно», — репетувала вона, коли Султана не було вдома. Це було тоді, коли Шаріфа була господинею дому й Султанового серця. Тільки останні кілька років, коли він узяв собі другу дружину, її тон щодо Султанових родичів трохи пом’якшав.

— Тепер стане ще тісніше, — зітхає Лейла. Нас уже не одинадцять, а тринадцять у трьох невеликих кімнатах. Вона чистить цибулю й плаче гіркими цибулиними сльозами. Дуже рідко вона плаче справжніми сльозами. Жагу, сум і розчарування вона стримує в собі. Чистий запах мила з лазні вже давно вивітрився. Олія зі сковороди бризкає їй на волосся й надає йому запаху згірклого жиру. Її загрубілі руки печуть від соусу чилі, що в’ївся в її тонку спрацьовану шкіру.

Вона готує просту вечерю. Нічого особливого, незважаючи на повернення Шаріфи. У родині Ханів немає звички святкувати на честь жінок. Тим більше, що готувати треба те, що любить Султан. М’ясо, рис, шпинат і квасолю, усе на баранячому жирі.

Щовечора Султан приходить із пачками грошей зі своїх крамниць. Щовечора він замикає їх у своїй заскленій шафі. Часто він приносить додому великі торби з соковитими гранатами, солодкими бананами, мандаринами та яблуками. Але фрукти також замикаються там. Їх можуть їсти тільки Султан і Соня. Тільки вони мають ключ. Султан вважає, що годувати сім’ю є великою морокою, а фрукти дорогі, особливо не в сезон.

Лейла кидає погляд на кілька маленьких, затверділих апельсинів, що лежать на підвіконні. Вони почали засихати й Соня виставила їх у кухню для загального вжитку. Лейла й не подумає їх попробувати. Якщо вона приречена їсти квасолю, вона їстиме квасолю. Апельсини можуть лежати там, поки не згниють або зовсім не висохнуть. Лейла закидає голову й висаджує на примус важку каструлю для рису. Вона висипає на сковороду з олією посічену цибулю. Додає помідори, спеції та картоплю. Лейла чудова кухарка. Вона чудова практично в усьому. Ось чому вона приставлена до кожної роботи. Під час обіду вона зазвичай сидить у кутку біля дверей і швидко підскакує, якщо комусь чогось треба або роздає їжу в тарілки. Коли всі догляджені, вона накладає собі те, що залишилось: трохи жирного рису й вареної квасолі.

Її виростили так, щоб вона прислуговувала, і вона стала служницею, якій усі наказують. Із кожним новим наказом, повага до неї зменшується. Якщо хтось у поганому настрої, то страждає Лейла. Пляма, що не відійшла на светрі, несмачне м’ясо, та мало що можна придумати, коли хтось потребує на комусь спустити свій гнів.

Коли родичі запрошують сім’ю з нагоди якогось свята, Лейла приходить першою, перед тим приготувавши вдома для всіх сніданок. Вона чистить картоплю, наварює бульйону, нарізає овочів. Коли сходяться гості, у неї заледве є час переодягтися, а далі вона знову подає їжу й проводить увесь час на кухні миючи посуд. Вона, як Попелюшка, тільки в її світі немає принца.

Султан приходить додому разом із Мансуром, Екбалом і Аймалом. У коридорі він цілує Соню й коротко вітається з Шаріфою у вітальні. Цілий день вони їхали в автомобілі з Пешавара до Кабула, тому потреби в подальших розмовах нема. Султан і сини всідаються. Лейла приносить миску для вмивання й бляшанку. Вона ставить миску по черзі перед кожним із них, вони миють руки, вона подає рушник. На підлозі вже розстелена клейончаста скатертина й можна подавати їжу.

Прийшов додому Юнус, наймолодший Султанів брат, і тепло привітався з Шаріфою. Він розпитує про останні вісточки від родичів, а потім, як звичайно, мовчить. Юнус дуже рідко розмовляє під час їжі. Він спокійний і тверезо дивиться на речі та рідко вступає в сімейні розмови. Виглядає, ніби йому все одно, а свої нещастя він тримає в собі. Цей двадцятивосьмирічний чоловік глибоко незадоволений своїм життям.

«Собаче життя», — каже він. Робота зрання до вечора й крихти зі столу свого брата.

Тільки Юнусові Лейла старається догодити. Вона любить цього брата. Деколи він приходить додому з невеликими подарунками, як то пластмасовий поясок або гребінець.

Цього вечора Юнус чимось стурбований. Але він вичікує, щоб заговорити. Шаріфа сама бере бика за роги й випалює:

— З Бельквісою не зовсім ясно. Батько дуже зацікавлений, але мати каже ні. Спочатку вона говорила так, але потім переговорила з родичкою, у якої є син, молодший син, і він хотів би одружитися з Бельквісою. Вони запропонували гроші й мати почала сумніватися. Ця родичка почала розпускати плітки про нашу сім’ю. Це все, що я можу тобі сказати.

Юнус червоніє й мовчки нахмурюється. Уся ця ситуація є образливою. Мансур кепкує.

— Онучка не одружується з дідусем, — бурмоче він собі під ніс, але так, щоб Юнус чув, а Султан — ні. Остання надія Юнуса розбита й відкинена. Він змучений. Змучений від чекання, від пошуку, змучений від життя в коробці.

— Чаю! — наказує він, щоб перебити Шаріфин потік слів про те, чому Бельквісина сім’я не хоче, щоб їхня дочка вийшла за нього заміж. Лейла підводиться. Вона засмучена, що одруження Юнуса, виглядає, ще буде довго тягнутися. Лейла сподівалася, що коли Юнус одружиться, він забере її з матір’ю до себе. Вони б усі жили разом. Лейла б для них так старалася, так старалася. Вона б учила Бельквісу, робила б усю найважчу роботу. Бельквіса навіть могла б продовжувати навчання, якщо б захотіла. Усе було б добре. Вона готова на все, щоб вирватися з Султанового дому, де ніхто її не цінує. Султан нарікає, що її страви йому не до смаку, що вона забагато їсть і що не завжди слухається Соню. Мансур завжди проти неї, постійно дзьобає. Часто він їй каже іти під три чорти. «Мені нема ніякого діла до тих, хто не має ніякого значення для мого майбутнього», — говорить він. «А ти, ти для мене нічого не значиш. Ти паразитка й геть звідси», — сміється він з презирством, добре знаючи, що їй нема куди дітися.

Лейла приносить чай. Слабкий зелений чай. Вона питає Юнуса, чи треба йому випрасувати штани на завтра. Вона якраз їх випрала, а Юнус має лиш дві пари. Їй треба знати, чи збирається він одягати чисті. Юнус мовчки киває.

«Моя тітка така тупа», — постійно твердить Мансур. «Коли вона хоче щось сказати, я завжди знаю, що саме. Це найнудніша особа, яку я коли-небудь знав», — глузливо сміється він і перекривлює її. Він ріс зі своєю на три роки старшою тіткою не як брат, а як господар.

Це правда, що Лейла часто повторюється, але це тому, що вона думає, що її ніхто не чує. Загалом вона говорить про буденні речі, тому що це її життя. Але зі своїми кузинами, сестрами й племінницями вона вміє сміятися та сяяти. Вона може здивувати всіх смішними історіями. Усе її лице міняється, коли вона сміється. Але під час сімейних вечерь не так. Тоді вона мовчазна. Інколи вона сміється з грубого жарту свого племінника, але як вона звірилася своїй кузині в лазні: «Я сміюся ротом, а не серцем».

Під час Шаріфиної першої вечері ніхто багато не розмовляє. Це через невтішні новини про Бельквісу. Аймал грається з Латіфою, Шабнам грається зі своїми ляльками, Акбал голосно розмовляє з Мансуром, а Султан фліртує з Сонею. Інші мовчки їдять, потім сім’я розходиться спати. Шаріфі і Шабнам виділяють місце в кімнаті, де вже сплять Бібі Гуль, Лейла, Бульбула, Екбал, Аймал і Фазіль. Султан і Соня зберігають кімнату за собою. Опівночі всі вже на матрацах. Усі, крім однієї.

При світлі свічки Лейла готує їжу. Працюючи в книгарні цілий день, Султан любить з’їсти домашнього. Вона смажить курку в олії, варить рис, готує овочевий соус. Поки все готується, миє посуд. Полум’я свічки освітлює її лице. Навколо очей видно великі темні кола. Коли страва готова, Лейла знімає каструлю з плити, обмотує її ганчіркою і міцно закріплює кришку, щоб трималася, коли Султан з синами заберуть її з собою вранці. Вона змиває олію з пальців і йде спати, у тому самому одязі, що був на ній увесь день. Лейла розкочує матрац, накривається ковдрою й засинає, поки мулла не розбудить її через кілька годин. Під звуки «Аллах акбар» — «Бог усемогутній» розпочинається новий день.

Новий день, що на смак і запах, як і всі інші дні. Смак і запах куряви.

Спроба

Одного дня Лейла натягає на голову паранджу, узуває вихідні туфлі на високих каблуках і вислизає з квартири. Вона проходить через розбиті вхідні двері, минає розвішену білизну й виходить із двору. За компаньйона й наглядача забирає з собою маленького сусідського хлопчика. Вони переходять міст через висохлу річку Кабул і губляться на одному з небагатьох кабульських проспектів. Вони проходять повз чистильників взуття, продавців кавунів і випічки, а також чоловіків, що нічого не роблять, а просто тиняються. Цих Лейла найбільше не любить. Тих, хто має час, щоб роззиратися навколо.

Листя на деревах уперше за чимало років зелене. Останні три роки в Кабулі практично не випадало дощу й сонце спалювало бруньки на попіл. Тепер, у першу весну після повалення Талібану, дощ ішов досить часто. Благодатний дощ, чудовий дощ. Його ще не вистачає, щоб заповнити річку Кабул у її берегах, але достатньо, щоб розпустилися й зазеленіли кілька вцілілих дерев. Достатньо, щоб прибивати потроху куряву, дрібненький пил, який є прокляттям Кабула. Коли йде дощ, пилюка стає болотом, коли сухо, вона куриться навколо, залазить у ніс, спричиняє запалення очей, попадає в горло й забиває легені. Сьогодні вдень ішов дощ і вітер посвіжішав. Але вологе повітря не проникає через паранджу. Лейла відчуває лише запах власного нервового дихання й пульсацію своїх скронь.

На Мікрорайоні на залізобетонному багатоквартирному будинку № 4 причепили велику вивіску зі словом «Курси». Черги на вулиці довжелезні. Оголошено курси подолання неграмотності, комп’ютерні й оволодіння письмом. Лейла хоче записатися на курси англійської мови. Біля входу за столом сидять два чоловіки та реєструють нових учнів. Лейла оплачує внесок і займає чергу разом із сотнями інших, що намагаються знайти свою групу. Вони спускаються сходами вниз і потрапляють у підвал, що виглядає бомбосховищем. На стінах видно візерунки зі слідів від куль. Під час громадянської війни це приміщення, прямо під квартирами, використовувалось, як склад боєприпасів. Різноманітні «класи» зроблені за допомогою перегородок. Кожен закуток має дошку, указку й кілька лавок. У деяких закутках є навіть столи. Стоїть гул голосів. У кімнаті починає струменіти тепло.

Лейла знаходить свою секцію «просунута англійська». Вона прийшла трохи зарано, як і кілька розбишацького й бикуватого вигляду хлопців.

Хіба таке можливо? У класі хлопці, дивується Лейла. Вона хоче вийти й зникнути, але прикипає на місці. Заходить у приміщення й сідає ззаду. В іншому куті тихо сидять дві дівчини. Голоси з інших закутків змішуються в одне низьке гудіння. Через стінки проникають різкі голоси вчителів. Проходить певний час, перш ніж приходить їхній учитель. Хлопці починають писати на дошці. «Pussy», — пишуть вони. «Dick, Fuck». Лейла сприймає ці слова, як звичайні. Вона має англо-перський словник і, щоб хлопці не бачили, під столом шукає ці слова, але не знаходить. Уся ситуація їй дуже не подобається: одна, чи практично одна, з бандою хлопців її віку або й трохи старших. Їй не треба було сюди йти. Лейла шкодує про це. Що, як хтось із хлопців заговорить з нею? Яка ганьба. Вона навіть зняла паранджу, бо подумала, що в класі не можна сидіти в ній, і вже відкрила своє обличчя.

Заходить учитель, а хлопці швидко витирають слова. Ця година була мукою. Вони всі мали назвати себе, надати свій вік і сказати щось англійською. Учитель, молодий худорлявий чоловік указує на неї лінійкою та просить говорити. Вона відчуває, ніби перед цими хлопцями вивертає назовні свою душу. Відчуває себе нечистою, усім відкритою, із заплямованою честю. Про що вона думала? Їй навіть і не снилося, що в одному класі будуть хлопці і дівчата. Жодної думки, це її провина.

Лейла не сміє вийти. Учитель питав її, чому. Але як тільки проходить година, вона поспішає залишити приміщення. Накидає паранджу й вибігає. У домашньому затишку вішає паранджу на цвях у коридорі.

— Жах, у класі були хлопці!

Інші витріщилися на неї з відкритими ротами.

— Це не добре, — каже мати. — Ти не повинна туди більше йти.

Лейла б і не подумала знову туди піти. Таліби може й зникли, але вони все ще присутні в її голові, а також у головах Бібі Гуль, Шаріфи, Соні. Жінки на Мікрорайоні раді, що з ерою Талібану покінчено, що вони можуть слухати музику, танцювати, лакувати нігті. Але тільки тоді, коли їх ніхто не бачить і вони можуть ховатися під паранджами. Лейла була справжньою дитиною громадянської війни. Правили мулли й таліби. Дитина страху. Усередині себе вона плакала. Її спроба вирватися, зробити щось самотужки, чомусь навчитися провалилася. Під час п’яти років правління Талібану, освіта для дівчат була заборонена. Тепер її дозволили, але вона сама собі заборонила. Якби тільки Султан дозволив їй піти в старші класи школи, тоді не було б ніяких проблем. Там класи розділені.

Вона сіла на підлогу в кухні, щоб почистити цибулю та картоплю. Соня їла смажене яйце й годувала Латіфу. Лейла не переносила розмов з нею. Тупа дівчина, що навіть не вивчила алфавіту. Навіть не спробувала. Султан найняв їй приватного вчителя, щоб навчив її читати й писати. Але нічого в її голові не трималося. Кожен урок був, як перший. Вивчивши п’ять літер за стільки ж місяців, вона запитала Султана, чи не можна припинити. Мансур із самого початку глузливо сміявся з Сониних приватних уроків подолання неграмотності. «Якщо людина має все й не знає, що їй ще робити, вона починає вчити віслюка говорити», — казав він голосно й сміявся. Навіть Лейлі, якій зазвичай ніщо з того, що каже Мансур не подобається, захотілося засміятися над цим жартом.

Лейла пробувала керувати Сонею й часто сварила її, коли та говорила якісь дурниці або не вміла справитися з роботою, але лише тоді, коли Султана не було вдома. Для Лейли Соня була бідною сільською затурканою дівчиною, що піднялася до стану їхньої відносної заможності лише тому, що була симпатичною на вигляд. Вона не любила її за всі ті привілеї, що Султан їй надав. Адже вони були майже одного віку, але мали такі різні навантаження в роботі. Особисто вона проти Соні нічого не мала. Та сиділа цілими днями й зі спокійним, відсутнім виразом обличчя спостерігала за подіями навколо. Насправді вона не була лінивою. Удома вона була доброю працівницею та допомагала батькам в селі. Але Султан не дозволяв їй важко працювати. Коли його не було вдома, вона часто допомагала. І все ж вона діяла Лейлі на нерви. Сиділа цілими днями чекаючи на Султана й швидко підскакувала, коли він приходив. Коли він був у ділових поїздках, вона одягалась у поношений одяг. Коли був дома, вона пудрила своє темне личко, підводила чорним очі й фарбувала губи.

Соня здійснила перехід від дитини до дружини, коли їй було шістнадцять. Перед весіллям вона плакала, але так, як має плакати дівчина доброї поведінки. Скоро вона звиклася з думкою про одруження. Соня росла, нічого не сподіваючись від життя, а Султан використав довгий двомісячний термін заручення на свою користь. Він підкупив батьків, щоб ті дозволили йому проводити час до весілля наодинці з Сонею. Заручена пара не повинна бачитися між заручинами й весіллям, та цієї традиції рідко дотримуються. Але одна справа разом ходити за покупками, а інша — проводити ночі разом. Таке було нечуваним. Її старший брат, коли дізнався, що Султан заплатив батькам гроші за можливість ночувати в них до весілля, хотів з ножем стати на захист її честі. Та обуреного Сониного брата теж змусили замовчати за допомогою гарненької готівки й сталося так, як хотів Султан. На його думку він робив їй послугу.

— Я мушу приготувати її до шлюбної ночі. Вона дуже молода, а я досвідчений, — казав він батькам. Якщо ми трохи побудемо разом зараз, весільна ніч не стане таким шоком для неї. Але я обіцяю, що не домагатимусь її, — казав він.

Поступово він приготував шістнадцятирічну дівчину до грандіозної ночі.

Через два роки після всього Соня задоволена своїм сірим існуванням. Їй нічого більше не треба, тільки сидіти вдома й мати змогу інколи приймати родичів або ходити до них, отримувати вряди-годи нову сукню та раз на п’ять років золотий браслет.

Якось Султан узяв її в поїздку до Тегерана. Їх не було цілий місяць і жінкам на Мікрорайоні було цікаво почути, що вона побачила закордоном. Але повернувшись, вона не мала, про що розповісти. Вони зупинилися в родичів, і вона, як завжди, гралася з Латіфою на підлозі. Вона лише краєчком ока побачила Тегеран і не виявила жодного бажання побачити більше. Єдине, що вона коментувала, це базари. На тегеранських базарах речі були кращі, ніж на кабульських.

Найважливіше на думку Соні, мати дітей, точніше синів. Вона знову вагітна й боїться, що знову буде дівчинка. Коли Латіфа стягує з неї шаль і починає гратися, Соня б’є її. Якщо остання дитина грається з маминою шаллю, наступна дитина буде дівчинка. Таке повір’я.

— Якщо буде донька, Султан знайде собі третю жінку, — каже вона. Дві її зовиці вже деякий час сидять навпочіпки на підлозі кухні.

— Він сказав це? — дивується Лейла.

— Сказав учора.

— Він так каже, щоб налякати тебе.

Соня не слухає.

— Це не буде дівчинка. Не буде дівчинка — бурмотить вона. Потім годує свою однорічну дитину й та засинає під монотонний голос матері.

Лейла не має настрою балакати. Їй треба піти. Вона розуміє, що не може сидіти вдома цілий день із Сонею, Шаріфою, Бульбулою і матір’ю. «Я божеволію. Я більше не витримую, — думає вона. — Мені тут не місце».

Вона згадує Фазіля й те, як Султан із ним обійшовся. Якраз через це вона зрозуміла, що пора ставати на власні ноги й піти на курси англійської мови.

Одинадцятирічний хлопчик щодня носив у книгарні коробки, їв із ними щовечора й спав щоночі, скрутившись калачиком поряд із Лейлою на матраці. Фазіль — найстарший син Маріам, племінник Султана й Лейли. Маріам із чоловіком не можуть прогодувати всіх своїх дітей, тому коли Султанові знадобилась допомога в крамниці, вони радо погодилися віддати сина за їжу та проживання. Це була оплата за щоденну дванадцятигодинну працю. П’ятниця була вихідним днем, щоб він міг відвідати в селі батька й матір.

Фазіль процвітав. Він прибирав у крамниці й цілий день переносив коробки, а ввечері бився з Аймалом. Єдиний, із ким він не міг справитися був Мансур, який бив його або стиснутим кулаком давав стусана у відповідь, коли той припускався помилки. Але Мансур також бував добрим. Несподівано він міг узяти його з собою у крамницю й купити йому новий одяг або повести його в ресторан і купити добрий обід. Узагалі Фазіль був задоволений життям, що протікало далеко від багнистих вулиць його рідного села.

Але одного дня Султан сказав: «Мені тебе досить. Іди додому і не показуйся більше в крамниці».

Родина була приголомшена. Хіба він не обіцяв Маріам, що бере хлопця на рік? Ніхто не сказав ні слова, у тому числі й Фазіль. Але коли тієї ночі лежав на матраці, він плакав. Лейла старалася втішити його, але марно. Султанове слово — закон.

Наступного ранку вона спакувала кілька його речей і відіслала додому. Він на свій власний розсуд мав пояснити матері, чому його відправили додому.

Лейла була сильно розгнівана. Як Султан міг так обійтися з Фазілем? Наступною може стати вона. Пора щось придумати.

Лейла виношує новий план. Одного ранку, коли Султан із синами пішли з дому, вона накинула паранджу на голову й зникла за дверима. І цього разу також вона взяла з собою маленького хлопчика. Сьогодні Лейла пішла іншим шляхом з Мікрорайону, із цих жахливих залізобетонних джунглів. На окраїні цієї дільниці будинки були настільки зруйновані, що стояли незаселені. Незважаючи на це, кілька сімей знайшли прихисток у цих руїнах і жили з жебракування поміж таких самих бідних сусідів. Але ті хоча б мали дах над головою. Лейла перейшла невелике поле, на якому стадо кіз щипало поодинокі кущики трави, а пастух тим часом дрімав під єдиним уцілілим деревом, що давало тінь. Це був кордон між містом і селом. На протилежному кінці поля було село Дег Кудайдад. Спочатку вона зайшла до старшої сестри Шакіли.

