Еллен Марі Вайсман

Сливове дерево

Моїй матері Зігрід — найсильнішій з усіх відомих мені жінок — з величезною любов'ю і захопленням.

Світлій пам'яті любої моєї сестри Каті, за якою тужу щодня.

Слова подяки

Протягом нескінченних годин усамітнення під час написання цього роману я із найбільшим задоволенням уявляла, як ушановуватиму людей, які постійно вірили в мене, і зараз із величезним задоволенням це роблю.

Дякую друзям і родині за те, що не вважали мене божевільною, коли я казала, що працюю над книгою, і за розуміння, коли я не брала слухавку та не телефонувала сама.

Усі, кого тут не названо на ім'я, будь ласка, знайте, що ви також причетні й допомагали мені в цій нелегкій подорожі. Я любитиму вас і буду вдячна вам завжди.

За прочитання чернеток і підтримку моєї впевненості в собі дякую Дугласу Тауну, Джані Чаваусті, Деббі Батисті та Мері Джіаквінто, ДВМ.

Дякую Гарі Чаваусті за те, що розпалив у мені іскру натхнення, й за те, що є моїм «найдавнішим» другом.

Дякую Софії Перинот — автору «Sister Queens» — за дружбу та цінні поради, а також усім, хто разом зі мною «виношував» цю книгу й був завжди поруч, коли я того потребувала.

Особливу подяку висловлюю моєму доброму й блискучому агенту Майклу Кару за те, що надав мені шанс, і за допомогу в редагуванні рукопису. Без нього ця книга ніколи б не вийшла друком. Сподіваюся, ми ще колись пообідаємо разом і тоді я вже не буду так нервувати. Також я хочу подякувати Майкловій колезі Катрін Бойл за те, що надала притулок моєму роману.

Я навічно в боргу перед своїм милостивим і передбачливим видавцем Джоном Скогнамігліо за те, що зробив мою мрію реальністю. Його високо кваліфікована експертна думка, разом із гострим оком мого редактора Дебри Роф Кейн, підняли книгу на висоти, про які я навіть і не мріяла.

Також висловлюю свою вдячність усім членам команди видавництва «Kensington» за плідну роботу з перетворення мого рукопису на справжню книгу.

Ніколи не знайти мені відповідних слів, аби подякувати своєму наставнику Вільяму Ковальскі — премійованому автору «Eddie's Bastard». Без його велетенського таланту й безмірного терпіння цей роман не існував би. Дякую за те, що навчили мене завжди повертатися на «правильну стежину» й бути оповідачем. Я буду завжди вдячна за ваше мудре наставництво, щиру великодушність, а особливо за дружбу.

Моїй любій мамі Зігрід дякую за те, що дала мені твердий ґрунт під ногами. Ти зростила мене в любові, навчила поваги й готовності до тяжкої праці та вселила віру в те, що все можливо, коли наполегливо йти до мети. Ти — надія й натхнення для всіх, хто тебе знає. Сподіваюся, ти пишаєшся мною, хоча б наполовину так, як я — тобою. Дякую за невтомне оповідання історій і за віру в те, що я маю в собі щось таке, що допоможе переповісти їх усьому світу. Цей роман є зізнанням у коханні прекрасній місцині, де ти виросла, та вшануванням пам'яті бабусі й дідуся. Можливо, він відновить справедливість щодо них.

Своєму батькові Теду я вдячна за те, що завжди був поруч, за любов і відчуття убезпеченості, котрими було сповнене моє вільне для мрій дитинство. Дякую за численні подорожі до Німеччини, за те, що передав мені любов до озера й утаємничив у неймовірні родинні згадки.

Дякую моєму старшому братові Біллу, одному з найкращих людей, яких я знаю, за те, що на тебе завжди можна розраховувати. Разом ми з тобою багато через що пройшли, і я люблю тебе всім серцем. Невістці Іоні вдячна за любов, підтримку та готовність вислухати.

Милий і коханий Білле, мій чоловік, найкращий друг і співучасник, ти — найдобріша й найвеликодушніша людина з усіх, кого я знаю. Я пишаюся тим, що є твоєю дружиною. Дякую, що беззаперечно й без вагань підтримував мене протягом усіх довгих років написання цієї книги і що не скаржився, коли в нас стільки разів був тільки суп із сандвічами на обід. Дякую за твоє вірне кохання, за те, що довгими роками разом зі мною плив бурхливим житейським морем, за нескінченне бабрання в історії нацизму та Другої світової війни, за те, що ніколи не сумнівався в мені, особливо коли я сама в себе не вірила. Я пишаюся нами й кохатиму тебе до свого останнього дня.

І нарешті, сердечно дякую своїм найкращим дітям, Бену, Джессі та Шане, й дорогоцінним онукам, Рилі та Харперу, за те, що можу пишатися ними, за їхню повсякчасну любов і підтримку, попри все. І дня не проходить без того, щоб я не подякувала Господу за можливість бути вашою матусею та бабусею. Ви — моє життя, мій світ, моя надія. Люблю вас усім своїм єством!

Сливове дерево

Призначенням Гітлера канцлером Рейху ви надали владу над нашою батьківщиною — священною Німеччиною — одному з найбільших демагогів усіх часів. Я передрікаю, що цей злий чоловік скине до прірви наш Рейх і призведе націю до незліченних трагедій. Майбутні покоління проклянуть вас посмертно за це діяння.

Колишній генерал Еріх Людендорф у телеграмі до Президента Пауля фон Гінденбурга

Глава 1

Німеччина

Для сімнадцятирічної Крістін Бельц війна почалася неочікуваним запрошенням на святкову вечірку Бауерманів. Того чудового осіннього дня 1938-го року неможливо було уявити майбутні жахіття. Кришталево чисте повітря було напоєне ароматами червоних яблук, що звисали з гілок у садках на схилах довкруж долини ріки Кохер. Сонце сяяло в блакитному вересневому небі, підбитому пухнастими бавовняними хмарками, що кидали біжучі тіні на сільську місцевість. Між горбів було тихо, якщо не зважати на лайливих сойок і непосидючих білок, які збирали насіння й горіхи в передчутті прийдешньої зими. Дров'яний дим і густий дух моху змішалися з запахом елю, створюючи неповторний земляний аромат, яким, попри осінню прохолоду, був густо напоєний ранок.

Того року випадало мало дощів, і вкриті опалим листям стежки були сухими, що дозволяло Крістін бігти скелястою кручею, не боячись послизнутись. Проте дівчина подала руку Ісааку Бауерману, щоб той допоміг їй зійти зі вкритої лишайником брили, і намагаючись угадати, що б він подумав, якби знав, скільки часу вона провела в лісі. За інших обставин вона б зістрибнула з Чортової скелі, немов була безсмертною, із зігнутими колінами, по-білячому приземлилася б на підстилку з соснової глиці, що товстим шаром вкривала м'яку землю. Але цього разу Крістін не стрибала, бо не хотіла, щоб він подумав, ніби вона — неоковирна пацанка, позбавлена шику, манер і грації. Гірше, вона не хотіла, щоб він подумав, ніби вона вважає легенду про камінь — мовляв, кількох хлопчаків, які прогулювали церковну службу, було вбито на ньому блискавкою — звичайною страшилкою. Він розсміявся, почувши її, але потім, коли вони досягли скель і самої розщелини та почали спускатися її прадавнім схилом, вона пожалкувала, що розказала цю дурнувату дитячу казочку.

— Як ти дізнався, де я живу? — спитала Крістін. — Маю на увазі, як ти знайшов?

— Я відшукав у батьковому столі твої платіжні дані й дізнався адресу, — відповів він. — Сподіваюся, ти не проти, що я напросився на цю прогулянку?

Вона пришвидшила ходу, щоб він не побачив усмішки.

— Усе нормально.

Усе було більш ніж нормально. Це означало, що ті відчуття, які непокоїли дівчину за його відсутності, зникли. Принаймні зараз. Щойно прокинувшись того ранку, вона почала рахувати години до моменту, коли вже можна буде піти на роботу до його будинку. Після сніданку, що складався з теплого козячого молока з куснем чорного хліба, намазаного сливовим варенням, Крістін поробила всю хатню роботу й намагалася почитати, та нічого не вийшло. Вона не могла всидіти вдома жодної хвилини. І, щоб постійно не дивитися на годинник, вирішила піти між пагорбів пошукати едельвейсів або альпійських троянд, аби прикрасити ними святковий стіл на річниці весілля бабусі й дідуся.

— Але що подумали б твої батьки, якби взнали, де ти був? — запитала дівчина.

— Нічого не подумали б.

Він обігнав Крістін і пішов спиною вперед, роблячи вигляд, що вона от-от наступить йому на пальці, й відстрибуючи в останній момент, аби цього не трапилося. Він реготав, а вона всміхалася, зачарована бешкетним виразом його обличчя.

Дівчина знала, що Ісаак присвячував години читанню та навчанню, він, напевно, міг би назвати латинські назви суниці та горішника, що росли на трав'янистих схилах. Більше, ніж імовірно, що й міг визначити підвид пролітаючої пташки чи будь-якого звіра, тільки подивившись на його слід у м'якому ґрунті. Та його знання прийшли з картинок у книжках, а її — з багаторічних спостережень і народних переказів. Усе дитинство вона провела в дослідженні лісів і пагорбів навколо рідного Гессенталя. Вона знала тут усі потайні стежки та прадавні дерева, всі печери та струмки. Збирання їстівних грибів, яке починалось як обов'язок малої дитини, коли батько терпляче навчав її їх розрізняти, швидко стало для Крістін улюбленою справою. Вона полюбляла втекти з містечка щоб пройтися межи полів, перетнути залізничні рейки й прямувати залишеною возами колією, аж доки та перетвориться на вузьку лісову стежку. Це був час для самої себе, час, коли випростовувалися думки.

Вона не рахувала, скільки разів лазила по захованих у самому серці лісу руїнах собору, збудованого ще в тринадцятому столітті, як часто снила наяву, умостившись у трав'яному затишку поміж трьох його древніх стін. Позбавлені опертя плити давно пообвалювалися й вікна собору тепер світили порожнечею, слугуючи цегляними рамками вічнозеленим рослинам, вицвітаючим небесам або зорям, які мерехтять у непевному світлі місяця-молодика. Але вона часто ставала на місці, де, як уважала, мусив бути вівтар, намагаючись уявити життя тих, хто молився, вінчався, плакав під високими арками собору: лицарів у блискучих обладунках, довгобородих священиків, баронес у діамантах і їхніх фрейлін, які тулилися позаду.

Найбільше Крістін любила піднятися на вершину горба й зустріти там перші промені літнього сонця, коли роса піднімає дух ґрунту над землею і напоює хвойним ароматом уранішнє повітря. Їй також дуже подобався перший, сповнений особливої тиші, день зими, коли світ ніби занурювався в дрімоту, а свіжий сніг мов би присипав цукром спустілі жовті пшеничні поля та сірі, голі гілки дерев. Дівчина почувалась як удома далеко в лісі, під високими розлогими ялинами, куди сонцю лише зрідка вдавалося пробитись, а Ісаак належав до гамірної кам'яниці на протилежному кінці містечка, де обабіч кутих воріт ростуть рівнесенько підстрижені кущі, а високі двері під старовинними арками охороняють статуї середньовічних горгулій або святих.

— Ну, гаразд, — сказала вона, — а що подумає Луїза Фрайберг, дізнавшися, що ти був тут зі мною?

— Не маю гадки, про що вона подумає,— відповів він, стаючи поруч.

— І мені все одно.

Якби Крістін знала, що хлопець зранку з'явиться перед її будинком на Шеллергассе-штрассе, мовчки чекаючи на цегляних сходах, доки вона впорається з великим саморобним залізним засувом на вхідних дверях, то одягла б своє вихідне пальто, а не цей потертий вовняний плащик, що некрасиво звисав до литок. Різдвяний подарунок коханої бабусі, він був цупким і теплим, але його нестерпний колір і протерті до дірок кишені не могли приховати того, що в попередньому житті він, імовірно, був каретним покривалом.

І зараз, ведучи Ісаака крізь ліс, спускаючись із пагорба дорогою до яблуневих і грушових садків, вона не відривала пальців від ґудзиків, аби поли плаща випадково не розійшлися й не показали благенької, запраної одежини, що була під ним. Рукава її ще дитячого платтячка були закороткими, погано підшитий поділ — зависоким, розстебнута пазуха — затісною і весь фасон матроски — занадто дитячим. Її сірі панчохи, що підв'язками пристібалися прямо до спідньої сорочки, були всі в зачіпках і ковтунцях від численних доторків до кущів і кори дерев. Але вона завжди ходила до лісу в цьому одязі, бо завжди була тут сама. У цьому вбранні можна не боятися, що щось порветься чи забрудниться, коли вона опуститься на коліна, зрізаючи гриби з-під просякнутої вогкістю папороті, чи повзатиме в багнюці, визбируючи букові горішки для домашньої олії.

Як і у решти родини, майже весь одяг Крістін був пошитий зі старих бавовняних простирадл або домотканої тканини. І доки вона не почала працювати в Бауерманів, над цим не замислювалася. Більшість дівчат і жінок у їхньому селі одягалися так само: в поношені сукні чи спідниці, накрохмалені фартухи, високо зашнуровані черевики. Але тепер, щодня обідньої пори йдучи на роботу до Ісаакового будинку, дівчина вбиралася в одну зі своїх вихідних суконь. То були найкращі її речі, виміняні на яйця й козяче молоко в місцевій крамниці.

Це засмучувало матусю. Мати Крістін звали Розою, вона день-у-день працювала на Бауерманів от уже десять років. У тих сукнях слід ходити до церкви, а не мити посуд, прати білизну чи полірувати срібло. Але Крістін усе одно їх носила, ігноруючи важкий погляд мамці, коли вони зустрічалися на облицьованій бежевими кахлями кухні Бауерманів. Іноді дівчина позичала сукню у своєї найкращої подруги Каті, обіцяючи повернути її незаплямованою. Збираючись на роботу, вона завжди ретельно зачісувалась і запліталася, слідкуючи, щоб біляві коси були рівними й однакової довжини. Та цього ранку, коли Ісаак заскочив її своєю появою, волосся Крістін теліпалося за спиною далеко не ідеальною косою.

Вона відчула полегкість, побачивши на Ісаакові коричневі штани на підтяжках і блакитну фланелеву сорочку — одяг, у якому він зазвичай косив траву чи рубав дрова, а не випрасувані чорні брюки зі сніжно-білою сорочкою та синьою камізелькою, що їх він одягав до університету. Попри те, що Бауермани були однією з останніх заможних родин у містечку, батько Ісаака вважав, що діти мусять розуміти важливість фізичної праці й регулярно накладав на сина та меншу дочку, Габріеллу, якісь хатні обов'язки.

— Я знаю, що подумали б твої батьки, — сказала Крістін, не відриваючи очей від червонуватого суглинку стежки.

Вони вже майже вибралися з темної лісової гущавини і зараз проходили поміж поріділих дерев і високих кущів, торуючи шлях до порослого травою краю найвищого з яблуневих садків. Шестеро білих овечок, які паслись на узліссі, одночасно підвели свої зарослі вовною голови на Ісаака та Крістін. Дівчина зупинилась і підняла руку, показуючи хлопцеві, щоб він стояв тихо. Вівці якийсь час вилупляли на них очі, та потім повернулися до поїдання трави. Задоволена тим, що худоба не збирається розбігатися, Крістін опустила руку й рушила вперед, але Ісаак схопив її і відштовхнув назад.

Він мав понад шість футів зросту, широкі плечі та м'язисті руки — велет у порівнянні з її тендітною статурою. І тепер, коли вони застигли лицем до лиця, вона не змогла не спекти раків, дивлячись знизу в його каштанові очі. Дівчина пам'яттю серця впізнавала ці риси: хвилі чорного волосся, що спадало на лоба, монументальну щелепу, гладеньку шкіру смаглявої шиї…

— І як ти знаєш, що подумали б мої батьки? — спитав він насмішкувато. — Моя мати що, виклала тобі свої думки за чашечкою кави з тортом?

— Nein,[1]— вигукнула Крістін, сміючись, — твоя мати не запрошувала мене на каву.

Ісаакова мати Ніна була чесною і щедрою господинею, котра принагідно обдаровувала родину Крістін то тістечками безе, то яблучним штруделем, то ягідним або сливовим пирогом. Спочатку мамця намагалася відмовлятися від тих дарунків, але безрезультатно. Ніна тільки хитала головою й казала, що почуватиметься краще, коли мамця, котрій не так у житті таланить, прийме ті дрібниці. Бауермани пили справжню каву, а не цикорій, як Бельци, й Ніна подеколи передавала їм через Крістін із фунт тієї смакоти. Але до чеснот фрау Бауерман не належало розпивання кави зі служницею.

— Мама каже, проміж вас із Луїзою уже все домовлено, — сказала Крістін, спантеличена відчуттям сили й тепла його широкої долоні.

Вона вирвала свою руку з його руки і пішла вперед, а серце калатало.

— Нічого ще не домовлено, — відповів він, рушаючи за дівчиною. — І мені байдуже, хто що подумає. Окрім того, я гадав, ти знаєш, що Луїза від'їжджає до Сорбонни.

— Але ж вона повернеться, чи не так? Мама розказувала мені, як фрау Бауерман наказувала: «Дістаньте найкраще срібло, Розо, сьогодні Луїза з родиною прийде до нас обідати», і буквально минулого тижня: «У Луїзи день народження, тож придбайте, будь ласка, найкращі оселедці для її улюбленого Matjesheringe[2] у вершковому соусі. І влаштуйте так, аби Ісаак і Луїза сиділи поруч за кавою з тістечками».

— Це тільки тому, що наші родини товаришують. Моя мама росла з матір'ю Луїзи.

— І твої батьки сподіваються…

— Мама знає, що я проти. І Луїза знає.

— А твій батько?

— Тато не може мені наказувати, адже він сам пішов проти батьків, які не хотіли його заручин із моєю матір'ю, бо вона не дотримувалась іудейських звичаїв. Але він пішов проти їхньої волі й одружився з мамою. Він не примушуватиме мене.

— А ти що ж? — запитала вона, ховаючи руки глибоко в кишенях плаща.