Ворота відкрив Саїд, найстарший син Вакіла, чоловіка, за якого Шакіла недавно вийшла заміж. Саїд не мав двох пальців на руці. Він утратив їх, коли під час ремонту вибухнув автомобільний акумулятор. Але він казав всім, що це через міну. Бути пораненим міною надає вищого статусу. Може, він навіть брав участь у війні. Лейлі він не подобався: такий простий і неотесаний. Він не вмів ні писати, ні читати і говорив, як селянин, як Вакіл. Від думки про нього вона здригнулася. Він криво всміхнувся до неї і, коли вона проходила повз нього, пожирав очима її паранджу. Вона знову здригнулася. Здригнулася від думки, що її за нього свататимуть. Багато хто з родини вже пробував звести їх разом. І Шакіла, і Вакіл уже просили Бібі Гуль за неї.

— Ще зарано, — відповіла Бібі Гуль.

— Саме час, — сказав Султан.

Лейлу ніхто не питав, але Лейла й не відповіла б. Добре вихована дівчина не відповідає на питання, чи їй подобається те чи те. Але вона сподівалася, уникнути цього.

Вийшла Шакіла, хитаючи стегнами, усміхнена й промениста. Усі страхи щодо її заміжжя за Вакілом виявилися безґрунтовними. Вона продовжувала працювати вчителькою біології. Його діти обожнювали її. Вона витирала їм носи та прала одяг. А ще Шакіла змусила чоловіка відремонтувати будинок і дати гроші на нові штори та подушки. Відправила дітей до школи. Вакіл і його перша дружина цим не переймалися. Коли найстарший син нарікав, що йому соромно сидіти в одному класі з маленькими дітьми, вона лише сказала: «Буде більш соромно потім, якщо ти зараз не ходитимеш».

Шакіла була на сьомому небі. Нарешті вона має чоловіка. Її очі сяяли. Вона виглядала закоханою. Будучи старою тридцятип’ятирічною дівою, вона блискуче пристосувалася до ролі домогосподарки.

Сестри поцілували одна одну в обидві щоки, натягнули на голови паранджі й вийшли за ворота: Лейла в чорних туфлях на високих каблуках, Шакіла в білих, височезних із золотими пряжками човниках, своїх весільних туфлях. Взуття дуже важливе, коли ні одягу, ні волосся, ні обличчя не видно.

Вони перестрибували через калюжі, уникали загуслої багнюки й глибоких колій, а гравій відчувався через тонкі підошви взуття. Це була дорога до школи. Лейла була на шляху подачі заяви на роботу вчителькою. Це був її секретний план.

Шакіла розпитала в сільській школі, де працювала. Там не було вчителя англійської мови. Хоч Лейла закінчила лише дев’ять класів, але була впевнена у своїй змозі навчати початківців. Коли вони жили в Пакистані, вона ходила на вечірні курси англійської.

Школа знаходилася за глиняною огорожею. Стіни занадто високі, щоб щось бачити. Біля входу сидить старший чоловік. Він стереже, щоб не проходив ніхто зі сторонніх, особливо чоловіки, тому що це дівчача школа й усі вчителі жінки. Подвір’я колись було трав’янистою галявиною, а тепер це засаджена картоплею ділянка. Навколо грядки до стіни були приточені загородки. Класна кімната має три стіни: огорожа й дві перегородки. Сторона від майданчика відкрита, так що директор школи може бачити все, що діється в кожному класі. У кожному закапелку є якісь лавки, столи й дошка. Лише старші дівчата мають столи й стільці. Молодші сидять на підлозі та слідкують за тим, що на дошці. Багато хто з школярів не може купити зошити, тому пишуть на дощечках або різноманітних аркушах, які лиш могли знайти.

Царює непорозуміння. Щодня приходять нові учні, які хочуть записатися до школи. Класи збільшуються й збільшуються. Урядова кампанія щодо шкіл проходила в усіх на очах. Усюди по країні розвісили плакати із зображенням усміхнених дітей із книжками. «Знову до школи», — єдині слова, усе інше й так зрозуміло з картинки.

Коли прийшли Шакіла й Лейла, інспекторка була зайнята з молодою жінкою, що хотіла записатися ученицею. Вона каже, що закінчила три класи й хоче почати з четвертого.

— Я не можу знайти Вас у списку, — каже інспекторка, перегортуючи картотеку, що випадково вціліла, пролежавши в шафі весь час, що таліби були при владі. Жінка мовчить.

— Ви можете писати й читати? — запитує інспекторка.

Жінка вагається. Урешті вона зізнається, що ніколи не ходила до школи.

— Але було б добре почати з четвертого класу, — шепче вона. — Так соромно сидіти в першому з малими.

Інспекторка каже, що якщо вона хоче чогось навчитися, то треба починати спочатку, з першого класу, у який записують з п’ятирічного до підліткового віку. Жінка була б найстаршою. Вона дякує і йде геть.

Тепер Лейлина черга. Інспекторка пам’ятає її з доталібських часів. Лейла була ученицею в цій школі, і інспекторка з радістю прийняла б її на роботу.

— Спочатку Вам треба зареєструватись, — каже вона. — Ви маєте піти в Міністерство освіти з документами й подати заяву на роботу там.

— Але Ви не маєте вчительки англійської мови. Чи не можете Ви попросити за мене? Або я могла б почати вже, а зареєструватися пізніше, — каже Лейла.

— Неможливо. Вас мають особисто перевірити посадові особи. Такі правила.

У відкритий офіс уриваються вигуки голосистих дівчат. Учителька б’є їх лозиною, щоб заспокоїти, а вони товчуться у класі.

Лейла виходить на вулицю засмучена. Голоси збуджених дітей затихають. Вона через силу бреде додому, забуваючи що йде спотикаючись у своїх високих туфлях одна без супроводу. Як їй піти в Міністерство освіти, щоб ніхто не помітив? План був знайти роботу, а потім сказати Султанові. Якщо він про все дізнається заздалегідь, то вставлятиме палиці в колеса. Але якби вона вже мала роботу, він би дозволив її не кидати. Узагалі вчителювання займало б кілька годин на день. Їй би просто довелось вставати ще раніше й працювати ще важче.

Її шкільний атестат у Пакистані. Вона відчуває, що здається. Але потім згадує темну квартиру та покриті пилом підлоги на Мікрорайоні й заходить на найближчий телеграф. Вона телефонує якимсь родичам у Пешаварі й просить їх дістати її документи. Ті обіцяють допомогти й передати їх з будь-ким, хто їхатиме до Кабула. Афганська поштова служба не діє, тому все тут пересилають із людьми, що подорожують.

Документи приходять через кілька тижнів. Наступним кроком є похід у Міністерство освіти. Але як їй туди потрапити? Лейла не може піти одна. Просить Юнуса, але він вважає, що вона не повинна працювати. «Ніколи не знаєш наперед, яку роботу тобі можуть надати, — каже він. — Сиди вдома й доглядай за старою матір’ю».

Від її улюбленого брата ніякої допомоги. Її племінник Мансур лише фиркнув, коли вона попросила його. Вона зайшла в тупик. Шкільний рік давно розпочався. «Уже запізно, — каже їй матір. — Почекай до наступного року».

Лейла впадає у відчай. «Може, я й не хочу вчителювати», — думає вона, щоб було легше поховати свої плани.

Лейла на роздоріжжі. Роздоріжжя в болоті суспільства й пилюці традицій. Вона в тупику в системі, що закорінена в прадавніх традиціях і яка паралізує половину населення. До Міністерства освіти їхати всього півгодини на автобусі, але це неможливі півгодини. Лейла не звикла за щось боротися, навпаки, вона звикла здаватися. Але мусить бути вихід. Їй просто треба знайти його.

Чи може бог померти?

Безкінечна нудьга заданої додатково домашньої роботи набирає для Фазіля загрозливих розмірів. Він хоче стрибати й галасувати, але не може. Так і має бути з одинадцятирічним хлопчиком, якого покарали за невиконану домашню роботу. Зупиняючись, він водить руками по книжці. Пише малими буквами, щоб більше вмістилося, адже зошити дорогі. Світло від гасової лампи кидає на папір червонявий відблиск і йому здається, що він пише на полум’ї.

У кутку сидить його баба й одним оком дивиться за ним. Друге око вона втратила, коли впала в піч, що була вбудована в підлозі. Мама Маріам годує цицькою дворічного Осипа. Фазіль змучився і його писанина стає безтямною. Він мусить закінчити, навіть якщо доведеться писати до ранку. Він не може терпіти ударів учительської лінійки по кісточках пальців. Він не може терпіти сором.

Десять разів він має написати, що є Бог: Бог є творець, Бог є вічний, Бог є всемогутній, Бог є життя, Бог усе бачить, Бог усе чує, Бог усюдисущий, Бог найсильніший, Бог усім править, Бог…

Причиною додаткової домашньої роботи була його нездатність дати правильну відповідь на уроці ісламу. «Я ніколи не можу правильно відповісти», — жаліється він матері. «Тому що, коли бачу вчителя, я так хвилююся, що все забуваю. А він завжди злий. Навіть якщо зробити маленьку помилку, він розлютиться».

Від самого початку до кінця — усе пішло не так. Фазіля попросили вийти до дошки й відповісти на запитання про Бога. Він вивчив урок, але коли вийшов до дошки, нічого не пам’ятав. Може він думав про щось інше, коли читав книжку. Учитель ісламу, чоловік із довгою бородою, у тюрбані, в довгій сорочці та шароварах звернув на нього свій пронизливий погляд і запитав: «Чи може Бог померти?»

— Ні, — Фазіль затремтів під його поглядом. Що б він не сказав, усе буде не так.

— Чому?

Фазілю відібрало мову. Чому Бог не може померти? Жоден кинджал не може пронизати його? Жодна куля не може взяти? У голові пробігали різні думки.

— Ну, і? — звертається вчитель.

Фазіль червоніє й запинається, але не промовляє жодного слова. Дають відповісти іншому хлопчикові.

— Тому що він вічний, — скоромовкою каже той.

— Добре. Чи може Бог говорити? — продовжує учитель.

— Ні, — каже Фазіль. — Або скоріше так.

— Якщо ти думаєш, що Він говорить, то як Він це робить? — запитує учитель.

Фазіль знову втрачає мову. Як він говорить? Громовим голосом, низьким, шепоче?

— Добре, ти кажеш, що він може говорити. Він має язика? — питається учитель. — Чи має Бог язика?

Фазіль намагається уявити, якою має бути правильна відповідь, але не сміє нічого сказати. Краще промовчати, ніж відповісти неправильно й бути висміяним цілим класом. Знову дозволяють відповісти іншому хлопчику.

— Він говорить через Коран, — каже той. — Коран — це його язик.

— Правильно. Чи може Бог бачити?

Фазіль починає помічати, що вчитель помахує лінійкою й легко б’є себе по руці, ніби тренуючи удари, що в будь-який момент посиплються на кісточки його пальців.

— Так, — каже Фазіль.

— Як він бачить? Він має очі?

Фазіль вагається, перш ніж сказати: «Я ніколи не бачив Бога. Хіба я знаю?»

Удари посипалися на Фазіля й не припинилися, поки він не заплакав. Він точно найтупіший хлопець у класі. Біль ніщо в порівнянні з соромом через стояння тут. Після цього йому дали покаральну домашню роботу.

— Якщо ти не зможеш вивчити цього, тобі нема що робити в цьому класі, — зробив висновок учитель.

Написавши десять разів, що є Бог, він мусить вивчити це напам’ять. Він мимрить собі під ніс і повторює вголос для матері. Нарешті міцно втовкмачив собі в голову. Бабі шкода внука. Вона не має ніякої освіти й думає, що домашнє завдання заважке для малого хлопця. В обрубках, що залишилися від її рук, вона тримає чай і сьорбає.

— Коли пив пророк Магомет, він робив це без звуків, — строго каже Фазіль. — Кожного разу, коли він робив ковток, він три рази пригублював склянку й дякував Богу.

Одноока бабуся крадькома дивиться на нього й промовляє:

— Та невже, що ти кажеш?

Наступною частиною домашньої роботи є життя Пророка. Він дійшов до розділу, що розповідає про його звички. Хлопець читає вголос, водячи пальцем по літерах справа наліво.

«Пророк Магомет, мир йому, завжди сидів навпочіпки. У його домі не було ніяких меблів. Життя людини має бути, як у мандрівника, що присів у тіні й рушає далі. Дім не повинен бути чимось більше за місце для перепочинку, захисту від спеки та холоду, від диких тварин і де ведеться особисте життя.

Магомет, мир йому, мав звичку спиратися на свою ліву руку. Коли він роздумував, йому подобалося копирсатися в землі лопаткою чи паличкою, або сидів на землі, охопивши ноги руками. Коли він спав, то лежав на правому боці, а долоня його правої руки завжди була під щокою. Інколи він спав на спині. Інколи закидав одну ногу за іншу, слідкуючи, щоб усі частини тіла були накриті. Йому не подобалося лежати обличчям униз, і іншим він забороняв так лежати. Він не любив спати в темній кімнаті або на даху будинку. Перед тим, як іти спати, він завжди вмивався, а потім промовляв молитви, поки не засинав. Коли він спав, негучно хропів. Коли він уставав уночі, щоб помочитися, то після вмивав руки й лице. У ліжку на ньому була пов’язка на стегнах, а сорочку він зазвичай знімав. Оскільки біля будинків тоді не було туалетів, Пророк міг пройти кілька кілометрів від міста, щоб його ніхто не бачив, і також він вибирав нетверде місце, щоб не забризкатися. Він завжди заходив за камінь або горбок, щоб його не було видно. Він купався під дощем у простирадлі або в пов’язці на стегнах. Коли він видував носа, завжди використовував ганчірку».

Фазіль читає далі про Пророкову звичку харчуватися. Він любив фініки, особливо змішані з молоком або маслом. З м’яса йому подобалась шийна або бокова частина. Магомет ніколи не їв часнику й цибулі, тому що йому не подобався поганий запах із рота. Перед тим, як братися до їжі, завжди знімав взуття й мив руки. Він їв правою рукою і брав їжу тільки зі свого краю тареля, не тягнучись у середину. Магомет ніколи не користувався столовими приборами, тільки трьома пальцями руки. За кожен шматочок, що потрапляв йому до рота, він дякував Богу. І пив, не видаючи звуків.

Хлопець закриває книжку.

— Фазілю, іди спати.

Маріам постелила йому в кімнаті, де вони їдять. Троє братів і сестер уже сплять. Але Фазіль ще має повторити молитви арабською мовою. Він учить на зубок незрозумілі слова з Корану й тоді падає, як був у одязі, на матрац. У школі йому треба бути о сьомій годині ранку. Він здригається. Перший урок — іслам. Він змучений уві сні, неспокійний, і йому сниться, що його викликають, а він відповідає все неправильно. Він знає відповіді, але не може їх вимовити.

Високо над його головою над селом збираються важкі хмари. Після того, як він заснув, пішов дощ. Він періщить по глиняному даху й барабанить по камінню. Краплини падають на поліетилен, яким затулені вікна. У кімнату проникає прохолодний потік повітря. Баба прокидається й перевертається. «Слава Богу», — каже вона, коли бачить дощ. Обрубками вона торкається обличчя, як це заведено робити в молитві. Навколо неї спокійно дихає четверо дітей.

Коли наступного ранку Фазіля будять о п’ятій тридцять ранку, дощ уже вщух і сонце розсилає своє перше проміння над пагорбами поблизу Кабула. Поки він умивається водою, приготованою для нього матір’ю, одягається й пакує рюкзак, сонце вже завзято сушить калюжі від дощу. Фазіль п’є чай, з’їдає сніданок і вибігає. Він роздратований і невдоволений, думає, що мама занадто повільна, коли її про щось попросиш. У нього на думці єдиний урок ісламу.

Маріам потакає своєму старшому синові. Він дістає найкращу їжу й найбільше уваги. Вона переживає, чи його харчування адекватне потребам його мозку. Якщо в рідкісних випадках у неї заводиться зайва монета, саме йому вона купує щось з одягу. Вона покладає на нього великі надії. Маріам пам’ятає, якою задоволеною була одинадцять років тому. Її шлюб із Карімуллою був щасливим. Вона пам’ятає народження дитини й щастя від того, що це хлопчик. Був улаштований великий бенкет і вона та син отримали чудові подарунки. Було багато візитів і радощів. Через два роки вона народила дівчинку й уже ніяких банкетів і подарунків.

Її життя з Карімуллою протривало лише кілька років. Коли Фазілю було лише три роки, його батько був убитий у перестрілці. Маріам стала вдовою й думала, що життя скінчилося. Одноока свекруха та її власна мати Бібі Гуль вирішили, що вона має одружитися з молодшим братом Карімулли — Хазімом. Але це був не старший брат: не такий розумний, не такий сильний. Громадянська війна зруйнувала крамницю Карімулли і їм довелося зводити кінці з кінцями на Хазімову зарплату митника.

Маріам сподівається, що Фазіль, вивчиться й стане відомим. Спочатку вона думала, що син працюватиме в крамниці її брата Султана. Гадала, що книгарня стане підприємницьким середовищем для нього. Султан узяв на себе відповідальність за його харчування, і в нього Фазіль їв краще, ніж удома. Коли Султан відіслав Фазіля додому, вона проплакала цілий день. Боялася, що син пустував, але вона знала Султанів характер і зрозуміла, що носильник пакунків став йому більше не потрібен.

Тоді молодший брат Юнус сказав, що спробує влаштувати Фазіля в Естеклал, одну з найкращих кабульських шкіл. Фазілю пощастило й він почав з четвертого класу. Маріам зрозуміла, що все вийшло на краще. Вона згадала Аймала, Султанового сина, що заледве коли бачив сонце, працюючи в одній із його крамниць із раннього ранку до пізнього вечора і їй стало страшно.

Вона гладить Фазілеве волосся, він вибігає з хати й біжить по болотистій стежці. Він старається оминати калюжі й перестрибує з одного куща трави на інший. Щоб добратися до автобусної зупинки, йому треба перейти все село. Він сідає спереду, де сидять чоловіки, і гоцається до самого Кабулу.

Одним із перших він заходить до класу і всідається на своє місце в третьому ряду. Один за одним заходять хлопці. Більшість із них худі і в поношеному одязі. На декому одяг завеликий. Напевно, дістався від старших братів. Панує феєрична суміш стилів. Хтось носить одяг, який заповідали носити і чоловікам, і хлопчикам таліби. Унизу на штанцях, по мірі того, як хлопці росли, дошиті клапті тканини. Інші дістали з підвалів і горищ штани та светри сімдесятих років, одяг, що носили їхні старші брати до приходу Талібану до влади. Один хлопець у джинсах, які, стягнені на талії, виглядають, ніби повітряна куля. Інші одягли штани-кльош. Одному хлопцеві одяг замалий, і він натягнув свої підштаники на закороткий светр. Кілька хлопців забули застібнути ширінки. Звикнувши з дитинства до довгих сорочок, легко забути про цей новий незнайомий механізм. Деякі одягнені в байкові сорочки, такі, як носять у російських сиротинцях, і вони мають такий самий голодний та трохи дикуватий вигляд. Один хлопець одягнув великий вихідний піджак, який він закотив вище ліктів.

Хлопці граються, галасують і розкидають речі по кімнаті. Від того, що вони пересувають столи, доноситься скрип. Коли дзвенить дзвінок і входить вчитель, усі п’ятдесят на своїх місцях. Вони сидять на високих дерев’яних лавках, зчеплених зі столами. Вони розраховані на двох учнів, але щоб усі могли поміститися, на деяких із них сидять по троє.

Коли заходить вчитель, учні блискавично встають і вітають його.

«Салам алейкум», — «Божий мир вам».

Учитель повільно проходить між рядами лавок, щоб переконатися, що всі хлопці відкрили правильні підручники й мають виконане домашнє завдання. Він перевіряє нігті, одяг, взуття. Вони мають бути, якщо й не абсолютно чистими, то хоча б не брудними. Це б означало звільнення з уроку.

Потім учитель перевіряє їх, але цього ранку всі добре вивчили урок.

— Тоді продовжимо, — каже він. — Гарам, — гучно вимовляє й пише незнайоме слово на дошці. — Хто знає, що це означає?

Один хлопчик піднімає руку.

— Погана поведінка — це гарам.

Він має рацію.

— Погана поведінка, немусульманська, є гарам, — наголошує вчитель. — Наприклад, убивство без причини. Або покарання без причини. Пити алкоголь є гарам, вживати наркотики, грішити. Їсти свинину є гарам. Невірний, безбожник не турбується про гарам. Багато з того, що є гарам для мусульманина, для них є добрим. Це погано.

Учитель кидає погляд поверх класу. Він малює діаграму з трьома ідеями: гарам, галал, мубаг. Гарам — це те, що погане й заборонене; галал — це те, що добре й дозволене; мубаг — це те, що під сумнівом.

Мубаг — це те, що не добре, але й не є гріхом. Наприклад, їсти свинину, щоб не вмерти з голоду. Або полювати: убити, щоб вижити.

Хлопці записують і записують. Наприкінці вчитель ставить свої типові запитання, щоб побачити, чи вони зрозуміли.

— Якщо людина вважає гарам добром, хто вона тоді така?

— Невірний, — відповідає вчитель ісламу на своє запитання.

— То гарам є добре чи погано?

Майже всі руки тягнуться вгору. Фазіль занадто наляканий. Він боїться неправильно відповісти. Він пробує зменшитися у своєму третьому ряду. Учитель указує на одного з хлопців, хто виструнчується поряд зі своїм столом і відповідає:

— Погано!

Це те, що хотів відповісти Фазіль. Невірний — це погано.

Кімната жахів

Аймал — наймолодший Султанів син. Йому дванадцять років, і він працює дванадцять годин на добу. Його будять удосвіта кожен день, сім разів на тиждень. Він знову скручується калачиком, поки Лейла або мати не примусять його встати. Він умиває своє бліде обличчя, одягається, руками з’їдає смажене яйце, вимащуючи жовток шматком хліба.