— А я насолоджуюся цим днем і чудовою прогулянкою з красивою дівчиною. Вважаєш, тут щось не так?

Ці слова наповнили все її тіло тремтінням.

Дівчина відвернулась і покрокувала стежкою вниз, повз останній ряд покручених яблунь, до дерев'яної лавки, міцно вбитої в уплескану землю.

Крістін сіла й огорнула плащем ноги, сподіваючись, що хлопець не помітить, як тремтять її коліна та руки. Ісаак сів поруч, обпершись ліктями на спинку лави та випроставши ноги.

Зі свого місця вони бачили залізничні рейки, що відходили від станції,— ті спочатку вигиналися широкою дугою, а потім ішли паралельно пагорбам. За рейками акуратно зорані поля коричневими борознами розстелились аж до села, що скупчилося на краю широкої, зелено-коричневої, схожої на зшиту із клаптів ковдру, долини. Численні дими кучерявилися над димарями й вигиналися в бік пагорбів, ніби прикрашених деревами, чиє листя вже набрало осінніх барв: червоної, жовтої, золотої. Срібляста стрічка ріки Кохер вилася через увесь центр містечка, скута кам'яними берегами, розшматована мурованими містками. Вони бачили заокруглені цеглини дзвіниці біля готичної церкви святого Миколая, що височіла над ринковим майданом. Східніше, якраз через вулицю від будиночка Крістін, уп'ялась у саме небо збудована з піщаника дзвіниця лютеранської церкви, що бовваніла над обмазаними глиною дахами конгрегації. На кожній дзвіниці — по три великих залізних дзвони, які вдень дзвонили щогодини, їх відлуння прокочувалося недільними вулицями містечка, як стародавній поклик до молитви. А під морем жовтогарячих глиняних дахів вирувало життя. В лабіринті нерівних мощених вуличок і крутих провулків, поміж столітніх фонтанів і порослих плющем статуй бігала та сміялася дітлашня, ганяючи м'яча, стрибаючи через скакалки. Містечкова пекарня наповнювала прохолодне осіннє повітря ароматами свіжоспечених претцелів,[3] булочок і шварцвальдських тортів.[4] Сажотруси у своїх високих капелюхах і закіптюжених плащах переходили від будинку до будинку, поклавши на плече довжелезні чорні мітли, схожі на йоржі для велетів. У м'ясній лавці підперезані фартухами жінки відраховували монети, прискіпливим оком обираючи свіжі ковбаси для недільного обіду, обмінюючись новинами та вітаннями перед стерильно чистим прилавком. На просторому ринковому майдані, під смугастими парасолями, фермерші, готуючись до торгівлі, розставляли ящики з яблуками і темно-червоною ріпою. Вони вже розмістили відра з рожевими та фіолетовими циніями поряд із соняшниками, повиставляли пірамідами дерев'яні клітки з голосистими коричневими півнями та білими гусками поряд із гірками гарбузів. А на розі сидів старигань у поношених дерев'яних черевиках і, посьорбуючи тепле темне пиво, розмірковував про їхні долі. Крістін завжди здавалося, що старі люди змушені повсякчас удаватися до згадування минулого, аби не забути якихось важливих давніх подій або, може, щоб самим про себе не забути.

За високими будинками з піщаника, на невеличких, обгороджених низькими парканами подвір'ях вистачало місця для зграйки курей, кількох охайних овочевих грядок і пари грушевих або сливових дерев. У середньовічних хлівах виморені тяжкою працею фермери накладали свиням солому та посічені буряки чи картоплю. У розчахнутих навстіж горішніх вікнах напівдерев'яних баварських будинків провітрювалися перини.

Крістін не могла пояснити, чому це видовище наповнювало її почуттям образи навпіл із любов'ю. Вона нікому не зізналася б, що іноді нудиться у навколишній передбачуваності. Упевнені в завтрашньому дні селяни точно знали, що в кінці місяця всі зберуться на центральній площі на осіннє свято вина; навесні першотравневе деревце освятить початок хлібного фестивалю; влітку фасад ратуші та фонтан на ринковому майдані прикрашатимуть виноградні лози та плющ, а юнаки та юнки у святковому червоно-білому строю ушановуватимуть здобувачів солі.[5]

Водночас Крістін усвідомлювала непоказну красу свого рідного краю — пагорбів, виноградників, замків — і розуміла, що більше ніде у світі не почуватиметься так любо й убезпечено. Це швабське містечко зі сторічною історією, відоме винами Гогенлое та солоними джерелами, було для неї втіленням усього рідного й домашнього, власне, було часточкою самої Крістін. Вона знала, що саме тут її місце. Як і молодша сестра Марія та двоє маленьких братів, Генріх і Карл, вона відчувала тісний правічний зв'язок із цією місциною. Аж дотепер.

Несподівана поява Ісаака на порозі дала дівчині відчуття якоїсь раніше не поміченої на мапі підказки до захованих скарбів, а чи щойно віднайденим поворотом на давно знайомій дорозі. Щось-таки мало змінитися. Це відчувалося й у прохолоді осіннього вітру.

Стривожена, вона схопилася на ноги й зірвала з гілки найближчого дерева два блискучих яблука. Ісаак також підвівся, й вона жбурнула одне в його бік. Він упіймав плід у повітрі й укинув до своєї кишені. Потім рушив до неї. Дівчина кинулася навтьоки, перебігаючи від одного ряду яблунь до іншого, тримаючи у жмені поли свого довгого плаща.

Ісаак із криком кинувся наздоганяти, швидко впіймав, і тримаючи за талію, відірвав її від землі та почав кружляти навколо себе, ніби вона важила не більше дитини.

Налякані вівці розбіглися врізнобіч, а потім, важко дихаючи й вилупивши очиці, скупчилися під дубом на краю саду.

Нарешті Ісаак перестав її кружляти. Крістін, сміючись, хотіла вирватись, але він не відпускав. Коли дівчина перестала пручатись, хлопець опустив її на землю, міцно тримаючи, аж доки її ступні твердо стали на ґрунті. Вона вдивлялась у його очі, у грудях палало, коліна тремтіли… Він завів її руки за спину і прихилив до себе. Вдихнувши п'янкий, притаманний лише йому, запах стружок, мила та свіжої глиці, дівчина забула, як дихати, відчуваючи його теплий подих на своїх устах.

— Я не хочу бути з Луїзою, — вимовив він. — Вона для мене не більше, ніж іще одна менша сестра. Окрім того, вона занадто полюбляє оселедці і вже починає ними смердіти.

Він усміхнувся до Крістін, а та опустила очі.

— Але ми належимо до зовсім різних світів, — прошепотіла вона.

— Мама каже…

Він підняв її підборіддя й закрив пальцями губи.

— Це не важливо.

Але Крістін знала, що це важливо. Може, не для неї і не для нього, але десь і колись це матиме неабияке значення. На мамчине переконання, вона тільки втрачає час, шукаючи кохання в таких, як Ісаак. Він — син заможного адвоката, вона ж — дочка бідного муляра. Його мати вирощує троянди та займається благодійністю, доки її мамця відскрібає підлогу та пере одяг його родини. Він ходив до школи всі дванадцять років і зараз навчається в університеті, хоч і не вирішив іще, ким буде: лікарем чи адвокатом. Їй подобалося шкільне навчання й навіть удавалося отримувати гарні оцінки тоді, коли не мусила з іншими однокласниками, замість уроків, іти на поле, щоб зібрати решту врожаю чи довикопати картоплю.

Оглядаючись назад, вона подумки іронізувала зі своєї наївної дитячої мрії стати вчителькою чи медсестрою, та в одинадцять, коли втямила, що після восьмого класу шкільне навчання коштує грошей, облишила цю надію і вже не сподівалася для себе нічого більшого, ніж бути гарною матір'ю та вічно заклопотаною хатніми клопотами дружиною. Її батьки, як і більшість односельців, не мали зайвих 5 марок на місяць на останні класи середньої школи чи 20 марок, плюс витрати на книжки для старшої школи. Бабця завжди казали: «Де родився, там і знадобився», та невгамовна натура Крістін хотіла б «знадобитися» й деінде, показати себе за більш сприятливих умов.

Ісаак говорив з нею про музику, культуру та політику, коли вона напрасовувала сорочки його батька. Коли вона поралася в саду, хлопець розповідав, як їздив до Берліна й ходив там до опери та театру. Він описував дівчині весь світ — Африку, Китай, Америку — ніби на власні очі їх бачив. Ті описи людей і ландшафтів були барвистими, яскравими… Він добре говорив англійською й навчив її кількох слів. Він прочитав усі книжки з батькової бібліотеки, а деякі — навіть двічі.

Але ще важило й те, що Бауермани були євреями.

Батько Ісаака, Абрам, — чистокровний юдей, Ніна — напів'єврейка, напівлютеранка. І попри те, що Бауермани не дотримувалися юдейських звичаїв, усі в містечку вважали їх євреями. Усі члени нацистської партії, хоча ніколи не знаєш, хто є її членом, а хто — ні, також уважали їх за євреїв.

Ісаак пояснював, що батько хотів би, щоб його діти виконували релігійні обряди, та Ніна не належала до тих жінок, котрі коряться ще якійсь волі, окрім власної. Вона не відчувала себе ні єврейкою, ні лютеранкою настільки, щоб змушувати Ісаака із сестрами обирати релігію, доки вони ще не доросли до того, аби зробити це свідомо. Та в очах нацистів вони все одно були євреями, й Крістін знала, що для декого з односельців багато важитиме той факт, що він — єврей, а вона — християнка.

— Що тебе засмутило? — спитав хлопець.

— Та нічого, — відповіла вона, намагаючись усміхнутись.

Тоді він схилився до неї — і поцілував. Крістін затамувала подих.

По кількох благодатних митях він відсторонився, важко дихаючи.

— Я ж казав тобі, Луїза знає про мої почуття. Ми разом кепкуємо з того, як наполегливо батьки намагаються поєднати нас. Вона знає, як я до тебе ставлюсь, і бажає мені щастя. Взагалі, я мушу зізнатися, справжньою причиною того, що я прийшов до тебе зранку, є батьків дозвіл привести дівчину на наше щорічне свято. І я почуватимусь цілковитим дурнем, коли ти відмовиш.

Крістін дивилася на нього широко розплющеними очима, її серце пташкою билося в грудях, вона почувалася наляканою овечкою, готовою застрибати по траві.

Щорічне грудневе свято Бауерманів було важливою подією, його відвідували всі найвищі посадовці, місцеві чиновники, юристи й інші впливові люди з усіх навколишніх містечок. Крістін не була особисто знайома ні з ким із гостей, оскільки спілкувалася переважно з фермерами, робітниками фабрики, м'ясниками та мулярами. Але минулого року мати дозволила їй допомагати на кухні з розкладанням дорогих сортів сиру та кав'яру на невеличкі крекери й тарталетки.

Доправляючи таці з перекусками до офіціантів в інший кінець холу, дівчина чудувалась усьому, що бачила та чула; уся та сцена нагадувала кольорову ілюстрацію до чарівної казки. Звуки скрипки літали у повітрі, шампанське іскрилося в кришталевих келихах. Чоловіки у смокінгах і жінки в мерехтливих вечірніх сукнях, здавалося, пливуть мармуровою підлогою під час вальсу, немов квіти, що, залишивши коріння в промерзлому зимовому саду, злетілися на світло і тепло садиби. Сотні маленьких вогників підморгували з усіх пілястрів, а золочені менори яскраво освітлювали кожну святково декоровану кімнату. Пишна ялинка, прикрашена сріблястими і золотистими іграшками, височіла аж до стелі. Мати безперестанку нагадувала Крістін, що вона тут, аби працювати, а не стовбичити з роззявленим ротом, як дурнувата школярка.

І тепер Ісаак пропонує їй бути його дівчиною на найбільшому святі містечка, не розкладати бутерброди та розставляти напої на срібній таці, а бути однією з отих відвідувачок в елегантних шовкових сукнях. Його запитання зависло між ними в повітрі, й Крістін не уявляла, що відповісти. Немов, аби підкреслити її вагання, десь у долині почала ритмічно гупати сокира. Аж ось пронизливий свисток потяга, що прибував до станції, привів дівчину до тями.

— Може, відповіси що-небудь? — промовив Ісаак.

— Ми звикли дивитися з того боку вулиці,— всміхнулася вона.

— Що ти маєш на увазі?

— Спостерігати за вами. Ми з молодшою сестричкою Марією та найкращою моєю подругою, Каті залюбки дивились, як багатії в красивих уборах виходять із автомобілів, прибувши на вечірку твоїх батьків, як ви з сестрою вітаєте гостей на порозі.

— Ух, я це ненавидів, — вигукнув він, зводячи очі до лоба.

— Усі дами лізли обійматись, а чоловіки гладили мене по голові, немов собаку. Навіть зараз, коли я вищий за більшість із них, вони наполегливо намагаються поляскати мене по плечу, проказуючи щось типу: «О, гарний хлопчина, гарний хлопчина!» чи «Твій батько — добрий, дуже добрий чоловік».

— Але ти був таким вродливим у своєму чорному смокінгу. Марія та Каті теж так уважали. А маленька Габріелла, зі своїм золотисто-рудим волоссям і темно-карими очима, — ну просто зменшена копія твоєї матері.

— Ну, цьогоріч мені вже не треба цього робити, Габріелла сама впорається, тим паче, що їй це до вподоби. Вона любить увагу.

Та раптом, на подив Крістін, його обличчя посумнішало.

— Але боюся, цього року не буде стільки людей.

— Чому? — запитала вона, перелякана думкою, що тільки тому її й запрошено.

— Чимало єврейських друзів моїх батьків виїхали з країни. Їхні запрошення повернулись із поміткою: «Адресат вибув».

Раптова зміна його настрою здивувала Крістін, і вона спробувала змінити тему, бо не хотіла зруйнувати піднесеної атмосфери моменту.

— Я не знаю, чи могла б я погодитись, — сказала вона. — У мене немає відповідної сукні.

— Сукню знайдемо, — запевнив хлопець, наближаючись до неї.— У мами повна гардеробна суконь. А якщо жодна не підійде, я поведу тебе до крамниці. У будь-якому разі, ти будеш найвродливішою дівчиною вечірки.

Потім він знов її поцілував — і решта світу з його турботами і гризотами зникла.

Через півгодини вони, взявшись за руки, зійшли з пагорба. У полях місцеві селяни розкидали добрива із запряжених кіньми возів і лущили стерню, заволочуючи рештки пшениці плугами, що їх тягли великі сиві воли.

Східніше наближався потяг, він уже від'їхав від станції і тепер широкою дугою оминав долину, довга чорна смуга вагонів поступово скорочувалась і ніби тулилася до землі. Крістін з Ісааком стояли на переїзді, його рука на її талії, й чекали, коли він проїде. Локомотив на прямій набрав швидкості й прогуркотів, обдаючи їх клубами гарячого пару, куйовдячи їм волосся й розтріпуючи одяг. Хмари сірого диму виривалися з труб і наповнювали повітря їдким смородом паленого вугілля. Великі сталеві колеса стукотіли рейками монотонно й голосно, заглушуючи всі інші звуки навколо, забезпечуючи цей божевільно могутній біг потяга до наступної станції. Крістін усміхалась і махала рукою пасажирам за віконним склом, намагаючись угадати, до яких далеких і прекрасних місцин вони їдуть. Коли проїхав останній вагон, вони з Ісааком побігли назад до містечка.

Глава 2

Крокуючи, Крістін великим пальцем потерла гладеньку поверхню камінця у кишені пальта в намаганні закарбувати кожнісіньке слово, сказане Ісааком. Вона хотіла запам'ятати силу його рук на своїй талії та тепло його поцілунку, щоб зуміти все в дрібницях переповісти Каті. Якби вона не так поспішала до будинку своєї подруги, то напевне зупинилася б на краю брукованої вулиці й витягла б камінець, аби пильніше його роздивитися. Натомість, вона всміхалася, задоволена тим, що він довірив їй щось дійсно для нього важливе. Перед тим як розійтися, Ісаак поцілував її ще раз на краю Халлерського мосту, змусивши пообіцяти, що вона знайде його, прийшовши на роботу після обіду, бо хотів бути поруч, коли Крістін скаже матері, що не зможе працювати на цьогорічній святковій вечірці.

— Я буду в саду, — сказав він, — обрізатиму смородиновий кущ і ремонтуватиму паркан із вапняку.

— Але як туди потраплю я? Мені доведеться пройти через увесь будинок, а мама чекатиме…

Вона, як на картинці, побачила матір — її сніжно-білий фартух, руде волосся, закручене в тугий вузол, — невтомну трудівницю посеред облицьованої кахлями кухні Бауерманів, із розпаленою дровами піччю за спиною, на якій дрижать і парують мідні горщики, свистить і підстрибує киплячий чайник. Дівчина уявила обличчя своєї матері, як вона підводить очі від замішаного тіста й бачить Ісаака поруч із дочкою, можливо, навіть їхні зімкнені руки. Мамця або всміхнеться й спитає, у чому справа, або, раптово зблідла, відвернеться до печі, схилившись над якимось із горщиків. Якщо вона відвернеться, це означатиме осуд, а Крістін не готова до того, щоб хто-небудь зіпсував цей день. Може, їм варто почекати, адже до вечірки ще місяці…

— У західному мурі, від Брімбах-штрассе, є хвіртка, — сказав він. — Я відімкну її зсередини.

— А коли мене хтось побачить і поцікавиться, що я там забула?

— Просто відчини хвіртку й прослизни всередину, — сказав він. — Ніхто й не помітить.

Потім він витяг із кишені й уклав їй у долоню щось прохолодне й тверде.

«Ось. Я хочу, щоб ти принесла мені його після обіду. Це — оберіг, який батько дав мені, коли я був іще восьмирічним хлопчиком. Малим, я був запеклим збирачем: мертві комахи, мушлі, морські камінчики, жолуді — усе таке. Але це — щось особливе. Мій батько казав, воно належить до тріасової доби. Бачиш, тут з одного боку закам'янілий равлик. Може, це й дурня, та я завжди тримаю його в кишені, бо взявши його до рук уперше, я зрозумів, що цілий світ, непізнаний, чекає на мене.»