О восьмій ранку Аймал відчиняє двері будки, розташованої в темному вестибюлі одного з кабульських готелів. Тут він продає шоколад, печиво, газовану воду й жуйки. Він рахує гроші й нудиться. Крамницю він називає «кімнатою жахів». Щоразу, коли відчиняються двері, його серце підскакує, а душа тікає в п’яти. Він має тут сидіти, поки о восьмій вечора, коли вже темно, за ним не приїдуть і не заберуть. Він їде прямо додому, щоб з’їсти вечерю й лягти спати.

Зразу за його дверима стоять три балії. Працівник із рецепції відчайдушно старається зібрати всю воду, що капає зі стелі. Незалежно від того, скільки балій він підставляє, все одно біля Аймалових дверей завжди збираються великі калюжі, а люди обминають і їх, і магазин. У вестибюлі часто не буває світла. У денний час із вікон відсувають важкі штори, але світло не проникає в далекі закутки. Увечері, якщо є світло, лампи вмикаються, а якщо нема — на столі рецепції горять великі гасові лампи.

Коли в 1960-ті роки збудували цей готель, він був найсучаснішим у Кабулі. У фойє метушилися чоловіки в елегантних костюмах та жінки в коротких спідницях і з сучасними зачісками. Тут подавали алкоголь і грали європейську музику. Навіть король заходив сюди, щоб відбути зустрічі або з’їсти вечерю.

Шістдесяті й сімдесяті роки були часом найліберальніших режимів у Кабулі. Спочатку це було правління «міської людини» Захір-Шаха, потім його кузена Дауда, що обмежив політичні свободи й заповнив тюрми політв’язнями, але хто бодай ззовні дозволив існування партій і сучасний, західний стиль життя. У будинку знаходились бари й нічні клуби. Коли країна почала з’їжджати з рейок, те саме відбувалося і з готелем. Під час громадянської війни він був повністю зруйнований. Кімнати, що виходили вікнами на місто, були прошиті кулями, на балкони попадали гранати, а дах був знесений ракетами.

Після громадянської війни, коли до влади прийшли таліби, почався безкінечний ремонт. Було дуже мало гостей, так що й не було потреби в розбитих кімнатах. Правителі-мулли не переймались розвитком туризму. Навпаки, вони хотіли мати в країні якнайменшу кількість іноземців. Дах упав, а коридори покосилися через хиткі крокви.

Тепер, коли ще один режим хоче встановити свою владу в Кабулі, почалися роботи із засипання ям і вставляння розбитих шибок. Аймал часто спостерігає за відновлювальними роботами або дивиться, як електрики, коли під час важливих зустрічей дуже потрібна подача електроенергії на колонки й мікрофони, сердито змагаються з генератором. Вестибюль — це Аймалів гральний майданчик. Він ковзається в калюжі, тиняється довкола. І зазвичай, це все. Абсолютно нудно, абсолютно самотньо.

Деколи він розмовляє з людьми в похмурому холі: з чоловіками, що метуть і миють підлогу, з рецепціоністами, із швейцаром, охоронцями, тим чи іншим гостем або іншими крамарями. Клієнтів вони мають дуже рідко. Один чоловік продає за прилавком традиційні афганські прикраси. Він також нудиться цілий день. Попит на прикраси серед готельних постояльців невисокий. Ще хтось продає сувеніри за цінами, які означають, що ніхто нічого не купить і навіть не повернеться сюди, щоб порозглядати.

Багато вітрин укриті пилом, або зашторені, або прикриті картоном. На розбитому віконному склі написано «Авіалінії Аріана». Колись давно національна афганська авіакомпанія володіла багатьма літаками. Шикарні стюардеси обслуговували пасажирів. У меню були віскі і бренді. Багато літаків були знищені під час громадянської війни. Уцілілі були розбомблені на тріски американцями під час пошуку Осами бін Ладена та Мулли Омара. Єдиний літак уник бомбардувань. 11 вересня він стояв в аеропорту Нью-Делі. Цей літак воскресив «Аріану». Він усе ще літає на маршруті «Кабул — Нью-Делі». Але одного літака недостатньо, щоб знову відкрився офіс «Аріани».

В одному кінці фойє розташований ресторан, що подає найгіршу в Кабулі їжу, але який має найкращих у місті офіціантів. Виходить так, ніби вони компенсують несмачний рис, суху курку й водянисту моркву.

У центрі вестибюля є невелика відгороджена ділянка, усього пару квадратних метрів. Невеликий дерев’яний парканчик відмежовує місце між підлогою і зеленим килимом усередині. Гості, міністри, прибиральники й офіціанти, завжди сидять одні поряд із іншими на невеликих килимках, застелених поверх зеленого килима. У молитві всі рівні. Також є велика кімната для моління в підвалі, але більшість людей обходяться кількома хвилинами на килимі — серед двох рядів крісел і диванів.

Цілий день телевізор, що височіє на хиткому столику у вестибюлі, показує галасливі програми. Він якраз поруч Аймалового шоколадного прилавка, але той рідко коли зупиняється, щоб дивитися. Кабульське телебачення, єдиний канал в Афганістані, не має нічого цікавого в ефірі. Передають релігійні програми, довгі дискусії, кілька випусків новин і багато традиційної музики на фоні незворушних афганських краєвидів. На каналі працює жінка-диктор, але жодних співаків або танцюристів. «Люди ще не готові», — каже адміністрація каналу. Інколи показують польські або чеські мультфільми. Аймал вибігає подивитися, але часто залишається розчарованим. Він їх уже бачив.

Біля готелю є місце, що колись було його гордістю — басейн. Колись одного прекрасного літнього дня його відкрили під бій барабанів і майоріння стягів та запросили кожного мешканця Кабулу, принаймні чоловічої статті, користуватися ним у те перше літо. Басейн зустрів свою трагічну кончину. Вода швидко стала сіро-бурого кольору. Ніхто не потурбувався про встановлення фільтрів. По мірі швидкого забруднення, басейн закрили. Деякі люди стверджували, що після купання в басейні вони підчепили свербіж та інші шкірні хвороби. Ходили чутки, що кілька людей померло. Воду злили й басейн більше ніколи не використовувався.

Товстий шар пилу покриває сьогодні світло-блакитне дно басейну. Усохлі трояндові кущі вздовж огорожі є марною спробою приховати цю потвору. Поряд є тенісний корт. Він також не у вжитку. Готельний телефонний довідник усе ще подає телефон інструктора з тенісу. Але йому пощастило. Він знайшов собі іншу роботу. Його послуги не користувались попитом тієї першої весни в новому Кабулі.

Аймалів день складається з невпинного бродіння між крамничкою, рестораном і потертими меблями. Він усвідомлює, що йому треба наглядати за кіоском, на випадок, якщо хтось зайде. Одного разу на крамницю злетілися звідусіль і товари вмить зникли з полиць. Коли таліби втекли з міста, у коридорах закишіло журналістами. Місяцями журналісти просувалися з військами Північного Альянсу й харчувалися зіпсованим рисом та зеленим чаєм, а зараз вони напихалися Аймаловими «снікерсами» і батончиками «Баунті», що були завезені контрабандою з Пакистану. Вони купували воду, вартість якої була еквівалентна 5 євро за пляшку, невеличкі кружальця плавленого сиру, 15 євро за упаковку, і банки оливок, ціле царство за оливку.

Журналісти не зважали на ціни. Вони покорили Кабул і вибили талібів. Вони були брудні й бородаті, як вояки-партизани. Жінки були одягнені, як чоловіки, на ногах брудні черевики. Багато, хто мав жовте волосся й світлу рожеву шкіру.

Деколи Аймал прокрадався на дах, де репортери говорили перед камерами в мікрофон. Вони більше не виглядали, як партизани, а були вмиті й причесані. Хол був повен цікавих типів, що жартували й розмовляли з ним. Аймал трохи вивчив англійську в Пакистані, де прожив майже все своє життя, як біженець.

Ніхто не питав його, чому він не в школі. Усе одно жодна зі шкіл ще не працювала. Він рахував долари, підбивав заробіток на калькуляторі та мріяв стати великим бізнесменом. Тоді з ним був Фазіль і два хлопці, що вирячивши очі, пильно споглядали дивовижний світ, та ще й одночасно гребли гроші лопатою. Але через кілька тижнів журналісти покинули готель, у якому багато з них займали кімнати без води, світла й вікон. Війна закінчилася, був призначений новий лідер, і Афганістан став нікому більше не цікавий.

Коли виїхали журналісти, заїхали новообрані афганські міністри, їхні секретарі та помічники: дивани у вестибюлі зайняли темні пуштуни з Кандагара, емігранти в темних добре скроєних костюмах і свіжо виголені польові командири зі степів. Готель став домом для тих, хто тепер керував країною, але не мав де жити в Кабулі. Ніхто з них не звертав увагу на Аймала й нічого не купував у його крамниці. Вони ніколи не куштували «Баунті», а воду пили з-під крана. Їм і не снилося витрачати гроші на Аймалів імпортований товар. Італійські оливки, пластів’яні батончики «Вітабікс» та французький м’який сир під назвою «Кірі» з простроченим терміном придатності не були привабливими.

Часом той чи інший журналіст знову опиниться в Афганістані, у цьому готелі і в крамничці.

— Ти все ще тут? Чому не в школі? — запитають вони.

— Я ходжу після обіду, — відповість Аймал, якщо вони зайдуть зранку.

Він не смів признаватися, що він, як і інші вуличні хлопчаки, не ходить до школи, адже Аймал — багатий хлопчик. Його батько — багатий книготорговець: батько, закоханий у словесність та історію, батько, що має великі мрії та великі плани пов’язані з його книжковою імперією. Але — це батько, що нікому не довіряє управління крамницею, крім своїх синів, батько, що не потурбувався записати своїх синів до школи, коли після Нового року в день весняного рівнодення вони знову відкрилися в Кабулі. Аймал просив і умовляв, але Султан вразив його: «Ти будеш бізнесменом. Найкраще місце навчитися цього — це крамниця».

З кожним днем Аймалу ставало гірше. Він ставав нещаснішим, зблід, його шкіра набула жовтуватого відтінку. Його молоде тіло зсутулилося й утратило гнучкість. Його називали «сумним хлопчиком». Коли він повертався додому, то борюкався й сварився з братами. Це був єдиний вихід для ув’язненої енергії. Він заздрив своєму кузенові Фазілю. Той пішов в Естеклал, школу, яку підтримував французький уряд. Фазіль приніс додому підручники, олівці, лінійку, компас, стругачку для олівців, болото на штанях до колін і купу смішних історій.

«Бідний безбатченко Фазіль може ходити до школи, — скаржився Аймал Мансурові, своєму старшому брату, — а я, маючи батька, що прочитав усі книжки на світі, маю працювати по дванадцять годин на день. Я мав би цілий день грати у футбол і бути з друзями».

Мансур погодився. Йому не подобалося, що Аймал сидить цілий день у темній крамниці. Він також умовляв батька, щоб той відправив наймолодшого сина до школи. «Пізніше. Тепер ми маємо дружно попрацювати. Саме зараз ми закладаємо основи нашої імперії».

І що Аймал має робити? Утекти? Відмовитися вставати вранці?

Коли батько десь їде, Аймал виходить із вестибюлю. Він замикає крамницю і йде прогулятися навколо парку для машин. Може він знайде когось, щоб поговорити або з ким погратися камінцем. Одного дня прийшов британський працівник місії міжнародної допомоги. Випадково він побачив свій автомобіль, який були вкрали таліби. Він зайшов у готель, щоб з’ясувати. Власником машини був міністр, який заявляв, що купив її легально. З того часу він деколи заходив до Аймала в крамничку. Аймал завжди запитував його, як ідуть його справи з машиною.

— Та вона пішла безповоротно, — казав цей чоловік. — Нові шахраї прийшли на зміну старим.

Дуже зрідка щось порушить монотонність і вестибюль заповниться людьми, так що звук його кроків губиться, коли він пробирається до туалету. Наприклад, як це було, коли вбили міністра авіації. Як і інші некорінні міністри, Абдур Рахман жив у готелі. Після падіння Талібану під час конференції ООН у Бонні нашвидкоруч був сформований новий уряд Афганістану. Рахман зібрав достатньо підтримки, щоб бути призначеним новим міністром. «Плейбой і шарлатан», — говорили про нього опоненти.

Драма розгорнулася, коли тисячі хаджів — прочан по дорозі в Мекку, обмануті туроператором, так і залишилися в аеропорту Кабула. Компанія продала авіаквитки на неіснуючий рейс. «Аріана» зафрахтувала чартерний літак до Мекки, але далеко не для всіх вистачило місць.

Раптом прочани побачили літак «Аріани», що повільно рухався по злітній смузі й штурмували його. Але літак не летів у Мекку. Він віз міністра авіації в Нью-Делі. Хаджам у білому одязі не дозволили сісти в нього. Обурені, вони викинули пілота вниз і забралися в літак, у якому комфортно розташувався міністр зі своїми помічниками. Прочани витягнули його в прохід і забили до смерті.

Аймал був одним із перших, хто почув про те, що сталося. Вестибюль готелю був заповнений, люди хотіли дізнатися деталі. «Міністр, якого забили до смерті прочани? Хто за цим стоїть?»

До Аймалових вух одна за одною долітали різні конспіраційні теорії: «Це початок збройного повстання? Це початок етнічних заворушень? Таджики хочуть бити пуштунів? Особиста помста? Чи просто доведені до відчаю прочани?»

Несподівано вестибюль став ще огиднішим, ніж зазвичай. Гул голосів, серйозні обличчя, збуджені люди. Аймал ледь не плакав.

Він зайшов у кімнату жахів, сів за столик, з’їв «снікерс». Ще чотири години до вечора.

Прибиральник підмів підлогу й випорожнив кошик для сміття.

— Ти виглядаєш сумним, Аймале.

— Джіґар хун, — відповів Аймал. — У мене серце обливається кров’ю.

— Ти знав його? — запитав прибиральник.

— Кого?

— Міністра.

— Ні, — сказав Аймал. — Чи може так. Трохи.

Було краще від того, що серце обливається кров’ю через загиблого міністра, а не через своє втрачене дитинство.

Тесля

Захеканий Мансур вбігає в батькову книгарню. Він приносить невеликий пакунок.

— Двісті листівок, — каже він, переводячи дух. — Він спробував украсти двісті листівок.

Піт ллється по його обличчю. Останній відрізок дороги він біг.

— Хто? — питає батько. Він відставляє калькулятор на прилавок, заносить у бухгалтерську книгу цифри й зупиняє погляд на синові.

— Тесля.

— Тесля? — питає заскочений Султан. — Ти впевнений?

Зверхньо, ніби врятував батька від банди мафіозі, син передає Султанові брунатний пакет.

— Двісті листівок, — повторює він. — Коли він вже збирався йти, виглядав досить занепокоєно. Але оскільки це був його останній день, я ні про що таке не подумав. Він запитав, чи є ще якась робота. Він сказав, що йому потрібна робота. Я відповів, що запитаю в тебе. Адже з полицями було закінчено. Потім я помітив щось у кишені його жилетки. «Що там?» — спитав я. «Що?» — відповів він, знітившись. «У твоїй кишені», — сказав я. «Це те, що я мав із собою», — він мені. «Покажи», — попросив я. Він відмовився. Урешті я витягнув пакет із його кишені сам. Ось воно що! Він намагався вкрасти у нас листівки. Але так не вийде, я спостерігав за ним.

Мансур геть переінакшив усю історію. Він, як зазвичай, сидів собі дрімаючи, а Джалалуддін збирався вже йти. Але хлопчик-прибиральник Абдур побачив, як він брав листівки. «Ви не хочете показати Мансурові, що у вашій кишені? — сказав він. Джалалуддін собі йшов далі.

Абдур був із бідного газарського племені, із найнижчої етнічної групи в соціальній ієрархії Кабула. Він рідко коли озивався. «Покажи Мансурові свої кишені», — гукнув хлопчик услід теслі. Тільки тоді Мансур відреагував і витяг листівки з Джалалуддінової кишені. Тепер він жадає батькової похвали.

Але Султан і далі повільно листає стопку паперів і питає:

— Гм, де він зараз?

— Я відправив його додому, але попередив, що це йому так просто не обійдеться.

Султан замовкає. Він згадує, як тесля підійшов до нього в книгарні. Вони були з одного села й практично сусіди. Джалалуддін зовсім не змінився з того часу. Він залишався худим, як драбина, з великими наляканими випуклими очима, і виглядав навіть худішим, ніж колись. Хоча тесля мав лише сорок років, та вже був згорблений. Його родина була бідною, проте шанованою. Батько його також був теслею, але кілька років тому втратив зір і більше не міг працювати.

Султан був радий дати йому роботу. Джалалуддін був розумним, а Султанові були потрібні нові полиці. Досі у його книгарні були звичайні полиці, на яких у різному порядку книжки розташовувалися так, що назви можна читати на корінцях. Полиці закривали стіни, а крім того, на підлозі стояли окремі книжкові шафи. Але йому були потрібні полиці, на яких він міг би виставляти книжки на огляд. Він хотів мати полиці зі схилом, з тоненькою планкою поперек, так щоб можна було побачити обкладинку книжки. Його крамниця буде, як європейська. Вони домовились про оплату в п’ять доларів на день, і наступного дня Джалалуддін прийшов з молотком, пилкою, лінійкою, цвяхами та якимись дошками. Склад-комора в глибині крамниці стала теслярською майстернею. Цілими днями Джалалуддін вистукував і забивав цвяхи оточений полицями й листівками. Листівки були важливим джерелом Султанових прибутків. Друкував він їх у Пакистані практично за безцінь, а продавав з великим наваром. Зазвичай Султан вибирав зображення, які хотів, і йому ніколи в голову не приходило подякувати фотографові або художникові. Він знаходив зображення, привозив його в Пакистан і розмножував. Дехто з фотографів віддавав йому знімки безоплатно. Вони добре продавалися. Найкращими покупцями були солдати з міжнародних миротворчих сил. Патрулюючи Кабул вони заходили до Султанової крамниці й купували листівки: листівки з жінками в паранджах, із дітьми, що граються на танках, із королевами минулих днів у сміливих сукнях, із Буддами з Баміана до того, як їх підірвали таліби, із конями бузкаші, із дітьми в національних костюмах, із дикою природою, із краєвидами Кабула тоді і тепер. Султан умів добре вибирати зображення, і солдати часто залишали крамницю, купивши з десяток листівок.

Денний заробіток Джалалуддіна складав рівно вартість дев’яти листівок. Вони були складені в задній кімнаті, сотні кожного виду в мішках і без, перетягнені гумовими стрічками й без них, у коробках, шухлядах і на полицях.

— Кажеш, дві сотні, — задумався Султан. — Думаєш це перший раз?

— Я не знаю. Він сказав, що збирався заплатити, але забув.

— Хай спробує переконати нас повірити в це.

— Хтось мав попросити його вкрасти їх, — заявив Мансур. — Він не настільки розумний, щоб уміти перепродати листівки. І точно він не крав їх, щоб розвішати на стінах.

Султан вилаявся. Він не має часу на це все. Через два дні він відбуває в Іран, уперше за пару років. Є багато роботи, але, в першу чергу, він має розібратися із цим. Ніхто, чуєте, ніхто не крастиме в нього й залишатиметься при цьому непокараним.

— Залишайся в книгарні, а я поїду до нього додому. Ми маємо добратися до кореня цього, — сказав Султан. Він узяв з собою Расула. Той добре знав теслю. Вони виїхали в село Дег Кудайдад.

За машиною по селу піднімалася курява. Вони доїхали до стежки, що вела до хати Джалалуддіна. «Запам’ятай, ніхто не має про це знати. Не треба, щоб через це над усією родиною нависла ганьба», — сказав Султан Расулові.

Біля сільської крамниці на розі, звідки йшла стежка до Джалалуддінової хати, стояв гурт чоловіків, серед них і Джалалуддінів батько Фаїз. Він усміхнувся, потис Султанові руку й обняв його. «Заходь, випий з нами чаю», — сказав він від усього серця. Видно, що він нічого не знав про листівки. Інші чоловіки теж хотіли Султана на пару слів. Адже він витяг себе зі злиднів і домігся чогось у житті.

— Ми лиш хотіли поговорити з Вашим сином, — сказав Султан. — Можете піти за ним?

Старий пішов. Він повернувся з сином, що йшов два кроки позаду. Джалалуддін глянув на Султана. Його трясло.

— Нам треба тебе в книгарні. Чи не міг би ти поїхати з нами на хвильку? — спитав Султан.

Джалалуддін кивнув.

— Мусиш зайти випити чаю іншим разом, — гукнув за ними батько.

— Ти знаєш, у чому справа, — сухо констатує Султан, коли вони всілися на задньому сидінні машини, яку повів Расул.

Вони поїхали до Вакілового брата Мірджяна, який працює поліцейським.

— Я лише хотів подивитись на них. Я збирався принести їх назад. Я лише хотів показати їх дітям. Вони такі гарні.

Тесля сидить, зіщулившись у кутку, плечі опущені. Він ніби намагається зменшитись у розмірі. Його кулаки стиснені між колін. Час від часу він натискує нігтями на кісточки пальців. Коли він говорить, то часто й нервово поглядає на Султана, виглядаючи при цьому заляканим, скуйовдженим курчам. Книготорговець відкидається на спинку сидіння й спокійно розпитує його.

— Мені треба знати, скільки листівок ти взяв.

— Я взяв лише ті, що Ви бачили.

— Не вірю.

— Це правда.

— Якщо ти не зізнаєшся, що взяв більше, я заявлю на тебе в поліцію.

Тесля хапає Султана за руку й покриває її поцілунками. Султан висмикує її.

— Перестань робити дурниці. Не будь ідіотом.

— В ім’я Аллаха, клянуся честю, я не брав більше. Не посилай мене у в’язницю, прошу. Я заплачу, я чесна людина, пробач мені, я був дурним, пробач мені. Я маю семеро малих дітей, двоє дівчат мають поліомієліт. Моя жінка знову вагітна й ми не маємо, що їсти. Мої діти пропадають, жінка щодня плаче, бо я не можу достатньо заробити, щоб прогодувати всіх. Ми їмо картоплю й варені овочі. Рис для нас недоступний. Мама випрошує залишки в лікарнях і ресторанах. Деколи попадається варений рис. Деколи вони продають залишки на базарі. Останні кілька днів ми навіть не мали хліба. А ще я утримую п’ять сестриних дітей. Її чоловік не має роботи. А ще я живу зі старими матір’ю, батьком і бабою.

— На твій вибір. Зізнайся, що взяв більше й уникнеш в’язниці, — каже Султан.

Розмова йде по колу. Тесля оплакує свої злидні, Султан хоче, щоб він зізнався, що взяв більше. Також він хоче знати, кому той продавав листівки.

Вони проїжджають через весь Кабул і знову опиняються за містом. Расул везе їх по болотистих дорогах, повз людей, що поспішають завидна дістатися додому. Кілька безпритульних псів б’ються за кістку. Бігають босі діти. Жінка в паранджі балансує на рамі чоловікового велосипеда. Старший чоловік намагається справитися з навантаженим апельсинами візком. Його стопи погрузли в глибоких коліях, що утворилися внаслідок недавніх злив. Тверда ґрунтова дорога перетворилася в артерію з лайна, сміття, гною, що були винесені водою з дворів і провулків.

Расул гальмує перед воротами. Султан просить його піти й постукати у двері. Виходить Мірджян, вітається й запрошує заходити.

Коли чоловіки йдуть по сходах, вони чують стишений шелест спідниць. Це ховаються жінки дому. Одні стоять за напівпричиненими дверима, інші за шторами. Одна дівчинка підглядає в щілину в підлозі, щоб побачити, хто б це міг завітати до них так пізно ввечері. Ніхто, крім членів родини не може їх бачити. Старші хлопчики подають чай, який мама й сестри приготували в кухні.

— Гаразд, — каже Мірджян. Він сидить по-турецьки. На ньому традиційна довга сорочка й широкі шаровари — одяг, який змушували носити таліби. Мірджяну він дуже подобається. Він малий та опецькуватий. Йому зручно у вільному одязі. Тепер йому доводиться носити одяг, який не подобається, — стару афганську уніформу, що використовувалась у поліції до приходу Талібану. Провисівши кілька років у шафі, вона стала трохи затісною. Вона також тепла, оскільки лише зимова уніформа, зроблена з грубої пряжі ручної роботи вціліла під час зберігання. Уніформи пошиті за російським зразком, тож доречніші в Сибіру, ніж в Кабулі. Весняними днями, коли температура може досягати тридцяти градусів, Мірджян потіє в ній з ранку до вечора.

Султан стисло розповідає про свою справу. Мірджян дає їм говорити по черзі, ніби вони під перехресним допитом. Султан сидить поряд із ним. Джалалуддін — навпроти. Він із розумінням киває й підтримує легку невимушену атмосферу. Султанові та Джалалуддінові подали чай з ірисками, і вони говорять по черзі.

— Для тебе ж буде краще, коли ми все вирішимо тут, а не підемо в справжню поліцію, — каже Мірджян.

Джалалуддін опускає очі, стискає кулаки й вимовляє зізнання. Не для Султана, а для Мірджяна.

— Я може взяв десь п’ятсот штук, але вони всі дома. Я все віддам. Я нічого не чіпав.

— Ось тобі на! — вигукує поліцейський.

Але для Султана цього замало.

— Упевнений, що ти взяв набагато більше. Давай! Кому ти їх продавав?

— Для тебе краще, зізнатися в усьому зараз, — каже Мірджян. — Якщо дійде до допитів у поліції, там буде далеко не так, як тут: ні чаю не буде, ні ірисок, — продовжує він загадково й дивиться на Джалалуддіна.

— Але це чиста правда. Я не продавав їх. Клянуся іменем Аллаха, — каже він і дивиться то на одного, то на другого.

Султан наполягає. Слова повторюються. Пора їхати додому. Під час комендантської години всіх можуть арештувати. Інколи людей навіть убивали, тому що солдати відчували небезпеку в людях, що проїжджали мимо в автомобілях.

Вони сідають у машину мовчки. Расул просить теслю сказати правду. «Інакше, Джалалуддіне, це буде тягнутися й тягнутися». Коли вони приїжджають до хати теслі, той заходить туди, щоб винести листівки. Він швидко виходить із невеликим пакунком. Листівки загорнені в шаль із оранжевим і зеленим візерунком. Султан розгортає їх і милується картинками, що знайшли свого законного власника й будуть повернені на полиці. Але спочатку їх використають, як речовий доказ. Расул відвозить Султана додому. Тесля з палаючим від сорому обличчям залишився на розі, звідки стежка веде до його дому.

480 листівок. Екбал і Аймал сидять на матрацах і рахують. Султан пробує оцінити, скільки всього тесля міг узяти. Листівки відображають різні теми. У задній кімнаті їх сотні і сотні. «Якби зникла ціла упаковка, важко було б вирахувати, але якщо в кожній упаковці не вистачає десятка, значить він відкрив кілька пакетів і взяв по кілька листівок з кожного», — розмірковує Султан. Завтра будемо рахувати.

Наступного ранку в розпал їхнього перерахунку несподівано з’являється тесля. Він застигає на порозі, зсутулений ще більше, як звичайно. Раптом він кидається до Султана й починає цілувати йому ноги. Султан піднімає його з підлоги й сичить на нього:

— Тримайся, чоловіче. Мені не треба твоїх молитов.

— Прости мені, прости мені. Я заплачу, я заплачу тобі. Я маю вдома голодних дітей, — каже тесля.

— Я скажу тобі те саме, що вчора. Мені не треба твоїх грошей, але я хочу знати, кому ти їх продавав. Скільки ти взяв.

Разом із Джалалуддіном і його батько Фаїз. Він також намагається впасти вниз й цілувати Султанові ноги, але Султан підхоплює його до того, як той опиняється на підлозі. Йому не подобається, щоб хтось цілував йому ноги, а особливо старшого віку сусід.

— Ти маєш знати, що я бив його всю ніч. Мені так соромно. Я виховував його, щоб він став чесним працівником. І що тепер! Мій син злодій, — каже Фаїз і дивиться з-під лоба на сина, що зіщулився в кутку. Зсутулений тесля виглядає, як дитина, що прокралася й збрехала, а зараз буде бита.

Султан спокійно розповідає батькові, що сталося. Що Джалалуддін брав із собою листівки додому й що тепер вони хочуть знати, скільки він їх виніс і кому продавав.

— Дай мені ще один день і я змушу його зізнатися в усьому, — просить Фаїз. Шви на його черевиках розлізлися, він без шкарпеток, а штани підперезані мотузкою. Рукави піджака засмальцьовані. Він виглядає подібно до свого сина, тільки трохи темніший, менший і з упалішими грудьми. Обидва вони худі й слабкі. Батько покірно стоїть перед Султаном. Султан теж не знає, що робити. Він відчуває сором від присутності цього старшого чоловіка, що міг би бути йому за батька.

Нарешті Фаїз поворухнувся. Він впевнено підходить до шафи з книжками, біля якої стоїть його син. Умить його руки злітають, як батоги. І тут, у крамниці, він молотить сина. «Ти негіднику, ти, падлюко, ти ганьба для родини, краще б ти ніколи не народився, ти невдахо, шахраю», — батько кричить, б’є і штовхає його. Коліном у живіт, ногою в пах, б’є по спині. Джалалуддін лише стоїть згорбившись і прикривши грудну клітку руками, а батько б’є його. Раптом він виривається й вибігає з крамниці. Трьома великими стрибками він вибігає за двері, далі по сходах і на вулицю.

Бараняча шапка Фаїза лежить на підлозі. Вона спала з нього в розпалі бійки. Він підбирає її, розправляє й одягає на голову. Розпрямляється, прощається з Султаном і виходить. Через вікно Султан бачить, як він непевною ходою підходить до свого старого велосипеда, оглядається направо, наліво й тихо та напружено крутить педалі в напрямку свого села.

Коли після бентежної сцени всілася курява, Султан знову рахує. Книготорговець незворушний.

— Він працював тут сорок днів. Нехай він брав двісті листівок щодня. Виходить вісім тисяч. Упевнений, що він вкрав принаймі вісім тисяч листівок, — він кидає погляд на Мансура, що лише знизує плечима.

Бачити, як бідний тесля був побитий власним батьком було нестерпною мукою. Мансурові ці листівки до одного місця. Він уважає, що вони повинні забути про це прокляте діло, раз усе отримали назад.

— Він не має зеленого поняття, як їх продавати. Забудь про все, — просить син.

— Це могло бути зроблено на замовлення. Ти знаєш усіх цих продавців на розкладках, що купують у нас листівки. Деякі з них давно не показувались. Я думав, що вони купили забагато, але глянь, вони купили дешево в теслі. А він такий дурний, що продав їх за добре слово. Що думаєш?

Мансур знову знизує плечима. Він знає свого батька і бачить, що той хоче добратися до суті всього цього. Він також знає, що це завдання буде покладене на нього. Батько їде в Іран і його не буде цілий місяць.

— Що, якби ти й Мірджян навели довідки? Правда вилізе. Ніхто не посміє красти в Султана, — каже він і не зводить погляду з Мансура.

— Він міг зруйнувати мій бізнес, — каже він. — Уяви, він краде тисячі листівок і продає їх у кіоски і книгарні по всьому Кабулу. Вони продають їх набагато дешевше, ніж я. Люди починають ходити до них, а не до мене. Я втрачу всіх тих солдатів, що приходять за листівками і що також купують книжки. Я дістану репутацію найдорожчого зі всіх. Урешті-решт я міг би збанкрутувати.

Те, як батько передбачає свою долю, Мансурові в одне вухо влітає, а в друге вилітає. Він роздратований. Йому противно, що він дістав ще одне завдання на час відсутності батька. Він має не тільки провести реєстр усіх наявних книг, забрати нові пачки книжок, що прийшли з Пакистану, розібратися з бюрократичними приписами, що є наслідком володіння книгарнею в Афганістані, працювати водієм і вести справи у своїй крамниці, а ще й до всього виконати роль поліцейського інспектора.

— Я займуся цим, — каже Мансур коротко. Навряд чи міг би сказати щось більше.

— Не будь зам’яким, не будь зам’яким, — такими були останні Султанові слова перед тим, як він сів на вечірній літак до Тегерана.

Коли батько поїхав, Мансур негайно забув про всю цю історію. Його святенницький період після прощі до Мазарі-Шарифа вже давно й назавжди був позаду. Це тривало рівно один тиждень. Нічого не покращилось від його п’ятиразових молитов на день. Борода почала свербіти й усі казали йому, що він виглядає нечесаним. Йому не подобався власний вигляд у вільній сорочці. «Якщо мої думки постійно збиваються з правильного ходу, з таким же успіхом я можу позбутися й усього іншого», — сказав він собі й відмовився від набожності так само швидко, як і навернувся до неї. Проща була не більше, як поїздкою вихідного дня.

У перший вечір батькової відсутності, його запросили в місто деякі друзі. Він сказав, що прийде, не знаючи ще, що на чорному ринку за шалені гроші вони купили узбецької горілки, вірменського коньяку та червоного вина. «Це найкраще, що можна було дістати, усе 40 градусів, а вино насправді 42 градуси», — сказав продавець. Хлопці заплатили по сорок доларів за пляшку. Вони звичайно не здогадалися, що продавець домалював дві тоненькі рисочки на етикетці французького столового вина: так міцність збільшилася з 12 до 42 процентів. Усе оцінювалося міцністю. Більшість його клієнтів були молоді хлопці, які подалі від батьків пили, щоб упитися.

Мансур ніколи не куштував алкоголю, цієї найстрогіше забороненої ісламом речовини. Раннім вечором двоє Мансурових друзів почали пити. Вони змішували в склянці коньяк із горілкою і після кількох чарок їх гойдало по всьому темному готельному номері, який вони зняли, щоб уникнути батьківського гніву. Мансур ще не приїхав, оскільки він мав завезти додому своїх молодших братів, а коли з’явився, його друзі кричали й ревіли і були готові стрибати вниз із балкона.

Побачивши це, Мансур передумав: якщо алкоголь витворяє таке з людиною, напевно, йому не варто його пробувати.

Удома в Джалалуддіна ніхто не може заснути. Діти лежать на підлозі й тихенько плачуть. Останні двадцять чотири години були найгіршими в їхньому житті. Вони бачили, як дід б’є тата й називає його злодієм. Усе перевернулось з ніг на голову. Джалалуддінів батько ходить по колу на подвір’ї. «Як у мене міг вирости такий син, що зганьбив цілу родину? Що я робив не так?»

Найстарший син, шахрай, сидить на матраці в одній-єдиній кімнаті. Лягти він не може, тому що його спина вся вкрита кривавими смугами від батькових ударів товстою палицею. Після побоїща в книгарні вони обоє повернулись додому. Спочатку батько на велосипеді, потім син, що йшов пішки через усе місто. Батько почав з того, чим закінчив у крамниці, а син не опирався. Удари сипалися на його спину, а прокльони покривали його всього. Нажахана сім’я спостерігала за цим. Жінки хотіли кудись сховати дітей, але не було куди.

Хата побудована навколо подвір’я. Одна зі стін — це огорожа від стежки. Уздовж двох стін помости, за якими розташувались кімнати з великими завішеними поліетиленом вікнами, що виходять у двір: кімната для теслі з дружиною і їхніх сімох дітей, кімната для батька, матері й баби, кімната для сестри з чоловіком і їхніх п’ятьох дітей, їдальня й кухня з глиняною піччю, примусом і кількома полицями.

Діти теслі спали на матрацах, зроблених із суміші ганчір’я й обрізків тканини. Одні ділянки були вкриті картоном, інші поліетиленом або мішковиною. Дві дівчинки з поліомієлітом мали на ногах шини й ходили на милицях. Двоє інших дітей страждали від гострої екземи. Вони постійно чухали свої струпи, що кровоточили.

У той час, коли Мансурові друзі вдруге ригали, діти теслі на іншому кінці міста якраз заснули.

Коли Мансур прокинувся в перший ранок відсутності батька, його охопило п’янке відчуття свободи. Він був вільним! Начепивши темні окуляри з Мазарі-Шарифа, він помчався на швидкості 100 кілометрів на годину кабульськими вулицями, минаючи нав’ючених віслюків, брудних кіз, жебраків і дисциплінованих німецьких солдатів. Підстрибуючи й скрегочучи на безкінечних ямах в асфальті, він ще й встиг показати німцям пальця. Він лаявся й лихословив, а пішоходи розскакувалися перед ним. Дільницю за дільницею він проїжджав заплутану кабульську, як решето, мозаїку руїн і повалених будинків.

«Він має відчути наслідки — це формує характер», — казав Султан. Мансур кривиться за кермом. Відтепер хай Расул горбатиться над цією справою й каже, що буде далі, а він, Мансур, розважатиметься до самого приїзду батька. Щоранку він відвозитиме братів до крамниць, щоб ті не дулися на нього, а крім цього, не вдарить пальцем об палець. Єдиний, кого Мансур боїться, — це батько. Він ніколи не сміє протестувати в його присутності. Він єдиний, кого Мансур поважає, принаймні в очі.

Мансурова ціль — познайомитися з дівчатами. У Кабулі, де всі оберігають своїх дочок, як дорогоцінний скарб, це нелегко. Йому спало на думку піти на курси англійської мови для початківців. Мансурова англійська добра, тому що він навчався в Пакистані, але він вирішує, що наймолодші й найсимпатичніші дівчата будуть в групі початківців. Він не помилився. Уже після першого заняття він вибирає собі симпатію. Обережно пробує заговорити з нею. Одного разу вона навіть дозволяє йому відвезти її додому. Він просить її зайти в книгарню, але вона ніколи не приходить. За деякий час вона перестала приходити на курси. Мансур не може зв’язатися з нею. Йому сумно без неї, але передусім йому її жаль, жаль, що вона перестала приходити. Вона так хотіла вивчити мову. Студентка з англійської групи швидко забувається. Ніщо не є справжнім і вічним у Мансуровому житті цієї весни. Якось його запросили на вечірку на околиці Кабула. Кілька знайомих орендували будинок, а власник стоїть на варті в саду надворі.

«Вони курили висушеного скорпіона, — з ентузіазмом розповідає Мансур другові. — Вони розтерли його на порошок, змішали з тютюном і геть задурманіли, правда, стали також трохи злими».

Аж ось Султан присилає повідомлення, що буде дома наступного дня. Мансур негайно виходить зі свого дурману. Він не зробив нічого з того, про що його просив батько. Не каталогізував книги, не впорядкував задню кімнату, не виписав нові замовлення, не забрав пачки з книгами, що за цей час накопичились у транспортному терміналі. А про справу з теслею та розслідування він не мав навіть задньої думки.

Шаріфа метушиться навколо нього.

— Що з тобою, мій хлопчику? Може ти захворів?

— Нічого, — шипить він.

Шаріфа продовжує надокучати.

— Стули пельку і їдь назад у Пакистан, — кричить Мансур. — З того часу, як ти приїхала, усе пішло шкереберть.

Шаріфа починає плакати:

— Як у мене могли вирости такі хлопці? Що я робила не так, якщо вони навіть не хочуть бачити власної матері?

Шаріфа голосить і кричить на своїх дітей. Латіфа починає плакати. Бібі Гуль погойдується з боку на бік. Бульбула витріщилася в простір. Соня пробує втихомирити Латіфу, а Лейла миє посуд. Мансур хряскає дверима кімнати, яку він ділить із Юнусом. Юнус хропе в ліжку. Він захворів на гепатит В і лежить цілими днями в ліжку, ковтаючи ліки. Його очі пожовтіли, а сам він виглядає блідішим і сумнішим, ніж зазвичай.

Коли Султан повернувся наступного дня, Мансур був настільки збентежений, що уникав його гострого погляду. Але даремно він так хвилювався: Султан був найбільше зайнятий із Сонею. Тільки наступного дня в книгарні він спитав сина, чи той зробив усе, що він його просив. Ще до того, як Мансур встиг відповісти, батько дає йому нові вказівки. Султанова поїздка в Іран була дуже вдалою. Він знову зв’язався зі старим партнером і скоро нові пакунки перських книг прибуватимуть у Кабул. Але про одну справу він не забув: тесля.

— Ти нічого не розкопав? — з подивом звертається Султан до сина. — Ти знецінюєш мою роботу. Завтра підеш в поліцію і заявиш на нього. Його батько обіцяв мені на другий день вибити з нього зізнання, а пройшов уже місяць! І якщо він не буде сидіти, до мого повернення з Пакистану, ти не мій син, — погрожує він.

— Кожен, хто прикладається до моєї власності, буде нещасним, — каже Султан зловісно.

Наступного ранку, ще затемна, дві жінки із двома дітьми стояли й гупали у двері родини Ханів. Заспана Лейла відчинила. Жінки плачуть і умовляють. Через деякий час Лейла розуміє, що це баба й тітка теслі стоять з його дітьми.

— Будьте ласкаві, пробачте йому, пробачте йому, — кажуть вони.

— Будь ласка, заради Бога, — плачуть.

Старій бабусі майже дев’яносто. Вона маленька й висохла, як миша. У неї гостре, з волосками підборіддя. Вона є матір’ю теслиного батька, що кілька тижнів пробував вибити з сина правду.

— Ми не маємо, що їсти. Ми вмираємо з голоду. Подивись на дітей. Але ми заплатимо за листівки.

Лейла просить їх заходити. Маленька мишоподібна бабуся кидається в ноги жінкам дому, що попрокидалися від голосіння й зайшли в кімнату. Вони глибоко засоромлені лихом, що зайшло в кімнату, як подув холодного повітря. З жінками дворічний хлопчик і одна хвора на поліомієліт дівчинка. Дівчинка з великим зусиллям сидить на підлозі. Нерухома хвора нога в шинах викинута перед нею. Вона тихо сидить і слухає.

Коли прийшла поліція, Джалалуддіна не було вдома. Тому забрали його батька й дядька. Вони сказали, що прийдуть за ним наступного ранку. Цілу ніч ніхто не спав. Рано вранці до приходу поліції, дві старі жінки зібралися й пішли заради родича просити Султана про помилування та прощення.

— Якщо він щось украв, то це заради сім’ї. Подивіться на них, подивіться на цих дітей — худі, як дошки. Нема доброго одягу, нема, що їсти.

Серця на Мікрорайоні м’якнуть, але цей візит не приносить їм нічого, лише співчуття. Якщо Султан щось вирішив, жінки дому не в змозі це переінакшити. А особливо, коли це стосується крамниці.

— Ми б з радістю допомогли, але ми нічого не можемо вдіяти. Султан вирішує, — кажуть вони. — А його нема вдома.

Жінки далі голосять і плачуть. Вони знають, що це правда, але не можуть відмовитися від надії. Заходить Лейла зі смаженими яйцями й свіжим хлібом. Для двох дітей вона скип’ятила молока. Коли в кімнату заходить Мансур, дві жінки кидаються до нього й цілують йому ноги. Він відштовхує їх. Вони знають, що він, як найстарший син, має владу за відсутності батька. Але Мансур вирішив робити те, що сказав йому батько.

— З того часу, як Султан конфіскував його інструменти, він не може працювати. Ми тижнями нічого не їли. Ми забули смак цукру, — плаче бабуся.

— Рис, що ми їмо, майже гнилий. Його діти марніють з кожним днем. Подивися, на них лиш шкіра й кости. Батько б’є Джалалуддіна щодня. Я б ніколи не подумала, що матиму злодія, — каже баба.