Вона обернула камінець у руці. З одного боку гладенький, мов шовк, з іншого — він мав на собі якесь сферичної форми різьблення.

— Не думаю, що це дурня.

— Ну, тоді краще поверни його сьогодні після обіду, перш ніж мій талан зникне. Ти ж не хочеш бути винною в тому, що я випадково вріжу собі палець, або камінь упаде мені на ногу, чи не так?

І він швидко побіг через міст.

— Чекатиму! — кинув він через плече.

Тепер вона йшла хутчіш, розриваючись від бажання переповісти Каті свої новини перед тим, як зайти додому й перевдягтися. Вони з Каті Гірш мали тільки два місяці різниці у віці й були найкращими подругами. Їхні матусі потоваришували, коли дівчат ще на світі не було, а немовлятами вони спали разом у дитячих візочках, які підстрибували на бруківці вулиць дорогою до ринку. Щойно навчившись ходити, вони гралися разом у залитому сонцем дворі на вовняній ковдрі, доки матусі збирали сливи. А трохи підрісши, годинами стрибали через скакалку, намовляли одна одну перебрідати річку під Мостом ката, підрізали собі волосся й до безглуздя лякалися казок про чорного орлеанського ченця, який частенько забрідав до лісу, та русалок, що могли залоскотати людину й потягти на дно річки. А зараз Крістін не могла дочекатися, коли скаже Каті, що закохалася.

Прямуючи тротуаром, вона всміхалася знайомим звукам суєтного селища. Ритмічне чиркання березового віника по камінню хідників і лопотіння на вітрі випраного одягу супроводжувалося квоктанням курей у городчиках, кукуріканням півнів на садових хвіртках і буцанням корів об стіни в напівобгороджених хлівах. Запряжені коні цокали копитами по бруку вулиць, а свиноматки й підсвинки рохкали та кувікали, бабраючись у багнюці пропахлих кислим загород, розміщених між тротуаром і будівлями. Скрегіт метала по металу на високій ноті й димний аромат розпалених вогнищ піднімався від фермерських подвір'їв, де ковалі підковували коней, а господарі лагодили збрую та реманент. Матері в кухонні двері покрикували на дітей, уривки розмов і вибухи сміху долинали крізь вікна разом із пахощами свіжої випічки та шніцелів, що підсмажували.

Крістін обганяла старих і середнього віку жінок, які ледь тягли ноги тротуаром, і подумки цікавилась, чи пам'ятають вони ті далекі часи, коли ще були здатні бачити світ навколо себе й відчувати запаморочливе тремтіння пристрасті. Їхні зморені обличчя виглядали з-під темних шарфів, а розтріскані, пошерхлі руки тягли невеличкі дерев'яні возики, колеса яких клацали по бруківці. На возиках зазвичай було барильце сидру чи бідон молока, мішок капусти чи картоплі, а, якщо поталанило, то й оббілований кролик або добрячий шмат копченої свинини.

Вона швидким кроком проходила повз дівчаток, які грали на ґанках у «дочки-матері»; м'якенькі кучерики вибиваються з-під в'язаної шапочки, а тоненькі ручки обіймають ляльку-мотанку що то ніби наливає чай, то ніби пригощається тістечками чи печивом. Ватага галасливих, розчервонілих хлопчаків, буцаючи порожню бляшанку, оббігла Крістін. У своїх зачовганих черевиках і коротеньких залатаних штанцях вони скидалися на банду сиріт.

Дівчині стало шкода їх усіх, не стільки за нужденність, а більше за те, що муситимуть і надалі нудитись таким життям, хоча її власна доля вже змінилася.

Не в дитячих силах було змінити стан речей. Дідусь частенько розповідав про голод і холод, у яких Німеччина жила після Першої світової війни. У повоєнні роки люди пекли хліб із брукви і тирси, а тиф і туберкульоз не оминали жодної хати. Крамниці світили порожніми полицями, та навіть якби там і було чим торгувати, мало хто міг тоді дозволити собі купити бодай картоплину, шматок мила чи котушку ниток. Бабця розповідала Крістін, як одного разу пішла з повним кошиком паперових грошей по фунт вершкового масла, та все одно їх не вистачило. Німецька марка коштувала трохи більше за сміття, і дітям часто давали для гри монетки в сто рейхсмарок замість шашок або фішок. І навіть тепер багато хто не мав роботи та нормального харчу, був наляканий можливим звільненням. Економили на всьому: у діло йшов кожен сухарик і кожен клаптик. Бабця жартувала, що, зарізавши свиню, німецький селянин споживає все, крім, хіба що, свинячого виску.

Майже всі друзі та знайомі Крістін перебувають у такому, чи навіть гіршому, становищі. Вона знає і тих, чия нужденність є більшою, ніж у її родини, бо ті люди не мають де тримати курей або посадити город. Гітлер і нацистська партія обіцяють свободу та харч, але й досі людям бракує таких необхідних речей, як цукор, борошно, масло, м'ясо та одяг. Пакет цукру можна купити тільки раз на півроку, і коли з'являється житнє борошно, мати Крістін із бабцею печуть багато чималеньких буханців чорного хліба, котрі потім ховають у комірчині й бережуть, як зіницю ока. Мати ходить за курками та козами, як за рідними дітьми, бо знає, що без них родині буде важко вижити. Овочеве лушпиння, огризки фруктів, сухі скоринки сиру та хліба — всі недоїдки йдуть худобі, особливо коли земля скута морозом або вкрита снігом, і курчата не можуть видзьобати з неї жодного черв'ячка. Крістін і Марія плакали, коли мамця різала козеня, та все одно їли його, бо не мали надії на те, що на столі з'явиться якесь інше м'ясо. У вихідні міщани їхали на село, щоб обміняти останні коштовності,— годинники, прикраси, меблі — на яйця та вершкове масло чи рахітичну курку. Дівчина навіть чула про жінок, які порпались у смітниках, вишукуючи щось їстівне, аби нагодувати голодних дітей.

Ці думки наповнили її радістю з того, що вони з матір'ю мають постійну роботу в Бауерманів, і раптова тінь якогось занепокоєння на мить затьмарила цей щасливий день. Її батько, Дітріх, який працював муляром, виконавши одне замовлення, мусив одразу шукати інше, тому його заробітки були нестабільними й різнилися щомісяця. Останнім часом майже нічого не будувалось. Роботи не було тижнями, й він мусив полювати на кроликів або найматися плугатарем до котрогось із фермерів, який за одне зоране поле давав мішок старої картоплі чи цукрових буряків, із них мати потім варила сироп для підсолоджування напоїв. У великих містах було більше мулярської роботи, та, навіть якби йому одному із сотні бажаючих пощастило бодай щось знайти, вся платня пішла б на залізничні квитки.

Крістін розуміла, що минулого року її родина могла собі дозволити зайвий ящик яблук або тачку вугілля тільки завдяки тому, що вона півдня працювала на Бауерманів. А якщо батьки Ісаака звільнять її, тільки щоб розлучити їх? А якщо вони звільнять і мамцю теж? — Дівчина стишила ходу, розмірковуючи, чи не зіпсує класова нерівність її життя. Та Ісаак запевнив, що це не має значення. Понад усе на світі вона хотіла у це вірити, тому відігнала сумні думки й знову пришвидшила кроки.

За квартал від будинку Каті дівчина глянула вниз на свої черевики, чи не забруднилися вони під час прогулянки на пагорбі. Батьки збирали на них гроші понад рік, й Крістін носила їх тільки два місяці. Матуся не зрадіє, якщо вони швидко стопчуться чи візьмуться плямами. Попередню пару дівчина носила з тринадцяти років, аж доки її пальці не почали вилазити з протертих наскрізь носів. Нові черевики були так само практичними, з високою шнурівкою, такі носили всі, та Крістін подобалось, як сяяла їх чорна шкіра. Вона однаково раділа своїй обнові й журилася тим, що віддала свої старі туфлі в такому жахливому стані п'ятнадцятирічній Марії, котрій доведеться носити їх, як є, аж доки знайдеться швець-чарівник із маленьким молоточком і просякнутими лаком руками та відремонтує їх.

Усвідомлюючи ще й цю нагальну необхідність — начистити й відполірувати взуття — Крістін побігла до будинку Каті, нагадуючи собі не забути розказати про Ісаака й Марії, яка вдома допомагала бабусі доглядати шестирічного Генріха і чотирирічного Карла. Виходило, що в неї просто не вистачало часу розповісти подрузі про поцілунок і запросини на свято, бо треба ж було ще позичити в Каті сукню, а потім забігти додому й перевдягтись, відмитись і зачесатись.

Триповерховий будинок Каті стояв біля самого тротуару, затиснутий між двох таких самих кам'яниць, і рожево-червоні пелюстки петуній, що сипалися з усіх шести зелених привіконних ящиків, рясно вкривали хідник. Крістін задерла голову, сподіваючись покликати подругу через відчинене вікно, та червоні штори були щільно запнуті. Вона постукала в двері й відступила на крок, а тонкі пальці знов і знов перебирали довгу косу, ніби сукали якусь невидиму нитку.