Жінки обіцяють зробити все, що в їхніх силах, щоб переконати Султана, хоча добре знають, що ніщо не допоможе.

Поки бабуся й тітка дійшли з дітьми назад до села, поліція вже приїздила та забрала Джалалуддіна.

Після обіду, як свідка, викликають Мансура. Закинувши ногу на ногу, він сидить на табуреті біля стола начальника поліцейського відділку. Сім чоловіків слухають, як начальник веде допит. Оскільки немає достатньої кількості стільців, двоє людей сидять на одному. Тесля сидить навпочіпки на підлозі. Це різношерста група людей. Дехто з поліцейських одягнений у грубу, сіру зимову уніформу, хтось у традиційному одязі, інші у військових уніформах. Нічого особливого не відбувається в цьому відділку, тому крадіжка листівок є важливою справою. Один із поліцейських стоїть при вході й ніяк не може вирішити, чи йому стояти всередині, чи за дверима.

— Мусиш сказати, кому ти їх продавав, інакше опинишся в центральній в’язниці, — каже начальник відділку.

Слова «центральна в’язниця» розносять холодок по всій кімнаті. Центральна в’язниця — це там, куди відправляють справжніх злочинців. Тесля сидить понурий на підлозі й виглядає зневіреним. Він вивертає свої теслярські руки: вони покриті тисячами невеликих порізів, шрамів, що посікли його руки. У потужному стовпі сонячного світла, що падає через вікно, добре видно рубці й надрізи від ножів, пилок і стамесок. Руки, а не обличчя, є портретом його, теслі, і це вони зараз тупо спостерігають за сімома чоловіками в кімнаті, а його все це ніби не стосується. Через деякий час теслю відправляють у крихітну, метр на метр камеру. Камеру, у якій він не може випрямитися, а лише стояти рачки, або сидіти навпочіпки, або лежати згорнувшись калачиком.

Джалалуддінова доля в руках Мансурової родини. Вони можуть відізвати або підтримати заяву. Якщо вони підтвердять заяву, його передадуть далі в систему і вже буде запізно виправдати його. Тоді хай поліція вирішує.

— Ми можемо затримати його на двадцять чотири години, тоді вам треба буде вирішувати, — каже начальник відділку, на чию думку, Джалалуддіна треба покарати.

— Злидні — не причина, щоб красти. Є багато бідний людей. Якщо ми не каратимемо за злочин, суспільство геть утратить моральні засади. Дуже важливо показати, що буде, коли порушуються правила.

Гучноголосий начальник наводить аргументи Мансурові, що вже почав сумніватися в усій цій справі. Коли він починає усвідомлювати, що Джалалуддіна можуть відправити на шість років до в’язниці за крадіжку листівок, він задумується про його дітей, їхній зголоднілий вигляд і благенький одяг. Він думає про власне життя, наскільки воно просте. За один день він може витратити стільки грошей, скільки родина теслі за цілий місяць.

Половину столу займає гігантський букет зі штучних квітів. Хтозна-коли на квітах зібрався товстий шар пилюки. І все ж, вони роблять кімнату трохи яскравішою. Видно, що поліція у відділку села Дег Кудайдад любить барвисті кольори: стіни зеленого салатного кольору, лампа — червона, дуже червона. На стіні, як і в усіх інших офісах Кабула, висить портрет героя війни Массуда.

— Не забувай, за талібів, йому б відрубали руку, — наголошує начальник поліції. — Таке було з людьми, що здійснили менший злочин, ніж цей.

Полісмен розповідає історію жінки, що залишилась сама з дітьми після смерті чоловіка.

— Вона була дуже бідна. Наймолодший син не мав черевиків і мерз в ноги. Була зима, і він не міг виходити з дому. Старший син, заледве підліток, украв для молодшого брата пару черевиків. Його спіймали за руку і права рука його була відтята. Це було трохи занадто, на мою думку. Але цей тесля показав себе з гіршого боку. Він крав кілька разів. Якщо ти крадеш, щоб нагодувати дітей, то робиш це лише один раз, — тримається він свого.

Начальник поліції показує Мансурові всі конфісковані речі, що зберігаються в шафі позаду нього. Тут зібрані пружинні ножі, кухонні ножі, кишенькові ножі, ножі з масивною ручкою для удару, пістолети, ліхтарі й навіть колода карт.

— Карти були конфісковані, бо той, хто програв, повалив того, хто виграв на підлогу й ударив його цим ножем. Вони ще й пили, тому його покарали за бійку з ножем, випивання та азартні ігри, — сміється він. — Іншого гравця залишили в спокої, тому що той став інвалідом, а це вже достатнє покарання.

— А яке покарання за розпивання спиртних напоїв? — запитує Мансур. Він знає, що згідно із законами Шаріату, випивка є великим гріхом і суворо карається. Коран рекомендує вісімдесят ударів батогом.

— Якщо чесно, я завжди закриваю очі на такі речі. Якщо йде весілля, я кажу їм, що це свято, але все має бути помірним і не виходити поза межі родини, — відповідає начальник поліції.

— А як на рахунок невірності?

— Якщо вони одружені, їх заб’ють камінням. Якщо неодружені, покаранням є сто батогів, і вони мають одружитися. Якщо один із них одружений, і це — чоловік, він має взяти її за другу дружину. Якщо вона одружена, а він ні, її вб’ють, а його відшмагають батогами й кинуть до в’язниці, — каже полісмен. — Але часом я також дивлюся на таке крізь пальці. Це може бути вдова, якій потрібні гроші. Тоді я стараюся допомогти їм: щоб вони знову віднайшли ґрунт під ногами.

— Так, ви говорите про повій. А як щодо звичайних людей?

— Одного разу ми застали пару в машині. Ми, або швидше батьки, змусили їх одружитися, — каже він. — Це було справедливо, хіба не так? Ми ж не таліби врешті-решт. Ми маємо уникати забиття камінням людей. Афганістан і так досить настраждався.

Мансур виходить із поліцейського відділку в глибоких роздумах. Начальник поліції визначив йому три дні, як крайній термін. Він усе ще може вибачити грішника, але якщо все піде далі, буде запізно. Мансур не має настрою, щоб повертатися до книгарні, тому йде додому на обід. Таке трапляється дуже рідко. Він кидається вниз на матрац, і дякувати Богу, їжа готова, дайте спокій.

— Скинь свої черевики, — каже йому мати.

— Іди під три чорти, — відповідає Мансур.

— Мансуре, ти маєш слухати свою маму, — веде далі Шаріфа.

Мансур не відповідає, а натомість розтягається на підлозі закинувши догори одну ногу на іншу. Взуття на ногах. Мати не зронює ні пари з вуст.

— Треба вирішувати, що робити з теслею, — говорить Мансур. Він закурює цигарку, а мати починає плакати. Він ніколи б не запалив у присутності батька. Але як тільки батько йде з дому, Мансур не тільки з задоволенням курить, але ще й дратує матір, курячи до, під час і після їжі. Невелика кімната повна густого диму. Бібі Гуль уже давно скаржиться, наскільки він неввічливий з матір’ю. Проте не цей раз гору бере бажання спробувати. Вона простягає руку й шепоче: «Можна мені одну?»

Западає мовчанка. Невже баба починає курити?

— Мамо, — кричить Лейла і вириває цигарку з її руки.

Мансур дає їй ще одну й Лейла на знак протесту виходить з кімнати. Бібі Гуль радо сидить і попахкує та тихо сміється. Вона навіть перестає гойдатися назад-вперед, високо тримаючи цигарку й глибоко вдихаючи.

— Їстиму менше, — пояснює Бібі Гуль.

— Відпусти його, — каже вона, натішившись цигаркою. — Він уже отримав свою кару: його бив батько, він зганьбився. Та й листівки він віддав назад.

— Ти бачив його дітей? Як вони виживуть без батькових доходів? — підтримує її Шаріфа.

— Ми ще будемо відповідальні за смерть його дітей, — каже Лейла, що знову зайшла в кімнату, як тільки її мати загасила цигарку. — Що, як вони захворіють і не матимуть грошей на лікаря? Тоді вони помруть через нас або помруть з голоду. Та й тесля може померти у в’язниці. Багато хто не витримує там шість років. Вона кишить інфекціями: туберкульоз та інші хвороби.

— Прояви милосердя, — просить Бібі Гуль.

Мансур телефонує Султанові в Пакистан зі свого недавно придбаного мобільного телефону:

— Він хоче зруйнувати мій бізнес, збити ціни. Я йому добре платив. Не було потреби красти. Він просто шахрай. Він винен і з нього має бути вибита вся правда. Нікому, чуєш, нікому так просто не обійдеться руйнування мого бізнесу.

— Йому можуть дати шість років! Його діти можуть померти, поки він вийде, — кричить у відповідь Мансур.

— Я не журюся, чи йому дадуть шість років, чи ні. Хай начувається, поки не скаже, кому продавав листівки.

— Ти так кажеш, бо в тебе набите черево, — кричить Мансур. — Я плачу, коли бачу цих його худющих дітей. Його сім’я дійшла до ручки.

— Не смій перечити своєму батькові! — Верещить у слухавці Султан.

Кожному в кімнаті знайомий його голос і кожен знає, що його обличчя червоне від гніву, а все тіло трясеться.

— Що ти за син? Ти мене маєш слухатися в усьому, чуєш, у всьому. Що з тобою? Чому ти грубіяниш своєму батькові?

З Мансурового виразу обличчя видно, що в ньому йде внутрішня боротьба. Він ніколи нічого не робив: лише те, що вимагає від нього батько. Це з неприхованих дій. Мансур ніколи не зіштовхувався з ним у відкритому протистоянні. Просто він не сміє викликати в батька гнів.

— Добре, — каже він і кладе телефон. Сім’я мовчить. Мансур лається.

— Він має кам’яне серце, — каже Шаріфа. Соня мовчить.

Щоранку й щовечора приходить родина теслі. Деколи це баба, іншим разом це мама, тітка або дружина. З ними завжди одне або двоє дітей. Кожного разу вони отримують ту саму відповідь. Вирішує Султан. Коли він повернеться, усе владнається. Але вони знають, що це не так. Султан уже передав свій вирок.

Урешті, вони більше не витримують. Вони не відкривають двері, а тихо сидять, удаючи, що нікого немає вдома. Мансур іде в місцевий поліцейський відділок і просить про відкладення справи. Він хоче, щоб повернувся батько і зайнявся цим. Але начальник поліції не може більше чекати. В’язнів у камері розміром квадратний метр не можна тримати довше, як кілька днів. Вони ще раз просять теслю признатися, що він взяв більше листівок і сказати, кому він їх продавав, але він відмовляється. Джалалуддіна заковують в наручники й виводять з невеликої глиняної хати.

Оскільки у місцевої поліційної дільниці немає автомобіля, Мансурові випадає везти теслю в центральний поліційний відділ Кабулу.

Біля будівлі чекають батько, син і баба теслі. Коли під’їжджає Мансур, вони невпевнено підходять до нього. Мансур ненавидить кожну цю хвилину. За відсутності Султана він має поводитися, як безсердечний суддя.

«Я роблю лише те, що мені сказав робити батько», — виправдовує він себе, одягає темні окуляри й сидить у машині. Баба з маленьким сином повертаються додому. Батько сідає на розхитаний велосипед і слідує за машиною Мансура. Він не хоче здаватися і їде за сином стільки, скільки може. Вони бачать, як його прямий силует зникає позаду.

Мансур веде машину повільно. Хтозна, через скільки років тесля знову зможе побачити ці дерева.

Вони приїжджають на центральну дільницю. За часів Талібану це було найненависніше місце в Кабулі. Тут, у Департаменті примноження блага і знищення гріха, більше відомому, як Міністерство моралі, була штаб-квартира релігійної поліції. Сюди забирали чоловіків, чиї шаровари й бороди були закороткими, жінок, що знаходилися на вулиці з чоловіками, що не були членами родини, жінок, що йшли одні, що були нафарбовані під паранджею. Тижнями вони сиділи в підвалах, поки їх не переводили до інших в’язниць або виправдовували. Коли таліби пішли геть, камери відкрили й в’язнів випустили. Були знайдені кабельні дроти й палиці, що використовувалися як знаряддя тортур. Чоловіків били оголених. Жінки могли закутатися в простирадла перед тим, як їх піддавали тортурам. До талібів будівлю займала брутальна радянська служба безпеки, а після них — хаотичні поліційні сили моджахедів.

Масивними сходами тесля піднімається на п’ятий поверх. Він намагається йти поруч Мансура й прохально дивиться на нього. Здається, що його очі ще дужче збільшилися за час перебування в ув’язненні. Здається, що благаючі очі вилізають зі своїх орбіт. «Вибач мені, вибач. Я працюватиму на тебе до кінця своїх днів і нічого не проситиму. Вибач мені».

Мансур дивиться прямо попереду. Він не має прогнутися зараз. Султан виніс свій вирок і він не повинен суперечити Султанові. Його можуть позбавити спадку, можуть вигнати з дому. Він уже відчув, що його брат став Султановим улюбленцем. Екбал може ходити на комп’ютерні курси, йому пообіцяли велосипед. Якщо Мансур зараз піде проти нього, Султан може увірвати всі зв’язки з ним. Які б сильні відчуття він не мав до теслі, ризикувати не можна.

Вони чекають на допит і реєстрацію заяви. Система працює так, що людину, на яку написано заяву, ув’язнюють до того моменту, поки не буде встановлена провина або невинність. Будь-хто може написати заяву на будь-кого й ця людина буде ув’язнена.

Мансур викладає свою справу слідчому. Тесля сидить навпочіпки на підлозі. У нього довгі, покручені пальці на ногах, а нігті мають грубі чорні краї. Його джемпер і жилетка висять клаптями вздовж спини. Штани ледве тримаються на стегнах.

Слідчий за столом ретельно записує обидві декларації. Він пише елегантним почерком і використовує копірку.

— Чому тебе так зацікавили афганські листівки? — сміється слідчий. Справа видається йому досить курйозною. Але ще до того, як тесля встиг відповісти він продовжує. — Скажи, кому ти їх продавав. Ми всі розуміємо, що ти не крав їх для того, щоб посилати родичам.

— Я взяв лише дві сотні й Расул дав мені ще трохи, — обережно починає тесля.

— Расул ніколи не давав тобі ніяких листівок, це брехня, — зауважує Мансур.

— Ти запам’ятаєш цю кімнату, як місце, де в тебе був шанс розповісти правду, — говорить полісмен.

Джалалуддін ковтає повітря, стискає кулаки й зітхає з полегшенням, коли поліцейський продовжує допитувати Мансура про те, коли, де і як уся ця історія сталася. Через вікно позаду слідчого видно один із пагорбів на околиці Кабула. До схилів туляться невеликі будинки. Зиґзаґом спускається стежка. Через вікно тесля може бачити людей, що як мурахи, снують угору-вниз. Будинки зроблені з матеріалів, здобутих у покаліченому війною Кабулі: якихось листів гофрованої бляхи, мішковини, трохи пластику, цеглин, шматків і уламків руїн.

Раптом слідчий присідає поряд із ним.

— Я знаю, що в тебе голодні діти, і я знаю, що ти не злочинець. Даю тобі останній шанс. Скористайся ним. Якщо ти скажеш мені, кому продавав листівки, я випущу тебе. Якщо не скажеш, я дам тобі кілька років в’язниці.

Мансур втрачає інтерес. Це вже сотий раз, як теслю просять, щоб зізнався, кому він продавав листівки. Може, він каже правду. Може, він нікому їх не продавав. Мансур поглядає на годинник і позіхає.

Раптом Джалалуддінові вуста зронюють ім’я. Так тихо, що майже не чутно. Мансур підстрибує.

Чоловік, чиє ім’я пробурмотів Джалалуддін, є власником кіоску на базарі, що торгує календарями, ручками й листівками. Листівками для релігійних свят, весіль, заручин і днів народжень — і листівками на афганську тематику. Він завжди закуповував ці листівки в Султановій книгарні, але вже якийсь час не приходив. Мансур добре його запам’ятав, бо він завжди скаржився на ціни.

Це було, як виліт корка з пляшки, та Джалалуддін усе ще тремтить говорячи.

— Одного дня він підійшов до мене, коли я йшов із роботи. Ми поговорили і він запитав, чи мені потрібні гроші. Звичайно були потрібні. Тоді він запитав, чи не можу я винести для нього трохи листівок. Спочатку я відмовився, але тоді він назвав суму, яку я за них отримаю. Я подумав про своїх дітей і дім. Я не можу прогодувати дітей за платню теслі. Я згадав про свою жінку, у якої від голоду почали випадати зуби. А вона має лише тридцять років. Згадав про всі ті докірливі погляди, які я ловлю вдома через те, що не можу достатньо заробити. Згадав про одяг і взуття, які не можу купити дітям; лікаря, якого не можемо собі позволити; жахливі харчі, які ми їмо. Тому я подумав, що як візьму кілька штук поки працюю в книгарні, то зможу вирішити деякі свої проблеми. Султан не помітить. Він має стільки листівок і стільки грошей. І я взяв трохи листівок.

— Ми маємо піти туди і взяти під охорону речові докази, — каже поліцейський.

Він підводиться й наказує теслі, Мансуру та іншим поліцейським іти з ним. Вони заїжджають на ринок до кіоску з листівками. За прилавком стоїть невисокий хлопчик.

— Де Махмуд? — питається полісмен. Він одягнений у цивільний одяг. Махмуд на обіді. Полісмен показує хлопчикові своє посвідчення й каже, що хоче оглянути листівки. Хлопчик пускає їх усередину кіоску у вузький прохід між стіною, стосами товарів і прилавком. Мансур і поліцейські згрібають з полиць листівки. Ті, що надрукував Султан, запихають в торбу. Вони нараховують кілька тисяч, але важко сказати, які з них Махмуд придбав законним чином, а які купив у Джалалуддіна. І хлопця, і листівки вони забирають у поліцейську дільницю.

На місці залишається поліцейський, щоб дочекатися Махмуда. Кіоск опечатують. Сьогодні Махмуд не продаватиме ані листівок подяки, ані з зображеннями героїв і воїнів, якщо на те пішло.

Коли в поліцейську дільницю нарешті прибув Махмуд, усе ще пахнучи кебабом, допити починаються наново. Спочатку Махмуд заперечує, що він коли-небудь у житті бачив цього теслю. Він каже, що купував усе належним чином у Султана, Юнуса, Екбала і Мансура. Потім він змінює тактику й говорить, що так, одного дня тесля підійшов до нього, але він ніколи нічого в нього не купував.

Власник кіоску теж мусить провести ніч в ув’язненні. Нарешті Мансур може йти. У коридорі чекають батько, дядько, племінник і син теслі. Вони підходять до нього і з жахом спостерігають, як він поспіхом зникає. Він більше не може. Джалалуддін зізнався. Султан буде задоволений. Справа вирішена. Тепер, коли крадіжка і перепродаж були встановлені, можна заводити кримінальну справу.

Він пам’ятає, що сказав слідчий: «Це твій останній шанс. Якщо зізнаєшся, ми відпустимо тебе й ти повернешся до своєї родини».

Мансурові погано. Він прожогом вибігає. Його думки крутяться навколо останніх Султанових слів перед від’їздом: «Я ризикував життям, розбудовуючи свій бізнес. Я сидів у в’язниці. Мене били. Я стер підошви, пробуючи зробити щось для Афганістану, а тут приходить чортів тесля на все готове й пробує привласнити роботу всього мого життя. Він буде покараний. Не будь зам’яким, Мансуре, не прогинайся».

У запущеній глиняній хатині в селі Дег Кудайдад сидить жінка й тупо дивиться перед собою. Плачуть її найменші діти. Вони не мають, що їсти й чекають на повернення діда з міста. Може, він щось принесе. Вони кидаються до нього, коли він заїздить велосипедом у ворота. Але в руках він нічого не має, багажник також порожній. Вони зупиняються, коли бачать його почорніле обличчя. Вони стихають на хвильку, а потім починають плакати й чіпляються до нього. «Де татусь, коли татусь прийде додому?»

Моя мати Осама

Тиймир підносить Коран вгору, цілує його й читає випадкові строфи. Він знову цілує книгу, засовує її в кишеню й дивиться у вікно. Машина рухається в напрямку від Кабула. Вона бере курс на схід, до прикордоння Афганістану і Пакистану, де все ще існує підтримка сил Талібану та Аль-Каїди і де, як вважають американці, у недоступних гористих місцевостях ховаються терористи. Тут вони прочісують території, допитують місцеве населення, підривають печери, а також полюючи за терористами і призом, про який вони всі мріють, — Осамою бін Ладеном, бомбардують і убивають цивільних людей.

Це місцевість, де розгорнувся потужна весняна атака проти Аль-Каїди, «Операція Анаконда», коли під командуванням Сполучених Штатів міжнародні війська спецпризначення почали запеклу війну з останніми Осаминими відданими учнями в Афганістані. Кажуть, що на цих прикордонних територіях усе ще можна знайти кілька солдатів Аль-Каїди. Місцеві польові командири ніколи не визнавали центральної влади, і дотепер правлять згідно із законами племен. Американцям і центральному урядові важко проникнути в села, що розташувалися в Пуштунському поясі по обидва боки кордону. Експерти з розвідки вважають, що якщо Осама бін Ладен і Мулла Омар усе ще живі, то вони знаходяться саме тут.

Таймир пробує їх розшукати. Або хоча б знайти когось, хто знає когось, хто бачив їх, або, хто думає, що бачив когось, подібного на них. На відміну від свого супутника, Таймир сподівається, що вони абсолютно нічого не з’ясують. Таймир ненавидить небезпеку. Він ненавидить подорожувати в райони, де проживають клани й де кожну мить чигає небезпека. Ззаду в машині є готові до вжитку куленепробивні жилети й каски.

— Що ти читаєш, Таймире?

— Святий Коран.

— Та я бачу. Може щось особливе? Маю на увазі, «строфи про подорожі» або щось на кшталт цього?

— Ні, я ніколи не шукаю щось специфічне. Я просто навмання відкриваю. Якраз у цей момент дійшов до місця про те, що той, хто слухається Бога та його посланця, буде введений у райські сади, де дзюрчать струмки, і що хто повертається до Нього спиною, буде покараний. Я читаю Коран, коли мені страшно або сумно.

— О, так, — каже Боб і прихилює голову до вікна. Крізь примружені очі він бачить брудні кабульські вулиці. Вони їдуть прямо на схід сонця й від сліпучого блиску Боб заплющує очі.

Таймир розмірковує про своє завдання. Йому запропонували роботу перекладача для великого американського журналу. Раніше, за талібів, він працював на благодійницьку організацію. Він відповідав за роздачу борошна й рису бідним. Коли 11 вересня всі іноземці виїхали, він один залишився відповідальним. Таліби заблокували всі його зусилля. Роздача призупинилася, а одного дня розподільчий пункт збомбардирували. Таймир дякував Богу, що припинив поставки. Що було б, якби це місце було повне жінок і дітей, що вишикувалися в розпачливі черги за продуктами?

Але тепер відчувається, що ніби пройшла вічність з тих пір, як він працював з організацією допомоги. Коли в Афганістан з’їхалися журналісти, його вибрав американський журнал. За один день вони запропонували заплатити, як зазвичай платять за два тижні. З думкою про свою бідну родину, він залишив місію допомоги й узявся за перекладацьку роботу, маючи в арсеналі добру уяву та мистецьке володіння англійською.

Таймир — єдиний годувальник у родині, що є невеликою за афганськими мірками. Він живе з матір’ю, батьком, зведеною сестрою, дружиною та однорічним Бахаром в невеликій квартирі на Мікрорайоні недалеко від Султана. Його мама — старша Султанова сестра, яку видали заміж, щоб було на що дати освіту Султанові.

Фероза — найсуворіша з усіх матерів. З часу, як Таймир був маленький, йому рідко коли дозволяли піти на вулицю погратися з дітьми. Він мав гратися в невеликій кімнаті, тихо й спокійно, під пильним оком Ферози. Коли став старшим — його примушували робити домашні завдання. Зі школи він мав іти відразу додому, без ніякої компанії, і нікому не дозволяли заходити до нього погратися. Таймир ніколи не протестував. Сперечатися з Ферозою було неможливо, адже вона одразу била його й била боляче.

«Вона гірша за Осаму бін Ладена», — каже Таймир Бобу, коли трохи спізнюється або мусить піти раніше. Його нові американські друзі дізнаються жахливі історії про «Осаму». Вони уявляють собі тип стерви, що ховається під Паранджею. Але коли вони знайомляться з нею під час відвідин Таймира, перед ними постає усміхнена невелика жінка з допитливим, косооким поглядом. На шиї висить золотий медальйон із уписаним ісламським символом віри. Вона купила його на першу Таймирову американську зарплату. Фероза точно знає, скільки він заробляє, і він усе віддає їй. З цього вона видає йому щось на кишенькові витрати. Таймир демонструє їм сліди на стінах, що залишились від черевиків або інших предметів, якими вона кидала в нього. Тепер він сміється. Тиранка Фероза відійшла в минуле.

Ферозу спалювало бажання, щоб із Таймира виросло щось поважне. Як лише в неї заводились зайві гроші, вона записувала Таймира на якісь курси: англійська мова, додаткова математика, комп’ютер. Неграмотна жінка, яку силоміць видали заміж, щоб отримати гроші в родину, збиралася через сина стати шанованою та поважною матір’ю.

Таймир майже не бачив батька. Той був добрим і досить несміливим чоловіком, та ще й страждав через поганий стан здоров’я. У старі добрі часи він, як торговець, подорожував до Індії і Пакистану. Деколи повертався з грошима, деколи без.

Фероза могла бити Таймира, але ніколи не зачіпала чоловіка, хоча не було ніяких сумнівів, хто з них двох сильніший. З роками Фероза стала огрядною жінкою, круглою, як м’ячик, із грубими окулярами на переніссі або на ланцюжку на шиї. Її чоловік, навпаки, був посірілий і худий, слабкий і ламкий, як суха галузка. По мірі того, як чоловік висихав і кришився, жінка перебрала на себе роль голови сім’ї.

Фероза більше ніколи не мала синів, але ніколи не втрачала сподівань ще мати дітей. Після того, як зникли останні надії знову стати матір’ю, вона пішла в Кабульський притулок. Тут вона знайшла Кешмеш. Родина залишила її в брудній наволочці біля дверей притулку. Фероза вдочерила її та виховала, як Таймирову сестру. Тоді як Таймир є вилитою копією матері — те саме кругле обличчя, великий живіт, дріботлива хода, дівчинка зовсім інша.

Кешмеш є впертою та неслухняною, невеличкою дівчинкою, худою, як драбина. Шкіра її смаглявіша, ніж у інших членів родини. У ній є щось дике, ніби всередині неї вирує життя набагато цікавіше, ніж зовнішній світ. На сімейних зібраннях, на розпач Ферозі, Кешмеш бігає, як пустотливе лоша. У той час, як Таймир, коли був малим хлопчиком, завжди дослухався до маминих побажань, Кешмеш залазить у бруд, скуйовджена, з подряпинами і порізами. Але коли вона спокійна, ніхто не може позмагатися з нею у відданості. Ніхто так ніжно не поцілує й міцно не обніме маму, як вона. Куди б Фероза не пішла, Кешмеш не відстає: як невеличка тоненька тінь від огрядної матері.

Як і всі діти, Кешмеш швидко зрозуміла, що таке Талібан. Одного разу вона зі ще однією дитиною були вибиті в під’їзді талібом. Вони гралися з його сином, а той упав і вдарився. Батько схопив обох і вибив палицею. Вони більше ніколи не гралися з цим маленьким хлопчиком. Таліби — це ті люди, що не дозволили їй ходити до школи разом із хлопчиками з Мікрорайону. Це люди, що заборонили співати, плескати в долоні й припиняли танці. Таліби — це ті люди, що перешкоджали їй гратися з ляльками на вулиці. Ляльки й м’які іграшки були заборонені, оскільки вони зображали живих істот. Коли релігійні поліцейські обшукували житла людей, розбивали телевізори та касетні магнітофони, вони могли також конфіскувати дитячі іграшки, якщо знаходили. Вони відривали їм голови, руки або толочили їх ногами прямо на очах у вражених дітей.

Коли Фероза сказала Кешмеш, що таліби втекли, перше, що та зробила, це винесла свою ляльку на вулицю показати їй білий світ. Таймир зголив бороду. Фероза винесла покритий пилом касетник і кружляла по квартирі наспівуючи: «Тепер ми надолужимо ці п’ять років».

Фероза не мала більше дітей, щоб доглядати. Вона вдочерила Кешмеш не раніше, як почалася громадянська війна, а потім утекла в Пакистан разом із Султановою сім’єю. Коли вона залишила біженське існування, настав час шукати жінку для Таймира, а не займатися покинутими в лікарнях дівчатками.

Як і все інше в його житті, пошук Таймирові дружини був прерогативою матері. Таймир закохався в дівчину, яку він зустрів на курсах англійської в Пакистані. Вони були ніби парочкою, хоча ніколи не трималися за руки або цілувалися. Заледве чи були вони колись наодинці, але все ж вони були закоханими й писали одне одному записки й любовні листи. Таймир ніколи не посмів сказати Ферозі про цю дівчину, але він мріяв із нею одружитися. Вона була родичкою Массуда, героя війни, і Таймир знав, що мати може побоятись пов’язаних із цим ускладнень. Та, незважаючи на те, хто був би цим об’єктом його уваги, він ніколи б не звірився матері про свою пристрасть. Його виховали так, що він нічого не просив. Він ніколи не говорив із Ферозою про свої почуття. Він вважав свою догідливість знаком поваги.

— Я знайшла дівчину. Хочу, щоб ти одружився, — сказала одного дня Фероза.

— О, — промовив Таймир.

М’язи горла напружилися, але жодне слово протесту не злетіло з його вуст. Він знав, що йому прийдеться написати своїй омріяній коханій і сказати, що між ними все скінчено.

— Хто це?

— Твоя троюрідна сестра, Хадія. Ти бачив її ще маленькою. Вона розумна й працьовита, з порядної родини.

Таймир ледь помітно кивнув. Через два місяці на вечірці з приводу заручин він уперше зустрівся з Хадією. Весь вечір вони просиділи поруч, не обмінявшись жодним словом. Він подумав, що зможе її полюбити.

Хадія виглядає, як паризька співачка джазу двадцятих років. Вона має чорне, хвилясте волосся, зачесане на один бік і рівно обстрижене по плечі, біле припудрене обличчя й завжди підведені темним очі та нафарбовані червоним губи. У неї вузькі вилиці й широкий рот. Вона могла б позувати митцям фотографам усе своє життя. Але згідно з афганськими стандартами, вона не дуже гарна: занадто худорлява, завузька. Ідеальна афганська жінка — кругла: круглі щоки, круглі стегна, круглий живіт.

— Тепер я люблю її, — каже Таймир. Вони наближаються до Гардеса й Таймир встиг розповісти Бобу всю свою житейську історію.

— Вау, — каже він. — Оце історія! Так що, ти тепер насправді любиш свою дружину? А як щодо тієї іншої дівчини?

Таймир не має жодного поняття, що сталося з іншою дівчиною. Він ніколи навіть не згадує про неї. Тепер він живе заради своєї маленької сім’ї. Рік тому в них з Хадією з’явилася донечка.

— Хадія була нажахана можливістю народити доньку, — каже він Бобу. — Хадія завжди чимось нажахана, а цього разу це була донька. Я сказав їй і всім, що хочу доньку. Понад усе на світі я хочу доньку. Якщо в нас буде дівчинка, ніхто не скаже, як шкода, тому що, урешті-решт, саме цього я хотів, а якщо хлопчик, теж ніхто нічого не скаже, і, незважаючи ні на що, усі будуть раді.

— Гм, — каже Боб і силкується зрозуміти логіку сказаного.

— Тепер Хадія нажахана, що вона більше не завагітніє, тому що ми стараємося, а нічого не виходить. Так що я весь час їй кажу, що однієї дитини досить. Одна дитина добре. На заході багато людей мають лише одну дитину. Так що, якщо в нас більше не буде дітей, усі казатимуть, що ми більше не хотіли, а якщо в нас будуть ще, то, незважаючи ні на що, усі будуть раді.

— Гм.

Вони зупиняються в Гардесі, щоб купити щось поїсти. Вони купують блок цигарок «hi-lite» ціною п’ятнадцять центів за пачку, кілограм огірків, двадцять яєць і трохи хліба. Вони чистять огірки і розбивають яйця, як раптом Боб кричить: «Стоп!»

На узбіччі, зібравшись у коло, сидять тридцятеро чоловіків. Перед ними на землі лежать автомати Калашнікова, а ремені амуніції защеплені на грудях.

— Це люди Падша Хана, — кричить Боб. — Зупини машину.

Боб бере з собою Таймира й підходить до чоловіків. Падша Хан сидить серед них — найвизначніший польовий командир східних провінцій і найгучніший опонент Хаміда Карзая.

Коли забралися таліби, Падша Хана призначили правителем провінції Пактія, знаної, як один з найнепокірніших регіонів Афганістану. Правитель місцевості, де мережа Аль-Каїди все ще користується підтримкою, став важливою персоною для американської розвідки. Вони залежали від співпраці в наземних операціях, а польові командири не були, ні кращими, ні гіршими один від одного. Завданням Падша Хана було вивідувати про талібів і солдатів Аль-Каїди. Тоді наступною справою було поінформувати американців. Йому дали супутниковий мобільний телефон, яким він часто користувався. Він постійно телефонував і розповідав американцям про рух Аль-Каїди в цих місцях. А американці використовували зброю — удар по селу там, удар по селу тут, удар по лідеру клану під час його поїздки на інавгурацію Карзая, по весіллях, по гурту чоловіків у домі і по власне союзниках Америки. Ніхто з них не був пов’язаний із Аль-Каїдою, та в усіх у них було щось спільне: вони були ворогами Падша Хана. Місцеві протести проти всемогутнього губернатора, у якого раптом для розв’язання міжкланових проблем з’явилися в наявності літаки «B-52» та «F-16», наростали з такою силою, що в Карзая не було іншого виходу, як усунути його.

Тоді Падша Хан почав свою маленьку війну. Він випустив ракети на села, де засіли його вороги й між різноманітними фракціями вибухнула війна. Під час його спроби повернути втрачену владу загинуло кілька невинних людей. Урешті-решт йому довелося здатися. Тимчасово. Боб давно шукав його, і ось він, сидить у піску, оточений гуртом бородатих чоловіків.

Падша підводиться, забачивши їх. Із Бобом він вітається досить холодно, але міцно обнімає Таймира й саджає поруч себе.

— Як ти, мій друже? Усе добре?

Вони часто зустрічалися під час «Операції Анаконда», американської головної атаки проти Аль-Каїди. Таймир перекладав і це все.

Падша Хан разом зі своїми трьома братами звик управляти регіоном, ніби це був його власний двір. Лише шість тижнів тому він призвів до зливи ракет на місто Гардес. Тепер черга Хоста. Був призначений новий губернатор, соціолог, що останні десять років жив в Австралії. Він сховався, боячись Падша Хана і його людей.

— Мої люди готові, — каже Падша Хан Таймирові, який перекладає Бобу, а той записує в блокнот. — Ми якраз обговорювали, що робити, — продовжує він й дивиться на своїх людей. — Ми беремо його чи чекаємо? — веде далі Падша Хан. — Ви їдете в Хост? Тоді мусите сказати моєму брату, щоб терміново позбувся нового губернатора. Скажіть йому, щоб пакував речі й вимітався до свого Карзая!

Падша Хан жестами рук показує пакування й забирання геть. Чоловіки дивляться на нього, потім на Таймира, потім на білявого Боба, що несамовито все занотовує.

— Слухай, — звертається Падша Хан. Немає сумнівів у тому, що він вважає себе легітимним правителем трьох провінцій, провінцій, за якими американці стежать, як яструби. Щоб пояснити, що він має на увазі, польовий командир малює на стегні Таймира мапи, дороги, лінії фронту. На кожному вислові Таймир отримує ляпанця. Перекладає автоматично. По його нозі повзе найбільша, яку він тільки бачив, мураха.

— Карзай погрожував, що наступного тижня введе війська. Що Ви робитимете? — запитує Боб.

— Які війська? Карзай не має армії. У нього є кілька сотень натренованих британцями охоронців. Ніхто не зможе перемогти мене на моїй території, — каже Падша Хан і дивиться на своїх людей.

На них зношені сандалі й порваний одяг. Єдине, що блищить чистотою, — це їхня зброя. Деякі руків’я покриті рядочками перлів, інші оздоблені складною вишивкою. Кілька молодих солдатів оздобили свої автомати наліпками. На одному рожевому стікері написано «kiss me».

Ще рік тому багато хто з цих чоловіків воював на боці талібів. «Ніхто не може нами володіти, але може нас найняти», — кажуть афганці про свій частий перехід від одних до інших. Сьогодні вони належать Падша Ханові, а завтра їх можуть найняти американці. Зараз для них є найважливішим воювати з тими, кого Падша Хан вважає своїми ворогами. Полювання американців за Аль-Каїдою може почекати.

— Він божевільний, — говорить Таймир, коли вони повертаються назад до машини. — Такі люди, як він, відповідальні за те, що в Афганістані ніколи немає миру. Влада для нього важливіша, ніж мир. Він до такої міри божевільний, що піддасть небезпеці життя тисяч людей, тільки б він залишався головним. Не розумію, чому американці хочуть співпрацювати з таким, як він.

— Якщо б вони мали працювати лише з тими, хто має чисті руки, не багато б таких знайшлося в цій провінції, — каже Боб. — Вони не мають іншого вибору.

— Але зараз вони більше не зацікавлені полювати на талібів заради американців. Зараз їхня зброя націлена один проти одного, — заперечує Таймир.

— Гм, — мугикає Боб.

— Цікаво, чи буде серйозна сутичка, — каже він швидше до себе, ніж до Таймира.

Таймир і Боб радикально не погоджуються одне з одним на рахунок того, що можна вважати вдалою поїздкою. Боб хоче подій. І чим більше, тим краще. Таймир хоче якнайшвидше повернутися додому. Через кілька днів вони з Хадією святкуватимуть другу річницю свого весілля й він сподівається дістатися додому на цю дату. Він хоче здивувати дружину чудовим подарунком. Боб хоче віддати до друку опис бурхливих подій, подібних до тих, що сталися кілька тижнів тому, коли його з Таймиром ледь не розірвало гранатою. Їх не зачепило, але попало в машину, що їхала за ними. А ще було, що їм прийшлося ховатися в темряві, тому що, коли вони їхали в Гардез, їх прийняли за противника, і вони чули свист куль над собою. Хоч він теж боїться до смерті, але такі речі дають Бобу відчуття того, що він робить важливу роботу, а Таймир проклинає той час, коли він узявся за цю справу. Єдиний плюс від цих поїздок — це додаткові гроші за небезпеку. Фероза про це нічого не знає, і він тримає їх для себе.

Для Таймира й більшості жителів Кабула ця частина Афганістану має найменше спільного з ними. Ці краї вважаються дикими й войовничими. Тут живуть люди, що не підкоряються центральній державній владі. Падша Хан із братом можуть мати владу над цілими регіонами. І так було завжди. Закон джунглів.

Вони переїжджають через голі пустельні території. Подекуди трапляються кочівники і верблюди, що повільно й гордо торують свій шлях через дюни. У кількох місцях кочівники розбили свої великі піщаного кольору намети. Між наметами ходять жінки в напнутих яскравих спідницях. Жінок племені Кучі вважають найемансипованішими в Афганістані. Навіть таліби не примушували їх одягати паранджу, поки вони не заходили в міста. Але за останні роки ці кочові племена дуже сильно постраждали. Через війну й через міни їм довелось змінити свої багатостолітні маршрути, і тепер вони пересуваються на зовсім обмежених територіях. Засуха останніх років стала причиною смерті більшості їхньої худоби, їхніх кіз і верблюдів.

Краєвид стає ще пустельнішим. Попереду — пустеля, позаду — гори. Усе в різних відтінках бурих кольорів. Угорі на схилах гір видно чорні зиґзаґоподібні візерунки. Виявляється, це вівці, що, згуртувавшись, шукають собі харч на гірських уступах.

Вони під’їжджають до Хоста. Таймир ненавидить це місто. Лідер талібів Мулла Омар знайшов собі тут найвідданіших прихильників. Хост із прилеглими територіями майже не звернув увагу на те, що влада опинилася в руках талібів. Для них мало що змінилося. Жінки тут все одно ніколи не ходили на роботу, а дівчата до школи. Паранджу тут одягали з часів, відколи вони себе пам’ятали, і наказувала про це не влада, а родина.

Хост — це місто без жінок, принаймні ззовні. Коли в Кабулі в першу весну після повалення Талібану, жінки почали скидати паранджу й зрідка можна побачити жінок у ресторанах, у Хості жінок майже не видно, навіть схованих під паранджею. Вони проводять своє життя в закритих внутрішніх дворах. Вони ніколи не виходять на прогулянку, у крамниці або навіть у гості. Панує закон пурда, закон повного розмежування чоловіків і жінок.

Таймир з Бобом відшукують дорогу до молодшого брата Падша Хана — Камала Хана. Він зайняв резиденцію губернатора, а новопризначений губернатор у цей час посадив себе під домашній арешт під охорону начальника поліції. Сад резиденції весь заповнений чоловіками, відданими клану Ханів. Навколо сидять, лежать або прогулюються солдати різного віку від худорлявих юнаків до посивілих чоловіків. Атмосфера напружена й досить виснажлива.

— Камал Хан? — запитує Таймир.

Два солдати приводять їх до оточеного людьми командира. Він погоджується дати інтерв’ю й вони сідають. Підходить малий хлопець із чаєм.

— Ми готові воювати. Поки фальшивий губернатор не покине Хост і не буде відновлений на посаді мій брат, миру не буде, — каже молодик.

Чоловіки кивають. Один чоловік енергійно киває. Це друга після Камала Хана людина в групі. Він сидить на долівці, підібравши ноги по-турецьки, п’є чай і уважно слухає. Весь цей час він ніжно гладить іншого солдата. Вони близько притулилися один до одного і їхні сплетені пальці лежать на колінах в одного з них. Багато хто з солдатів кидають на Таймира й Боба ласі погляди.

У деяких частинах Афганістану, особливо на південному сході країни, гомосексуалізм є поширеним і негласно прийнятним. Багато командирів мають молодих коханців і часто можна побачити чоловіка, за яким в’ється гурт молодих хлопців. Хлопці прикрашають себе квітами: устромляють у волосся, за вухо або в дірку від ґудзика. Таку поведінку часто пояснюють строгими правилами пурда, що діють у південній і східній частинах країни. Нерідко можна побачити табун манірних і вихилястих хлопців. Вони підмальовують собі очі, а їхні рухи нагадують рухи західних трансвеститів. Вони стріляють очима, фліртують, крутять стегнами і плечима.

Командири живуть не лише, як гомосексуалісти. Більшість із них має жінок і цілі виводки дітей. Але вони рідко бувають удома і проводять життя серед чоловіків. Часто через ревнощі серед молодих чоловіків розігруються великі драми. Через те, що молодий коханець ділив свою прихильність на двох чоловіків, могла виникнути кривава ворожнеча. В одному випадку, борючись за молодого коханця, два командири зав’язали на базарі танковий бій. Результатом було кілька десятків убитих.