Здавалося, ціла година минула, коли Каті, нарешті, відчинила. Вона стояла в дверях усміхнена, в рясній сорочці та широкій синій спідниці, вишитих на грудях і подолі білими едельвейсами та пурпуровими серцями. Крістін здивувало, що Каті вбралася в костюм, який зазвичай одягають тільки на весілля чи велике свято. Цікаво, куди це вона зібралась. А потім Крістін помітила, що на блідих зазвичай щоках подруги цвітуть густі рум'янці, притаманні всім рудоволосим людям, а очі мають геть відсутній вираз. Здавалося, їй забракло повітря. Одну руку вона завела за спину, ніби ховала в ній щось від погляду Крістін.

— Що ти тут робиш? — запитала Каті, здмухуючи зі спітнілого лоба неслухняні пасемця.

Вона глянула кудись у бік, а потім захихотіла неприродно високим, писклявим сміхом.

— Що сталося? — поцікавилася Крістін. — Хто там у тебе?

— Мені зараз ніколи з тобою говорити, — відповіла Каті.

Із глибини будинку почулося чоловіче мурмотіння, й дівчина знову захихотіла. І раптом передумавши, сказала Крістін:

— Обіцяй, що мовчатимеш. Сама знаєш, як розійдеться мамця, коли взнає.

Каті була єдиною дитиною в батьків, і її мати, що частенько страждала на тривалі мігрені, рятунком від яких було тільки цілоденне лежання в затемненій спальні, постійно тремтіла над своєю пестункою. А батько, на п'ятнадцять років старший за тата Крістін, мав пекарню й лише лупав очима на свою схильну до драм і перебільшень дружину.

— Ти ж знаєш, що не скажу, — відповіла Крістін, жалкуючи, що не пішла прямо додому.

Усміхнена, наче виграла найбільший приз, блідою рукою тримаючись за розстебнений комірець білої сорочки, Каті витягла з-позад себе якогось хлопця. Він мав біляве розкуйовджене волосся й широкі, червоні розтріскані губи. Вдягнений у чорні брюки та синю камізельку, схожі на ті, в яких Ісаак зазвичай ходив до університету, він обома руками обіймав Каті за талію. Щокою притулившись до її плеча, хлопець вивчав Крістін колючим поглядом холодних блакитних очей.

— Це — Стефан Ейхман, — відрекомендувала Каті.— Він був у п'ятому класі, коли ми були в третьому, пам'ятаєш? Його родина переїхала до Берліна влітку перед шостим класом, але, на моє щастя, він щойно повернувся.

Крістін простягла руку для привітання й промовила:

— Guten Tag.[6] Вибачте, що не пам'ятаю вас.

— Я теж тебе не пам'ятаю, — відповів хлопець, ігноруючи її руку.

Із замріяними очима він притяг Каті ближче до себе й притулився носом до її вуха. Крістін засунула обидві руки до кишень і стисла правицею Ісааків оберіг.

— Ми зі Стефаном учора випадково наштовхнулись одне на одного у м'ясника, — сказала Каті, жартома відштовхуючи його губи від свого вуха. — Виявляється, у нас багато спільного. Він навчає мене англійської і пообіцяв повезти до Берліна в театр!

— Класно тобі,— відповіла Крістін. — Е-е, приємно було…

— Уяви, він може дістати контрамарки, — перервала її Каті, ледь не підстрибуючи на місці.— Стефанів батько був директором одного з тамтешніх театрів!

— Напевно, ваш батько — велика людина, — сказала Крістін, вигадуючи привід для втечі.

Каті раптом схаменулася, стисла губи й оглянулася на хлопця.

— Батько Стефана помер минулого року, — промовила вона рівним голосом. — Саме тому вони з матір'ю повернулися сюди.

Крістін зашарілась.

— Дуже шкода. Будь ласка, прийміть мої співчуття.

Стефан виструнчився та смикнув головою, ніби відпрацьовуючи королівську поставу.

— Він не лишив нам із матір'ю жодного пенні,— відповів хлопець, кривлячи губи, ніби в цих словах була отрута. — Нема за чим шкодувати.

Крістін не знала, що відповісти. Вона й помислити не могла сказати таке про когось із родичів, тим паче померлих.

— Добре, — промовила вона, повертаючись до дверей. — Мені дійсно вже треба йти. Вибачте, що прийшла без запрошення. Приємно було побачитись, Стефане.

— Чекай! — спинила її Каті.— Так чого ти хотіла?

— Та так, нічого. Поговоримо завтра. — Крістін поспішила спуститися з ґанку.

— Добре. Auf Weidersehen![7] — попрощалась Каті.

Дорогою додому Крістін бігцем здолала чотири квартали і звернула на широку гамірну вулицю, від якої відходив її провулок. Знаючи запальну вдачу Каті, Крістін не здивувалася, що подруга цілувалась із малознайомим хлопцем. Але щось іще непокоїло в її необачній поведінці. Спочатку важко було сказати, що саме, та потім миттєвий здогад обпік Крістін. Каті зі Стефаном поводилися так, ніби зустрічались уже багато місяців, тож подруга навряд чи зрозуміє почуття Крістін з приводу першого Ісаакового поцілунку.

«Мабуть, я краще помовчу про це», — подумала дівчина, звертаючи на Шеллергассе-штрассе.

Повний гною віз, запряжений кількома волами, перегородив вузенький крутий провулок, заважаючи пройти. Крістін зупинилась, міркуючи, скільки дорогоцінного часу ще втратить, обходячи кругом кварталу. Фермер у спецівці та замащених чоботах зліз зі свого місця візника й гіллякою «вмовляв» худобу зрушити. Воли хоркали й перебирали ногами, тягнучи заважкого воза крутим підйомом, але просувалися лише на кілька дюймів за раз. На щастя, селянин помітив дівчину і надав їй можливість пройти. Крістін вдячно йому кивнула і підтюпцем побігла додому, боячись, щоб волосся не просякло духом гною. Вона прослизнула між возом і вологою стіною хліва, задня стіна котрого впиралася в дровник її батьків, намагаючись триматися якомога далі від смердючого вантажу.

Аж ось дівчина помітила, що до сухої балки хліва було прикріплено оголошення, котрого вранці ще не було. Крістін прочитала виведений готичними літерами заголовок: «ПЕРША ПОСТАНОВА РЕЙХУ ГРОМАДЯНСЬКОМУ СУСПІЛЬСТВУ». Відійшовши подалі від воза, вона дочекалася, доки фермер відпровадить волів іще на кілька метрів уперед, і повернулась, аби прочитати чорно-білий плакат.

Під заголовком жирним шрифтом було написано: «Жоден єврей не є громадянином Німеччини». У центрі плакату були намальовані силуети чоловіків, жінок і дітей, під якими містилося запитання: «Хто — громадянин, а хто — єврей?». Фігурки євреїв мали чорну штриховку, громадяни — білу, а покручі[8] — сіру. Схематичними лініями було зображено родинні древа, на яких білими, чорними та сірими хрестиками показували, кого можна вважати німцем, кого — євреєм, а кого — покручем. Нижче містилися зображення банку, ресторану, пошти, з позначкою «Verboten!»[9] На них чорні й сірі чоловічки стояли перед зачиненими дверима. Іще нижче стояло попередження: «Кожного, хто не виконуватиме заборони 1, 2 чи 3 цієї постанови, буде піддано покаранню шляхом ув'язнення, примусової праці та/чи штрафу». І під цим уже йшли параграфи постанови, надруковані красивим шрифтом.

Ісаак казав їй, що для євреїв життя ускладнюється, та вона до сьогоднішнього дня не брала того до серця. Їхнє містечко завжди було нудним і спокійним, тож дівчина й не могла припустити, що новий канцлер щось у тому змінить.

Спочатку батько Ісаака й інші родичі, що приходили на гостину, дідусі, дядьки, кузени, сходились у тому, що Гітлер є ще одним «брудним політиканом», якого привели до влади президент фон Гінденбург, віце-канцлер фон Папен і консервативні члени правлячої партії аристократів разом із верхівкою панівного класу банкірів і промисловців. Ці люди хотіли, щоб на своїй посаді Гітлер поклав край республіці та відновив славетну Німеччину часів Кайзера. Але канцлер несподівано став диктатором, піднявши над законом власну персону та своїх послідовників, і тепер використовував владу для позбавлення євреїв усяких прав. Кілька місяців тому всіх євреїв змусили постійно мати при собі відповідну посвідку та зареєструвати всю наявну власність, кошти, бізнес. Як наслідок, у домі Бауерманів голосні обговорення перейшли на принишклий шепіт, бо вести подібні розмови ставало дедалі більш небезпечно.

Крістін стояла перед оголошенням зі стиснутими зубами й відчувала, як від злості зводить щелепи. Навантажений гноєм віз уже дістався вершини горба та зник за рогом, тож вона безперешкодно збігла провулком назад до широкої гамірної вулиці й уважно роздивилась усі вертикальні поверхні ліворуч і праворуч у пошуках інших плакатів, а чи не висить іще щось таке на будинку, паркані, стовпі чи дереві. Потім приклала руку до серця, щоб воно не виплигнуло з грудей: через кожну сотню ярдів висіли такі самі оголошення, але вона занадто глибоко замислилася про Каті та Стефана, щоб їх помітити.