Камал Хан — гарний на вигляд, двадцяти з чимось років, упевнений у собі — стверджує, що правити провінцією має клан Ханів.

— Нас підтримує народ. Ми будемо битися до останньої людини. Це не через бажання влади, — щиро каже Камал Хан. — Це народ нас хоче, народ. І народ нас заслужив. Ми лише виконуємо волю народу.

По стіні за ним повзуть два великі довгоногі павуки. Камал Хан виймає з куртки невелику торбинку. У ній кілька таблеток, які він ковтає. «Я себе погано почуваю», — каже він і його погляд просить співчуття.

Такі люди протистоять Хаміду Карзаю. Вони продовжують управляти згідно із законами польових командирів і відмовляються, щоб їм наказували з Кабула. Утрати цивільних людей мало що значать. Влада — ось що має значення. І влада означає дві речі: честь — клан Ханів править провінцією; гроші — контроль над зростаючим потоком контрабандних товарів і дохід від мита на товари, що імпортуються легально.

Причина такої сильної зацікавленості американського журналу місцевим конфліктом в Хості криється не в тому, що Карзай пригрозив наслати на польових командирів армію. Цього, напевно, не станеться, адже Падша Хан підкреслив: «Якщо він вишле армію, загинуть люди, і звинувачення впаде на нього».

Ні, журнал зацікавлений американськими військовими в регіоні, секретними американськими силами спецпризначення, до яких неможливо наблизитися, цими секретними агентами, що повзають в горах, полюючи на Аль-Каїду. Журнал Боба хоче надрукувати статтю, ексклюзивну статтю на тему «Полювання на Аль-Каїду». А найбільше молодий репортер хоче знайти Осаму бін Ладена. Чи на крайній випадок Муллу Омара. І хоче описати процес пошуку. Американці хочуть застрахувати свої ризики й співпрацюють з обома сторонами місцевого конфлікту. Обидві сторони отримують від американців гроші, обидві супроводжують їх під час місій, обом надають зброю, комунікаційні пристрої та розвідувальні засоби. Вони мають добрі зв’язки на обох сторонах і на обох із них є колишні прихильники талібів.

Головний ворог братів Ханів є Мустафа. Це начальник поліції міста Хост. Мустафа співпрацює з Карзаєм і американцями. Коли недавно один із людей Мустафи вбив у перестрілці чотирьох людей клану Ханів, йому довелося кілька днів сидіти забарикадованим у поліцейському відділку. Перші четверо, що вийдуть звідти, будуть убиті, попередили Хани. Коли закінчилася вода та їжа, вони погодилися на перемовини. Домовилися про відтермінування. Але це дуже мало. Над чотирма людьми Мустафи висить смертний вирок і його можуть виконати в будь-який момент. Кров’ю мстять за кров, а сама погроза, поки вбивства не скоєні, є мукою.

Після того, як Камал Хан і його молодший брат Васір Хан розказали про Мустафу, як про бандита, що вбиває жінок і дітей та що його треба усунути, Таймир із Бобом ідуть на вихід, а два молоді хлопці, гарні, як дівчата з островів Південного Моря, проводжають їх до воріт. Їхнє хвилясте волосся прикрашене великими жовтими квітами, талію їхню стискають тугі пояси. Вони палко дивляться на Таймира й Боба. Не можуть вирішити, на кого дивитися: на стрункого Боба чи на великого Таймира з кремовим обличчям.

— Стережіться людей Мустафи, — кажуть вони. — Їм не можна довіряти. Вони зрадять, як тільки ви лиш відвернетесь на хвилину. І не ходіть у темряві. Вони вас пограбують.

Два мандрівники одразу ж поїхали до ворога. Поліційний відділок знаходиться за два квартали від захопленої резиденції губернатора й служить також в’язницею. Поліційний відділок — це фортеця. Стіни мають кілька метрів товщини. Люди Мустафи відкривають важкі залізні ворота й вони заходять у внутрішній двір. Там їх також вітає приємний запах квітів, але від дерев, а не чоловіків. Солдатів Мустафи легко відрізнити від солдатів Хана. Вони одягнені в темно-брунатні уніформи, невеликі прямокутні шапочки й важкі черевики. Багато хто з них має шарф, що прикриває носа й рота, та темні окуляри. Через те, що їх не можна бачити, вони виглядають ще грізнішими.

Вузькими сходами та проходами Таймира й Боба проводять у фортецю. Мустафа сидить у кімнаті в найбільш внутрішній частині будівлі. Так само, як його ворога Камала Хана, його оточують люди та зброя. Зброя, бороди, погляди — усе виглядає так само. Така сама фотографія Мекки на стіні. Єдина різниця, що начальник поліції сидить у кріслі за столом, а не на підлозі. І на додаток тут немає хлопців-квітів. Єдині квіти — це букет пластмасових нарцисів на столі в начальника. Нарциси флуоресцентних жовтого, червоного й зеленого кольорів. Поряд із вазою лежить загорнений у зелену тканину Коран, а мініатюрний афганський прапорець розвивається на п’єдесталі.

— Карзай на нашому боці, і ми будемо воювати, — каже Мустафа. — Хани занадто довго спустошували цей край. Тепер ми покладемо край цьому варварству.

Чоловіки біля нього кивають. Таймир перекладає й перекладає. Ті самі погрози, ті самі слова. Чому Мустафа кращий від Хана, як Мустафа встановить мир. Він дійсно окреслює причини того, чому в Афганістані ніколи не було миру.

Мустафа співпрацював з американцями в багатьох їхніх розвідувальних вилазках. Він згадує, як вони вели спостереження за будинком, у якому, вони були впевнені, перебуває бін Ладен і Мулла Омар. Але вони так нічого й не знайшли. Американці й далі проводять розвідувальні операції але вони відгороджуються високою засекреченістю, тому Боб і Таймир не дізнаються подальших деталей. Боб запитує, чи можуть вони однієї ночі приєднатися до них. Мустафа сміється:

— Ні, це цілком таємно. Так хочуть американці. І скільки б ви, молодий чоловіче, не просили, це не допоможе. Не ходіть після настання темноти, — наказує їм строго Мустафа, коли вони виходять. — Ханові люди нападуть на вас.

Добре попереджені обома сторонами, вони заходять у місцеве кебаб-кафе. Це велика кімната, у якій довгі лавки заставлені подушками. Таймир замовляє плов і кебаб, а Боб просить варених яєць і хліба. Він боїться паразитів і мікробів. Вони швидко їдять і, поки не впала темрява, поспішають у готель. У цьому місті може статися все, що завгодно, тому всім варто вжити застережних заходів.

Перед ними відчиняються й за ними зачиняються важкі ґрати на воротях єдиного в місті готелю. Вони оглядають Хост, місто, у якому закриті крамниці, поліцейські ходять у масках, а населення симпатизує Аль-Каїді. Підозрілого погляду, киненого на Боба перехожим, було достатньо, щоб збентежити Таймира. У цьому регіоні є купа американців. Тому, хто вб’є американця, заплатять п’ятдесят тисяч доларів.

Вони піднімаються на дах, щоб розкласти Бобів супутниковий телефон. Над головою пролітає гелікоптер. Боб пробує відгадати, куди він полетів. Навколо них збираються солдати готелю. Вони з подивом розглядають бездротовий телефон, по якому розмовляє Боб.

— Він говорить з Америкою? — запитує висока худа драбина в тюрбані, довгій сорочці й сандалях.

Він виглядає тут за головного. Таймир киває. Солдати далі дивляться на Боба. Таймир перекидається з ними кількома словами. Їм цікавий лише телефон і як він працює. Заледве чи вони колись бачили телефон. Один із них сумно вигукує: «Наша біда, що ми знаємо все про зброю, але ніколи не бачили телефону».

Після розмови з Америкою Боб і Таймир спускаються вниз. За ними солдати.

— Це ті, що вб’ють нас, як тільки ми відвернемось? — шепоче Боб.

Кожен солдат має автомата Калашнікова. Дехто прикріпив до зброї довгі багнети. Таймир із Бобом усідаються на диван у вестибюлі. Над їхніми головами висить незвичайна картина. На обрамленому плакаті Нью-Йорку зображені ще цілі башти-близнюки Світового торгівельного центру. Але це не справжній нью-йоркський краєвид. Позаду будівель височіють гори. Попереду наклеєний великий зелений парк із червоними квітами. Нью-Йорк виглядає, як невелике містечко, зроблене з дерев’яних кубиків біля підніжжя велетенського гірського пасма.

Картина виглядає так, ніби вона висить тут роками: вона вицвіла і її поверхня трохи погнулася. Вона, напевно, висіла тут задовго до того, як хтось усвідомив, що саме цей образ до такої гротескної міри асоціюється тепер із Афганістаном та занесеним пилом містом Хост і саме він допроваджує в країну те, що їй непотрібне — ще більше бомб.

— Ви знаєте, що це за місто? — питає Боб.

Солдати крутять головою. Вони заледве бачили щось, крім одно- і двоповерхових глиняних хатин і їм, напевно, важко зрозуміти, що на картині зображене справжнє місто.

— Це Нью-Йорк, — каже Боб. — Америка. Це ті два будинки, у які люди Осами бін Ладена влетіли літаками.

Солдати підскакують. Вони чули про ці два будинки. Вони показують пальцями і жестикулюють. Ось як вони виглядали! Подумати лише, кожен день вони ходили повз картину й не знали цього!

Боб має з собою свої журнали й показує їм зображення, знайоме кожному американцю.

— Ви знаєте, хто це? — питає Боб.

Вони крутять головами.

— Це Осама бін Ладен.

Солдати витріщують очі й виривають журнал у нього з рук. Вони гуртуються навколо. Кожен хоче подивитися.

— Оце так він виглядає?

І чоловік, і журнал захоплюють їх.

«Терорист», — кажуть вони, тицяють пальцем і заходяться сміхом. У Хості нема ні газет, ні журналів, і вони ніколи не бачили зображення Осами бін Ладена, людини, що стала причиною Таймирової появи в цьому місті.

Солдати всідаються й дістають великий шмат гашишу, який вони пропонують Бобу й Таймиру. Таймир нюхає й відмовляється. «Заміцний», — каже він і усміхається.

Два мандрівники ідуть спати. Усю ніч брязкає зброя. Наступного дня вони думають, що робити далі й за якими подіями слідкувати.

Насуплені вони блукають вулицями Хоста. Ніхто не запрошує їх приєднатися до важливої місії або полювання в печерах на Аль-Каїду. Кожного дня вони заходять до непримиренних взаємних ворогів Мустафи і Камала Хана, щоб дізнатися, чи є щось нового.

— Почекайте, поки Камалу Хану стане краще, — чують вони з окупованої резиденції губернатора.

— Нічого нового, — вторить їм поліцейський відділок.

Падша Хан безслідно зник. За флуоресцентрими квітами сидить скам’янілий Мустафа. Жодних слідів американських сил спецпризначення. Нічого не діється. Нічого, крім клацання зброї щоночі й кружляння гелікоптера над головою. Вони в одній із найбеззаконніших частин світу, і вони нудяться. Урешті Боб вирішує повертатися до Кабула. Таймир мовчки радіє: геть із Хоста, назад до Мікрорайону. На річницю весілля він купить величезний торт.

Щасливий, він повертається до власного Осами: маленького, кругленького й короткозорого. До мами, яку він любить понад усе на світі.

Розбите серце

Уже кілька днів Лейла отримує листи. Листи, від яких вона завмирає від страху, від яких її серце б’ється швидше, ніж звичайно, а голова забуває про все на світі. Після прочитання, вона рве їх на дрібненькі клаптики й викидає в піч.

Ці листи викликають у неї мрії. Про інше життя. Цей почерк вивищує її думки й надає життю трепетного збудження. І те, і друге є чимось новим для Лейли. Раптом виявилося, що в неї є свій внутрішній світ, про який вона не здогадувалася.

— Хочу літати! Хочу вирватися! — кричить вона одного дня, підмітаючи кімнату. — Геть! — вигукує вона й розмахує віником через усю кімнату.

— Що ти сказала? — питається Соня й зводить вгору погляд від підлоги, де сидить, утупивши погляд у простір і водячи пальцями по візерунку на підлозі.

— Нічого, — відповідає Лейла.

Вона більше не може. Цей дім — тюрма. «Чому все так важко?» — стогне вона. Переважно їй не подобається виходити з дому, але вона відчуває, що більше не може залишатися в домі. Вона йде на базар. Через п’ятнадцять хвилин повертається з мішком цибулі й на неї дивляться з підозрою.

— Ти виходила, щоб лише купити цибулі? Тобі справді така охота показати себе, що ти йдеш на базар, коли ми насправді нічого не потребуємо? — це Шаріфа зі своїм в’їдливим настроєм. — Наступного разу посилай когось із малих хлопців.

Ходити на закупи — це насправді робота чоловіків або старих жінок. Для молодих жінок непристойно зупинятися й торгуватися з продавцями або чоловіками на базарі. Усі крамниці і столики належать чоловікам, і за часів Талібану влада заборонила жінкам ходити на базар одним. Тепер Шаріфа у своєму чорному незадоволенні життям забороняє це також.

Лейла не відповідає. Можна подумати, що їй цікаво розмовляти з продавцем цибулі! Вона бере контейнер, щоб показати Шаріфі, що цибулі дійсно треба.

Вона в кухні, коли повертаються хлопці. Вона чує Аймалове цмокання за спиною й зіщулюється. Серце її починає стукотіти. Вона просила його не приносити більше листів. Але Аймал тицяє їй листа й твердий пакет. Вона ховає те й те під сукенкою, біжить до своєї скриньки й замикає їх. Поки всі їдять, вона вислизає в кімнату, де зберігаються дорогоцінні речі. Тремтячими руками відмикає шухляду й розгортає аркуш паперу.

«Дорога Л., тепер ти мусиш мені відповісти. Моє серце палає за тобою. Ти така гарна, чи хочеш ти забрати мій смуток, чи я вічно маю жити в темряві? Моє життя у твоїх руках. Будь ласка, подай мені знак. Я хочу зустрітися з тобою, дай відповідь. Я хочу розділити з тобою своє життя. З любов’ю — К.»

У пакеті наручний годинник із синім склом і срібного кольору пряжкою. Вона одягає його, але швидко знімає. Вона ніколи це не носитиме. Що скаже, якщо хтось спитається, звідки він у неї? Лейла шаріється. Що, як про це дізнаються брати або мама? Страх і ненависть — яка ганьба. І Султан, і Юнус осудять її. Отримуючи листи вона здійснює аморальний вчинок.

«Ти відчуваєш так само?» — запитує він. Лейла насправді нічого не відчуває. Вона в розпачі. На неї найшла нова дійсність. Уперше в житті хтось вимагає від неї відповіді. Він хоче знати, що вона відчуває, що думає. Але Лейла нічого не відчуває, адже не звикла щось відчувати. І вона переконує себе, що нічого не відчуває тому, що знає, що не повинна нічого відчувати. Почуття — це ганьба. Так вчили Лейлу.

Карім відчуває. Карім бачив Лейлу тільки один раз. Це було тоді, коли вона й Соня принесли хлопцям обід у готель. Він лише кинув на неї короткий погляд, але в ній було щось таке, що він одразу зрозумів, що вона йому підходить: сама кругла, бліде обличчя, гарна шкіра. І її очі.

Карім живе один в окремій кімнаті й працює на японську телевізійну компанію. Він самотній. Його маму вбило шрапнеллю від бомби, що під час громадянської війни розірвалась у них у дворі. Батько швидко знайшов собі нову дружину, з якою Карім не міг знайти спільної мови і яка не любила його. Діти від першого шлюбу були їй байдужі й вона била їх, поки батька не було вдома. Карім ніколи не скаржився. Батько вибрав її, а не їх. Після закінчення школи він працював із батьком у його аптеці в Джалалабаді але врешті не витерпів життя в новій сім’ї. Його молодшу сестру видали заміж у Кабул, Карім поїхав з молодятами й поселився в них. Він вивчав всяку всячину в університеті, а коли таліби втекли й кабульські готелі та гостьові кімнати заповнили орди журналістів, він запропонував свої навички англійської мови тим, хто найбільше заплатить. Йому пощастило й він забезпечив собі роботу в компанії, що відкрила офіс в Кабулі та підписала з ним довготерміновий контракт з високою зарплатою. Вони оплачували йому кімнату в готелі. Там Карім познайомився з Мансуром та іншими членами родини Ханів. Вони сподобалися йому, сподобалася книгарня, їхня освіченість, урівноваженість. «Гарна сім’я», — подумав він.

Коли Карім випадково побачив Лейлу, то був вражений. Але вона більше не приходила в готель. Насправді їй було гидко там бути навіть того разу. Це не дуже гарне місце для молодої дівчини.

Карім не міг ні з ким поговорити про своє всепоглинаюче почуття. Мансур лише висміє, а в найгіршому випадку все зіпсує. Для Мансура не існувало нічого святого й він трохи недолюблював свою тітку.

Знав про це лише Аймал і він тримав язик за зубами. Аймал був Карімовим посередником.

«Якби я тільки зміг трохи зблизитися з Аймалом, — думав Карім, — то через нього більше б дізнався про сім’ю». Йому пощастило. Одного дня Мансур запросив його додому на вечерю. Це нормально, знайомити родину з друзями, а Карім був одним із Мансурових найшановніших друзів. Карім зробив все, що міг, щоб залишити про себе найкращі враження: він був люб’язним, уважно слухав і сипав компліментами щодо смаку їжі. Особливо важливо, що він сподобався бабі, оскільки саме за нею було останнє слово в Лейлиних справах. Але та, заради кого він прийшов, так і не показалася. Вона готувала їжу в кухні. Шаріфа або Бульбула подавали. Молодому чоловікові з-поза родини рідко коли доводиться бачити незаміжніх жінок. Коли все з’їли, випили чай і настала пора йти спати, вона ще раз промайнула перед ним. Через комендантську годину, запрошені на вечерю гості, часто залишаються ночувати. Лейла робила з їдальні спальню. Вона розклала матраци, вийняла килимки й подушки та зробила для Каріма додаткове спальне місце. Її єдиною думкою було, що в квартирі знаходиться автор листів.

Він вирішив, що Лейла вже закінчила і зайшов, щоб помолитися перед тим, як усі ляжуть спати. Вона все ще була в кімнаті, зігнувшись над матрацом. Її довге волосся було заплетене й покрите простою шаллю. Заскочений і задоволений, він розвернувся у дверях. Вона його навіть не помітила. Усю ніч Карім утішався образом Лейли, схиленої над матрацом. Уранці він не бачив її, хоча це вона приготувала йому воду для вмивання, посмажила яйце й заварила чай. Вона навіть почистила його взуття, поки він спав.

Наступного дня Карім відправив свою сестру в родину Ханів. Коли хтось знаходить собі нових друзів, то знайомить сім’ю не тільки з ними, а й їхніми близькими родичами. Сестра є досить близькою родичкою. Вона знала про Карімове захоплення Лейлою й захотіла краще познайомитися з цією родиною. Коли вона прийшла з гостей, розповіла Карімові те, що він знав і без неї:

— Вона розумна і працьовита, симпатична і здорова. Родина спокійна та порядна. Вона є доброю парою.

— Але що сказала Лейла? Як вона себе тримала? Як виглядала?

Карім знову Й знову вислуховує відповіді, навіть досить нецікаві відповіді, що характеризують Лейлу.

— Вона порядна дівчина, я вже розповідала тобі, — каже сестра нарешті.

Оскільки Карім не мав матері, молодша сестра мала перебрати не себе роль його свахи. Але все ще було зарано. Спочатку їй треба краще познайомитися з родиною, оскільки вони не були родичами. Не маючи родинних зв’язків, їхнім обов’язком буде з першого разу сказати — ні.

Після цих відвідин усі в родині почали дражнити Лейлу щодо Каріма. Коли її діймали, вона вдавала, що не звертає уваги, але всередині вся палала. Вони не повинні дізнатися про листи. Вона сердилася на те, що Карім поставив її в небезпечне становище. Годинник вона розтрощила каменем і викинула.

Найбільше вона переживала, що дізнається Юнус. З усієї родини Юнус найбільше дотримувався найстрогішого мусульманського стилю життя. Проте навіть він не дотримувався його абсолютно. Лейла хвилювалася, що брат погано про неї подумає, коли дізнається, що вона отримувала листи. Коли їй запропонували роботу на неповну ставку на основі глибини її знань англійської мови, він заборонив їй погоджуватися.

Лейла пам’ятає розмову, що вони були завели про Джамілу. Шаріфа розповіла про молоду дівчину, що була задушена.

— Що ти кажеш? — гарячкував Юнус. — Ти маєш на увазі дівчину, що померла від короткого замикання в фені?

Юнус зовсім не знав, що епізод із феном був брехнею. Що Джаміла була вбита через те, що до неї вночі приходив коханець. Лейла розповіла всю історію.

— Жахливо! Жахливо! — каже він. Лейла киває.

— Як вона могла? — додає він.

— Вона? — скрикує Лейла.

Вона неправильно зрозуміла вираз його обличчя й прийняла його за шок, гнів і смуток через те, що Джамілу задушили власні брати. Але це був шок і гнів через те, що в неї був коханець.

— Вона мала багатого й гарного чоловіка, — говорить він, усе ще трясучись від обурення після того, як про все дізнався.

— Яка ганьба, — підсумовує Юнус. — Та ще й із пакистанцем. Це ще більше, як завжди, зміцнює мене в намірах одружитися з молодою дівчиною. Молодою й незайманою. І я буду тримати її на короткому повідкові, — каже він із притиском.

— Але як бути із вбивством? — питає Лейла.

— Її злочин був першим.