Дівчина повернулася до плаката на стіні сусідського хліву й знову почала роздивлятись чорні, білі та сірі силуети. Подумки намагалася уявити родинне древо Бауерманів. Згідно з постановою, особа, бабуся чи дідусь якої є євреєм, вважається покручем другого ступеня, покручем першого ступеня вважається той, у кого обоє батьків не дотримуються юдейських звичаїв, або хтось із подружжя не є євреєм. Усі Ісаакові дідусі й бабусі є євреями, тож і він — абсолютний єврей.

Але гер Бауерман — відомий адвокат, напевно, це матиме значення. Буквально напередодні Ісаак жалівся, що батькові доводиться вести справу якогось чиновника-нациста із самого Штуттгарта. Хіба ці люди зможуть заборонити його родині відвідувати банки й ресторани? Та потім вона згадала, що дехто зі знайомих євреїв, друзів Ісаакового батька — лікарів, банкірів, адвокатів — уже виїхали з країни. Крижаний страх скував їй груди. А що, як і Бауермани теж виїдуть?

Вона оглянула дерев'яний паркан довкола свого городу. По цей бік вулиці, одразу за сусідським хлівом, будинки стояли віддалік від тротуару, маючи трохи вільного простору перед вікнами, що зазвичай використовувався під невеличкі садки з овочевими грядками чи квітниками. Садок її батьків притулився в кутку, утвореному стіною сусідського хліва, їхнім дровником і тротуаром. Він був у десять разів менший за садок Бауерманів і не міг похвалитися кам'яними бордюрами, захованими статуями чи фонтанами, та забезпечував родині виживання. Окрім того, він був іще мамчиною гордістю. Оранжеві нагідки, жовті волошки та голубі квіти садових ротиків росли поміж акуратних рядів ріпи, картоплі, квасолі та цибулі-порею. Батько Крістін виклав цеглою доріжку, посадив обабіч неї два сливових дерева та повісив дзвіночок на садовій хвіртці, що була якраз навпроти вхідних дверей до будинку.

Дівчина відчула неабияке полегшення, не помітивши жодного попередження на своєму паркані. Не хотілось, аби якісь потворні плакати псували вигляд дбайливо доглянутого садка, та й батьки, напевно, не зраділи б цьому. Їхній будинок, успадкований матір'ю, являв собою триповерхову цегляну споруду з дерев'яною мансардою. Раз на тиждень вітражне скло над вхідними дверима вимивали й полірували до блиску, всі три передпокої та сходи між ними спочатку замітали щіткою, а потім протирали вогкою ганчіркою. Доріжку в садку завжди було виметено, а грядки — полито. Навіть комора під сходами на першому поверсі мала бездоганний вигляд. Порожні скляні банки з-під консервованої городини чи домашнього варення та жерстяні банки з ліверною ковбасою вишикувались акуратними шерегами на застелених папером полицях. У невеличкому погребі з чисто вибіленими стінами в дерев'яних ящиках зберігались яблука, картопля, ріпа, квасоля та морква.

Їхній хлів, прибудований до південної стіни будинку, мав спільний дах із сусідським хлівом, який був такою самою прибудовою. Дерев'яні та цегляні фасади по цей бік вулиці були позбавлені нацистської пропаганди, але через дорогу, на кам'яному підмурку біля входу до церкви, висів плакат із уже відомим Крістін змістом.

Затамувавши подих, вона огледіла довколишні вікна — раптом вийде не поміченою перебігти вулицю та зірвати ганебний папір. Але старий гер Еггерс виглядав зі свого вікна, пихкаючи люлькою та стежачи за Крістін. Вона не знала, чи належав дідок до нацистської партії, тому не могла здійснити свого наміру. Найменше їй хотілося бути застуканою за псуванням власності нацистів.

Тому дівчина швиденько пробігла вимощеною доріжкою через садок і, штовхнувши вхідні двері, прослизнула всередину та перевірила, чи заклацнувся замок. У передпокої вона роззулась, пройшла повз бабусину спальню та через дві сходинки поскакала вгору. Повітря було просякнуте запахом смаженої цибулі, тож Крістін зрозуміла, що бабця готує на обід ковбаски у кухні на другому поверсі. Якщо вона хоче перевдягтись і піти непоміченою, а бабуся обов'язково змусить її щось попоїсти, як тільки дізнається, що онука вдома, то треба все робити дуже тихо.

Дівчина навшпиньки, зсутулившись, рухалася вузьким сходовим майданчиком другого поверху повз зачинені кухонні двері та вітальню. Вона розстебнула ґудзики на плащі й почала обережне сходження на третій поверх, пам'ятаючи про скрипучі першу і третю сходинки. Коли позаду відчинились кухонні двері, дівчину обсипало морозом.

— Крістін! — Чийсь голос долинув через шипіння цибулі та потріскування дров у печі.

— Ма-ам? — запитала дівчина хрипким голосом.

Вона спустилася сходами й зупинилася на майданчику, вчепившись однією рукою в поруччя.

— Що ти тут робиш?

— Мені треба з тобою поговорити, — відповіла мати. — Будь ласка, зайди і сядь сюди.

Крістін повільно рушила до неї. Увійшовши до натопленої кухні, вона спробувала зазирнути мамці в очі. Роза зачинила за дочкою двері та відставила з плити сковорідку.

Скільки себе пам'ятала Крістін, на маминій кухні завжди пахло цинамоном і глазурованими імбирними пряниками. Масивна залізна плита займала майже всю помальовану квітами жовту стіну. Вона чорним велетом височіла поряд із купкою дров у кутку. Перпендикулярно плиті скляні двері вели на балкон, який удалося прибудувати до будинку, використавши дах дровника. Дідусь обгородив його металевим поруччям, і тепер це було чудове, захищене від вітрів місце, де вивішували сохнути прання чи тримали ящики з розсадою. Біля протилежної стіни стояла велика порцелянова раковина та важкі дубові буфети, не заважаючи двом широким вікнам із плетеними фіранками на них. Вікна відчинялися назовні й виходили на терасу та огороджене парканом подвір'я із курятником і кількома грушовими та сливовими деревами. Козлятник із невеличким майданчиком, на якому вдень тримали трьох коричневих молочних кіз і їхніх принагідних козенят, було прибудовано впритул до задньої стіни кімнати, де спали бабуся та дідусь.

Обідали й вечеряли у вітальні, на першому поверсі, а за сніданком уся велика родина збиралася за невеличким столом у кутку кухні. Діти сиділи на оббитих тканиною табуретах, а батьки та дідусь із бабусею — на коротких дерев'яних лавках. Стіл, із подряпаною та сточеною шашелем стільницею, був накритий біло-зеленою цератою. У великій бічній шухляді зберігали розрізнені срібні прибори, скляні сільниці та скоринки недоїденого хліба. Саме в цьому затишному куточку пили ранкову каву з намащеним варенням хлібом, замішували тісто, перебирали та чистили городину, а взимку, коли кухня була найтеплішою кімнатою в будинку, родина збиралася тут на вечірні розваги. Але сьогодні, з усього виходило, вона мала стати місцем, де Крістін почує погані новини.

Намагаючись утамувати прискорене серцебиття, дівчина присіла на табурет і обійняла пальцями Ісааків амулет у кишені плаща. Вранці бабуся прала, й досі у повітрі зберігався запах лужного мила, а на віконному склі залишалися сліди пару. Мама сіла навпроти. Її очі та зазвичай лагідні риси обличчя зараз випромінювали суворість. Вона наділа домашній фартух поверх горіхового кольору сукні, котру завжди одягала для роботи в Бауерманів. Спостерігаючи за тим, як мамця поклала свої мозолясті, попечені плитою руки на стіл перед себе, Крістін відчула, як бісеринки поту виступають на лобі.

— Ми більше не працюємо на Бауерманів, — сказала мама нехарактерним для неї тремтячим голосом.

Крістін скам'яніла. Що? Чому?

— З'явилися нові закони, — продовжила мамця. — Один із них забороняє німкеням працювати на єврейські родини.

На якусь мить дівчина розслабилась, усвідомивши, що це не через неї й Ісаака. Та потім згадала плакати на вулицях.

— Це через ті ідіотські плакати? — запитала вона. — Я не збираюся робити те, що там написано.

Вона підвелась, готова піти, але мати вхопила її зап'ястя.

— Крістін, послухай мене. Нам не можна ходити до Бауерманів. Це — незаконно і навіть небезпечно.

— Мені треба поговорити з Ісааком, — вигукнула дівчина, відсторонюючись і збираючись чкурнути в двері.

— Nein, забороняю тобі,— закричала мати.

Крістін не знала, що її зупинило: твердість чи острах, що раптом відчулися в мамчиному голосі.

— Гера Бауера вигнали з контори, — вже спокійніше продовжила вона. — Йому заборонено вести юридичну практику. І якщо тебе там упіймають, обов'язково заарештують. Гестапо знає, де ми працюємо.

Крістін стояла мовчки, з усіх сил бажаючи, щоб це було неправдою. Мати підвелась і поклала руки їй на плечі.

— Крістін, подивись на мене! — В очах стояли сльози, та погляд вона мала рішучий.

— Один із нових законів також забороняє будь-які стосунки між німцями та євреями. Я знаю, що тобі подобається Ісаак, але ти мусиш триматися подалі від нього.

— Та він же не справжній єврей!