Лейла також хоче бути молодою та незайманою. Вона лякається думки бути викритою. Вона не вловлює різниці між невірністю своєму чоловікові й отриманням листів від хлопця. І те, і те заборонене. І одне, і друге — погано і є ганьбою, якщо дізнаються. Тепер коли вона почала бачити в Карімові спосіб утекти з родини, вона боїться, що Юнус не підтримає її, коли той запропонує одружитися.

З її боку не було мови про закоханість. Вона заледве його бачила. Тільки підглянула з-за штори й бачила через вікно, коли він ішов з Мансуром. Та дещиця, що вона побачила, була більш-менш прийнятною.

«Він такий молодий, — сказала вона трохи пізніше Соні. — Він невисокий і худорлявий і виглядає доволі по-дитячому».

Але Карім був освічений, ніби добрий і без сім’ї. Значить він був її обранцем, тому що міг би вирвати її з того життя, з яким вона інакше залишиться наодинці. Найкращим із усього було те, що він не мав великої родини й вона не стане служницею. Він дозволить їй учитися або піти на роботу. Вони були б тільки вдвох. Може б переїхали, а може, і за кордон.

Не те, щоб Лейла не мала шанувальників. Уже було троє. Усі вони були родичами, яких вона не хотіла. Один був тітчиним сином, неграмотним і безробітним, ледачим і нікому не потрібним.

Іншим кандидатом був син Вакіла. Це було велике хамло. Без роботи. Деколи допомагав Вакілові водити машину.

«Тобі пощастило. Матимеш чоловіка з трьома пальцями,» — любив дражнити її Мансур. Вакілів син, той що втратив два пальці, коли розбирався з двигуном, був не тим, кого б хотіла мати Лейла. Наполягала на цьому шлюбі старша сестра Шакіла. Вона хотіла мати свою сестру у дворі поряд із собою. І Лейла знала, що й далі буде служницею. Вона завжди буде під каблуком у старшої сестри, а Вакілів син завжди буде змушений погоджуватися з тим, чого вимагає батько.

Це означатиме прання з двадцяти людей, а не з тринадцяти, як зараз, думала вона. Шакіла буде шанованою господинею дому, Лейла так і залишиться служницею. Попри всякі події, вона ніколи не вирветься. Буде схоплена в лещата сім’ї, як Шакіла: кури і діти біля спідниці. І так цілий день.

Третім претендентом на її руку був Халед. Це був її кузен, гарний спокійний юнак. Хлопець, із яким вона виросла і який їй загалом подобався. Він був добрий і мав теплий та прекрасний погляд. Але ж його родина — він мав жахливу родину. Величезна сім’я з тридцяти осіб. Його батька, строгого старого чоловіка щойно випустили з в’язниці за співпрацю з талібами. Їхній будинок, як і більшість будинків у Кабулі, був пограбований під час громадянської війни. Коли прийшли таліби й встановили закон і порядок, Халедів батько поскаржився на моджахедів з його села. Їх арештували й довго тримали у в’язниці. Коли таліби втекли, ці люди знову взяли владу й помстилися батькові Халеда, відправивши того до в’язниці. «Це його навчить, — говорив багато-хто в селі. — Ото був дурний скаржитися».

Батько Халеда був знаний за свій непокірний характер. Більше того, він мав двох дружин, що постійно сварилися й заледве могли одночасно знаходитися в одній кімнаті. Тепер він думав про третю дружину. «Вони стають застарі для мене. Я мушу знайти когось, хто підтримуватиме в мені молодість», — казав сімдесятирічний чоловік. Лейла не могла навіть уявити, що ввійде в таку невпорядковану родину. Адже Халед не мав грошей і вони ніколи б не спромоглися відділитися й улаштуватися самим.

Але зараз доля розщедрилася для неї Карімом. Його увага дає їй потрібний підйом сил і причину сподівань на краще. Вона не хоче здаватися й продовжує шукати можливості, щоб піти в Міністерство освіти та зареєструватися вчителькою. Коли стає ясно, що жоден з чоловіків у сім’ї не готовий допомогти, Шаріфі стає її жаль. Вона обіцяє піти з нею в міністерство. Але час іде, а вони так нікуди й не пішли. Вони не записані на спеціально призначений час. Лейлин настрій падає, та раптом усе змінюється незвичайним чином.

Карімова сестра розповіла йому про проблему, яку має Лейла з реєстрацією вчителькою. Після кількох тижнів зусиль, і зокрема знає через знайомство з правою рукою міністра освіти, він влаштовує зустріч для Лейли з новим міністром освіти Расулом Аміном. Лейлина мати відпускає її, адже донька може дістати тепер роботу вчительки, якої вона так довго хотіла. На щастя, Султан закордоном, і навіть Юнус не саботує. Усе виходить на її користь. Усю ніч вона лежить, дякуючи Богу й молиться, щоб усе було добре: і зустріч із Карімом, і зустріч із міністром.

Карім має заїхати за нею о дев’ятій. Лейла приміряє й відкидає весь свій одяг. Вона пробує Сонин одяг, Шаріфин і свій. Коли чоловіки дому роз’їхалися, жінки зручно вмощуються на підлозі, а Лейла тим часом входить і виходить у новому комплекті.

— Затісний.

— Занадто барвистий.

— Занадто блискучий.

— Просвічує.

— Цей брудний.

Усе щось не так. Лейла має кілька предметів одягу, що належать або до старих, вицвілих, ворсистих светрів, або блузок, що блищать штучним золотом. Вона не має нічого нормального. Коли Лейла зрідка купує собі щось із одягу, то це переважно з нагоди весілля або заручин, та ще й старається купувати все найблискучіше. Вона зупиняється на Сониній білій блузці та великій чорній спідниці. Насправді це не має значення, тому що поверх цього вона накидає велику шаль, що оповиває її верхню частину тіла аж до стегон. Але обличчя вона залишає відкритим. Лейла відкинула паранджу. Вона пообіцяла собі, що коли повернеться король, то зніме її. Тоді Афганістан стане сучасною країною. Одного квітневого дня, коли колишній король Захір-Шах уперше після більш ніж тридцятирічної відсутності ступив на афганську землю, Лейла назавжди повісила паранджу й сказала собі, що ніколи більше не одягне цю смердючу річ. За нею зробили те саме Соня і Шаріфа. Шаріфі було легше, адже вона прожила більшу частину свого дорослого життя з незакритим обличчям. Гірше було з Сонею. Вона прожила під паранджею все своє життя й скоро повернулася до неї. Але Султан заборонив її одягати. «Я не хочу мати доісторичну жінку. Ти — дружина ліберального чоловіка, а не фундаменталіста».

У багатьох сенсах, Султан був лібералом. Коли він їздив до Ірану, то купував там для Соні європейський одяг. Він часто називав паранджу кліткою гноблення і йому подобалося, що в новому кабінеті міністрів є жінки. Глибоко у своїй душі він хотів, щоб Афганістан став сучасною країною і він тепло відгукувався на емансипацію жінок. Але у своїй сім’ї він залишався авторитарним патріархом. Коли доходило до родини, він мав перед очима єдину модель, модель його батька.

Коли нарешті приїхав Карім, Лейла стояла перед дзеркалом, загорнена в шаль, зі блиском в очах, якого не було раніше. Шаріфа вийшла попереду неї. Лейла хвилюється, її голова схилена. Шаріфа сіла спереду, Лейла — ззаду. Вона коротко вітається з ним. Усе йде добре. Вона ще трохи переживає але здебільшого хвилювання уляглося. Він виглядає зовсім невинним, добрим і досить веселим.

Карім говорить із Шаріфою про се й про те: її синів, роботу, погоду. Вона розпитує про його родину, роботу. Шаріфа також хотіла б отримати свою колишню роботу вчительки. На відміну від Лейли, з її документами все гаразд і їй треба тільки перереєструватися. Лейла везе з собою різнокольорову збірку документів: якісь із пакистанської школи, якісь із курсів англійської, які вона відвідувала. Вона не має педагогічної освіти й не закінчила середньої школи, але інших кандидатів немає. Якщо Лейла не піде вчителювати, школа не матиме вчительки англійської мови.

Уже після прибуття до міністерства їм доводиться чекати кілька годин, поки не підходить їхній час зустрічі з міністром. Навколо них чимало жінок. Вони сидять по кутках, під стінами, у паранджах і без них. Жінки займають черги перед різноманітними столиками. Їм дають різні форми, а вони віддають їх заповненими назад. Тутешні працівники штовхають їх, якщо вони рухаються не досить швидко. Вони кричать на людей за столиками так само, як і ті з-за столиків кричать на них. Установлюється щось на кшталт рівноправ’я: чоловіки гарчать на чоловіків, а жінки верещать на жінок. Якісь чоловіки, очевидно працевлаштовані міністерством, бігають туди-сюди з горами паперів. Виглядає, ніби вони бігають по колу. Усі репетують.

Поміж усіма блукає якась древня висохла жінка. Видно, що вона загубилася, але їй ніхто не допомагає. Вимучена, вона сідає в кутку й засинає. Інша старша жінка плаче.

Карім скористався чеканням. На одному етапі, коли Шаріфа зникає, щоб розпитати про щось за столиком з довгою чергою, він підловлює Лейлу наодинці.

— Яка твоя відповідь? — запитує він.

— Ти знаєш, що я не можу відповісти тобі, — відповідає вона.

— Але, що ти хочеш?

— Ти знаєш, що я не можу мати бажань.

— Але я подобаюся тобі?

— Ти знаєш, що я не можу відповісти на це.

— Ти скажеш так, коли я посватаюсь?

— Ти знаєш, що даватиму відповідь не я.

— Ти ще зустрінешся зі мною?

— Я не можу.

— Чому ти не можеш бути привітнішою? Я тобі не подобаюся?

— Моя родина вирішить, чи подобаєшся ти мені, чи ні.

Лейлу дратує, що він сміє розпитувати її про такі речі. Однаково все вирішує Султан або її мама. Але звичайно, він подобається їй. Подобається, тому що він її рятівник. Але вона не має до нього ніяких почуттів. Як вона може відповісти на його питання?

Вони годинами чекають. Нарешті їх викликають. Міністр сидить за шторою. Він коротко вітається з ними. Бере документи, що подає Лейла, і, навіть не переглянувши, візує їх своїм підписом. Він підписує сім документів і їх виштовхують з кабінету.

Так функціонує афганське суспільство. Треба когось знати, щоб змогти просуватися в житті. Така система паралізує. Без потрібного підпису й дозволу нічого не відбувається. Лейла добралася аж до міністра. Хтось інший буде змушений обходитися менш значущим підписом. Утім, через те, що більшу частину дня міністр проводить за підписуванням документів людей, що купили свій доступ до нього, ці підписи з часом знецінюються.

Лейла думає, що здобувши підпис міністра, шлях до вчителювання тепер буде дитячою забавкою. Але їй треба підійти до купи інших кабінетів, столиків і стендів. Переважно говорить Шаріфа, а Лейла сидить і дивиться в землю. Чому має бути так важко зареєструватися вчителем в Афганістані, коли країна аж пищить за ними? «У багатьох місцях є приміщення й підручники, але нема кому вчити», — сказав міністр. Коли Лейла доходить до кабінету, де екзаменують учителів, її документи вже зім’яті через те, що побували в багатьох руках.

Це усний екзамен, який перевіряє її відповідність посаді вчителя. За столом в кімнаті сидять два чоловіки і дві жінки. Спочатку записують ім’я, вік і освіту, а далі ставлять запитання.

— Ви знаєте символ віри Ісламу?

— Немає Бога, окрім Аллаха й Магомет його пророк, — торохтить Лейла.

— Скільки разів на день має молитися мусульманин?

— П’ять.

— Часом не шість? — запитує жінка за столом. Та Лейла не дається, щоб її збили з пантелику.

— Для Вас може й шість, а для мене п’ять.

— А скільки разів на день Ви молитесь?

— П’ять разів на день, — бреше Лейла.

Далі йдуть математичні задачі, які вона розв’язує. Потім формула з фізики, про яку вона ніколи не чула.

— Ви не збираєтесь перевіряти мої знання з англійської мови?

Вони хитають головами.

— Ви можете говорити, як хочете, — саркастично сміються вони. Ніхто з них не знає англійської. Лейла відчуває, що вони тут для того, щоб ні вона, ні інші кандидати не отримали роботу. Екзамен закінчився. Вони довго переговорюються між собою, а потім знаходять, що не вистачає одного документа.

— Приходьте, коли матимете цей документ, — кажуть екзаменатори.

Провівши вісім годин у міністерстві, понурі, вони повертаються додому. Зіткненню з такими бюрократами не допомагає навіть міністерський підпис.

— Здаюся. Напевно, я й не дуже хочу бути вчителькою, — каже Лейла.

— Я допоможу тобі, — усміхається Карім.

— Раз я вже взявся, я доведу все до кінця, — обіцяє він.

Серце Лейли трохи пом’якшується.

Наступного дня Карім їде в Джалалабад на нараду з родиною. Він розказує їм про Лейлу, з якої вона сім’ї і що він хоче посвататись до неї. Вони дають згоду й тепер лише залишається відправити сестру. Усе затягується. Карім боїться, що його відхилять. А ще треба багато грошей на весілля, на меблі, на дім. Крім того, його стосунки з Мансуром почали охолоджуватися. Уже кілька днів Мансур ігнорує його й при зустрічі вітається коротким кивком голови. Одного дня Карім питає його, чи він щось не так учинив.

— Я маю тобі щось сказати про Лейлу, — відповідає Мансур.

— Що? — запитує Карім.

— Ні, краще я не говоритиму, — каже Мансур. — Вибач.

— Що таке? — застиг із відкритим ротом Карім. — Вона хвора? З нею щось не так?

— Я не можу сказати, що це, але якби ти знав, ти б ніколи з нею не одружився, — каже Мансур. — Мені треба йти.

Щодня Карім пристає до Мансура з питанням про Лейлу. Мансур віднікується. Карім просить і вмовляє. Він злиться, дратується, але Мансур так і не відповідає.

Аймал розповів Мансуру про листи. Насправді він був не проти, щоб Карім одружився з Лейлою, навіть навпаки, але Вакіл також зачув про Карімові залицяння. Він попросив Мансура тримати Каріма подалі від Лейли. Мансур мав робити те, про що його попросив тітчин чоловік. Вакіл був членом родини, а Карім — ні.

Вакіл навіть погрожував Каріму. «Я вибрав її для свого сина», — казав він. — Лейла належить нашій родині, і моя жінка хоче, щоб вона вийшла заміж за мого сина. Я також цього хочу, а Султан і її мати погодяться. Тримайся подалі, тобі ж буде краще».

Карім міг мало що сказати старшому Вакілу. Його єдиним шансом буде, якщо Лейла боротиметься за нього. Але чи щось не так із Лейлою? Чи правда те, що сказав Мансур?

Карім почав сумніватися у своєму жениханню.

А тим часом Вакіл і Шакіла відвідують мікрорайон. Лейла зникає на кухні готувати страви. Після того, як вони пішли, Бібі Гуль каже: «Вони приходили просити за тебе для Саїда».

Лейла спиняється, мов паралізована.

— Я сказала, що, як про мене, то хай буде, але я запитаю тебе, — каже Бібі Гуль.

Лейла завжди робила те, що хотіла мати. Тепер вона мовчить. Значить, син Вакіла. З ним її життя буде точнісінько таке саме, як зараз. Тільки більше праці на більшу кількість людей. На додаток вона дістане чоловіка з трьома пальцями, чоловіка, що не відкрив жодної книжки.

Бібі Гуль умочує хліб у жир на тарілці й кладе до рота. З Шакілиної тарілки вона забирає кістку й висмоктує її, а тим часом спостерігає за Лейлою.

Лейла відчуває, як життя, молодість, надії покидають її, і вона не може врятувати себе. Вона відчуває в грудях своє серце, важке й самотнє, як камінь, приречене бути розбитим назавжди. Лейла розвертається, робить три кроки до дверей, тихо прикриває їх і виходить. Там вона залишає своє розбите серце. За якийсь час воно зливається з пилюкою, яку надуває у вікна, пилюкою, що прижилася в килимах. У той вечір вона вимете її і викине у двір.

Епілог

Усі щасливі родини подібні одна на одну.

Кожна нещаслива родина, нещаслива по-своєму.

Лев Толстой, «Анна Кареніна».

Кілька тижнів по тому, як я виїхала з Кабулу, родина розкололася. Суперечка переросла в сварку і зі словами, що були вимовлені між Султаном і двома дружинами з одного боку та Лейлою й Бібі Гуль з іншого, настільки неможливо було примиритися, що стало б важко далі співіснувати під одним дахом. Коли після сварки прийшов додому Юнус, Султан відкликав його вбік і сказав, що він, сестри й мати мають обов’язок демонструвати повагу, на яку він заслужив, оскільки він найстарший і вони їдять за його столом.

Наступного дня вдосвіта, Бібі Гуль, Юнус, Лейла та Бульбула залишили квартиру, узявши з собою лише те, що було на них. Ніхто з них з того часу не був там. Вони переїхали до Фаріда, ще одного відлученого Султанового брата, і його вагітної на дев’ятому місяці дружини та трьох дітей.

«Афганські брати не дуже добре живуть одні з одними, — робить Султан висновок по телефону з Кабула.

«Настав час жити незалежним життям. Якщо вони живуть в моєму домі, мають мене поважати, чи не так? — питає він. — Якщо в родині не поважають правила, то як можна сформувати суспільство, що поважає закон і порядок, а не лише зброю і ракети? Це суспільство хаосу, беззаконня, що лише вийшло з громадянської війни. Якщо в родині немає влади, то можна чекати ще більшого хаосу».

Лейла більше ніколи нічого не чула від Каріма. Коли його стосунки з Мансуром охололи, йому стало важко йти на контакт з родиною. Крім того, він засумнівався в тому, що йому насправді потрібно. Він виграв стипендію в Єгипті, щоб вивчати Іслам в університеті Аль-Ажар у Каїрі.

— Він стане муллою, — регоче з Кабула по тріскотливих телефонних дротах Мансур.

Тесля пішов на три роки до в’язниці. Султан був безжальним: «Негідників не можна залишати на волі в суспільстві. Упевнений, що він украв близько семи тисяч листівок. Усе, що він казав про свою бідну сім’ю, брехня. Я вирахував, що він мав заробити купу грошей, але він сховав їх».

З величезним Султановим контрактом на підручники нічого не вийшло. Щасливий квиток дістався Оксфордському університету. Але насправді Султан цим не переймається: «Це висотало б всі мої сили. Замовлення просто було занадто великим».

А загалом книгарні процвітають. Султанові дістаються контракти з позолоченими краями з Ірану. Він також продає книжки в бібліотеки посольств західних держав. Він робить спроби викупити один із закритих кінотеатрів у Кабулі й відкрити там центр із книгарнею, лекційним залом і бібліотекою. Це буде місце, де дослідники матимуть доступ до його колекції. Він обіцяє наступного року відправити Мансурав ділову поїздку в Індію. «Він має навчитися відповідальності. Це формує характер, — каже він. — Інших хлопців я може відправлю до школи». І ще Султан зробив своїм синам вихідний у п’ятницю, щоб вони змогли займатися, чим хочуть.

Політична ситуація турбує Султана: «Небезпечно. Лоя-Джирга надала забагато влади Північному Альянсу. Немає балансу сил. Карзай заслабкий. Він не здатен правити країною. Найкращим був би уряд технократів, призначений Європою. Коли ми, афганці, пробуємо вибрати уряд, усе йде не так. Без співпраці страждають люди. І крім того, наші інтелектуали не повертаються. Там, де повинні бути вони, порожнє місце».

Мансур не дозволив своїй матері працювати вчителькою. «Це недобре», — все, що він сказав. Султан був не проти, щоб дружина знову пішла працювати, але оскільки Мансур, старший син, був проти, нічого з цього не вийшло. Також нічого не вийшло з другої Лейлиної спроби зареєструватися вчителькою.

Бульбула нарешті дістала свого Расула. Султан вирішив залишитися вдома й заборонив своїм дружинам і синам іти на весілля.

Маріам, що так боялася народити дівчинку, мала Бога на своєму боці й привела на світ хлопчика.

Соня і Шаріфа — єдині жінки, що залишилися в Султановому домі. Коли Султан із синами йдуть на роботу, жінки залишаються у квартирі одні, інколи, як мати з дочкою, інколи, як суперниці. Через кілька місяців Соня народить дитину. Вона молить Аллаха, щоб це був син. Соня запитала, чи можу я також помолитися за неї.

— Що, як знову буде дівчинка!

Ще одна невелика катастрофа в родині Ханів.

Технічні відомості

Літературно-художнє видання

Осне Саєрстад

КАБУЛЬСЬКИЙ КНИГАР

ПП «Мистецька агенція Наш Формат»

пров. Бєлінського, 5, м. Київ, 01032, тел.: (044) 222 5349

Свідоцтво ДК № 4589 від 02.08.2013

Магазин «Наш Формат»:

тел.: (044) 234 8225, e-mail: magazyn@nashformat.ua

Інтернет-магазин nashformat.ua

тел.: (044) 222 5349, 273 2917, (067) 247 5737,

e-mail: сlient@nashformat.ua

Видавництво

тел.: (044) 222 5349, (097) 904 3696

e-mail: martynov@nashformat.ua, pub@nashformat.ua

Content

Осне Саєрстад
Кабульський книгар

Передмова

Сватання

Книги у вогні

Злочин і покарання

Самогубство і пісня

Ділова поїздка

Ти бажаєш мені нещастя?

Перепустка До Раю

Напинаючись, тремтячи, звиваючись

Весілля третього сорту

Матріарх

Спокуси

Заклик Алі

Запах куряви

Спроба

Чи може бог померти?

Кімната жахів

Тесля

Моя мати Осама

Розбите серце

Епілог

Технічні відомості