— Мені байдуже, навіть якби він був. Але це має значення для нацистів і для тих, хто видає ці закони. Ми мусимо коритися. Маю дозвіл піти до них тільки раз, аби забрати нашу платню. Тепер нам дуже знадобляться гроші. Але ти залишишся вдома. Зрозуміла?

Дівчина опустила голову й затулила мокрі очі долонями. Як це могло статися? Ще зранку все було так добре! Вона згадала Каті та Стефана, щастю котрих ніщо не загрожувало, крім істеричних настроїв її матері. І раптом вона схаменулась. Витерла лице й подивилася мамі в очі.

— Передаси Ісааку записку від мене?

Мамчині губи міцно стислись, а чоло вкрилося глибокими зморшками. Та по якійсь хвилині вона підвела руку й погладила дочку по голові.

— Гадаю, від того не буде гріха, — відказала вона. — Тільки пиши її швидко, у мене не має часу чекати. І запам'ятай: доки все не владнається, ти з ним не бачитимешся.

Крістін почала розвертатись, але мати схопила її за руку.

— Ти не бачитимешся з ним. Зрозуміла мене?

— Ja, Mutti,[10]— відповіла дівчина.

— Ну тепер біжи.

Крістін збігла нагору й зачинилась у своїй кімнаті. Кілька днів тому вона прикрасила вікно опалим листям. До кожної шибки приліпила якийсь один листочок: золотистий буковий, жовтий дубовий, червоний кленовий і рудуватий горіховий. Нині це здавалось таким дитячим. Нині не захаращена меблями кімната лише підсилювала відчуття пекельного холоду та порожнечі. Зимні протяги вже познаходили собі якісь невидимі шпарини у скріплених вапном цегляних стінах і міцному дереві. Вузьке армоване соснове ліжко, дерев'яний стіл зі стільцем і протертий ледь не до дірок килим на вичищеній підлозі — це нехитре вмеблювання — не додавало тепла.

Вона витягла з кишені Ісааків оберіг і тримала його біля серця у стиснутому кулаці, порпаючись у своєму столі. Кілька аркушів паперу, що залишилися ще зі школи, знайшлися аж біля задньої стінки шухляди, а уламок простого олівця — між стосом старих підручників і її уже стареньким іграшковим ведмедиком, що мусив гарчати, коли натиснеш йому на животик. Але грізне колись гарчання тепер скидалося більше на слабенькі стогони. Дівчина поклала Ісааків камінець у ближній правий куток шухляди, взяла з полиці книжку і підклала її під папір. Потім сіла на ліжко й задивилася на білий аркуш. Сльози заважали їй. Але, зрештою, Крістін витерла очі й почала писати.

Ісааку, любий!

Вранці я була така щаслива, та зараз мені сумно і страшно. Ти мав рацію в усьому, що говорив про Гітлера та нацистів, стосовно дискримінації єврейського народу. Вибач, що не ставилася до цього з усією належною серйозністю. Моя матуся щойно розказала про новий закон, який забороняє нам працювати на вашу родину. Вона також каже, що нам із тобою більше не можна бачитись. Не розумію, що відбувається. Будь ласка, скажи, що ми все одно будемо разом. Я вже за тобою скучила!

З любов'ю, Крістін.

Вона поклала листа до пожмаканого конверту, що знайшовся в одній із книжок, заклеїла його та віднесла матері.

— Будь ласка, накрий на стіл, — попросила мати, зняла фартух, повісила його за кухонні двері й одягла своє чорне шерстяне пальто.

— Ковбаски й цибуля вже готові. Накрий сковорідку кришкою і залиш на краю плити, щоб не вихолонуло.

Вона відкрила свою торбинку й поклала листа між монетницею та парою сірих рукавичок.

— Якщо за годину не повернусь, починайте без мене.

Крістін стояла на сходовому майданчику й дивилась, як мати поспішає вниз. Страх упереміш із люттю переповнював дівчину, скручуючись у животі в одну, гранітно-тверду каменюку. Мамця була ніби не своя: накрутила шарф, який зовсім не пасував до пальта, та й підбори її важких черевиків швидше, ніж зазвичай стукотіли в передпокої. Почувши, що за матір'ю із важким грюкотом захряснулись двері, дівчина зайшла до вітальні.

Вітальню вони використовували і як їдальню. В кімнаті стояв старовинний кленовий сервант, у якому тримали книги, посуд і різноманітне столове начиння. Також там був дубовий стіл із вісьмома різномастими стільцями, приставний столик для радіоприймача, волосяна канапа та піч, яку можна топити дровами й вугіллям. На стіні між вікнами, що дивились у садок і провулок, висіла найбільша мамусина коштовність — гобелен із вишитим альпійським пейзажем, на якому одинокий лось біг на тлі засніжених гірських вершин і чорних лісів. Цей гобелен було привезено з Австрії, де батьки провели медовий місяць. Іще однією окрасою цієї кімнати був годинник вишневого дерева з позолоченим маятником, який колись належав прапрабабусі Крістін.

Бабуся сиділа на канапі, штопаючи шкарпетку. Ціла купа різноманітних панчіх, шкарпеток і нижньої білизни різнокольоровим кошеням умостилась у її фартуху. Срібне волосся було заплетене в косу і викладено довкруж голови, а руки з опуклими венами рухались у тільки їм відомому ритмі. Поряд радіоприймач хрустким і пискливим чоловічим голосом виголошував іще якісь накази фюрера. Побачивши Крістін, бабуся вимкнула радіо, відклала своє шиття й поляскала по диванній подушці.

— Сідай біля мене, дитино! Du bist ein gutes Mäd chen.[11] Уже бачила маму?

— Ja,[12]— відповіла Крістін, умощуючись на канапі.

— Іще один сумний день для Німеччини, — зітхнула бабуся.

Дівчина прихилилася до її м'якого плеча, шукаючи втрачений спокій у рідному запаху лавандового мила та житнього хліба. Бабуся навчала їх із Марією плести і шити. Крістін також пам'ятала, з яким задоволенням сиділа поруч із бабусею і, доки та мурмотіла церковні гімни, кроїла якесь шмаття на мініатюрний одяг і постіль для своєї ляльки. У дитинстві дівчина завжди знаходила в бабусі розраду своїм бідам: чи то збитому коліну, чи то ображеному самолюбству, що було наслідком нечастих батьківських доган. Не те щоб мати була нечутливою чи жорсткою, просто їй бракувало часу з усім цим вічним прибиранням, пранням і готуванням їжі для вісьмох людей. А бабуся сиділа з Крістін годинами, пергаментними пальцями витираючи мокрі щоки та гладячи її по волоссю.

Але тепер полегшення не прийшло. Дівчина підвелась і підійшла до вікна.

— А де всі?

— Марія з хлопцями пішла до колії, може, знайдуть трохи вугілля. А діда я послала по листя кульбаб для останнього перед зимою салату.

Крістін уявила дідуся серед поля, як він у своєму зеленому тирольському капелюсі спирається на костур і тремтячою рукою намагається відтулити їстівну траву від вогкого, мерзлого ґрунту. Він, мабуть, і там сам до себе говорить або співає, як завжди робить це на кухні, коли ремонтує стілець або буфетні дверцята. Головне, щоб бабця варила чи пекла поруч, щоб, коли він закінчить, уся сорочка, щоки та ніс були в борошні і щоб бабуся, котрій усе це вже набридло, виштовхала його з кухні межи плечі.

— Може, сходити по нього? — запитала Крістін.

— Марія з хлопцями заберуть його, коли вертатимуться обідати, — відповіла бабуся, заштовхуючи дерев'яний грибок для штопки до дірявої шкарпетки.

Крістін упізнала в ній одну зі своїх вовняних шкарпеток, у яких спала взимку, бо вугілля не вистачало на цілу ніч і доводилося лягати до ліжка вдягненими. Перина на її ліжку зробилася геть тонкою, але не було грошей, аби купити гусячого пір'я у фермера Клауса. І коли дівчині серед ночі треба було спуститися в туалет, холодні дошки підлоги видавалися крижаними навіть через товсті шкарпетки, й вона хапала дрижаків, аж доки не занурювалася назад у свої ковдри. Зимова їжа також була гіршою: не було ні свіжої городини, ні козячого молока, ні курячих яєць. А тепер, позбавлена заробітку, вона не тільки мерзнутиме, а ще й голодуватиме.

Зі стиснутими губами Крістін відвернулася від вікна, підійшла до серванту й витягла вісім серветок. Цікаво, коли Ісаак прочитає листа… Сьогодні, принаймні, є що їсти.

Глава З

Крістін глибоко зітхнула й розвернулась у бік дверей до їдальні. Вона тримала в руках велику таріль зі смаженою цибулею та гарячими ковбасками. Дівчина ліктем натиснула на ручку й увійшла до гамірної кімнати, сподіваючись, що разом з усіма там сидітиме мати, яка вже повернулася від Бауерманів.

Підсвідомо вона розуміла, що мамця спочатку ввійшла б до кухні, одягла б фартух і допомогла з їжею. Та нині ні в чому не можна бути впевненою. Крістін почувалася розгублено, і найпростіші речі, як розкладання столового срібла, миття принесеного дідусем листя кульбаб, змішування олії з оцтом для приправи, розігрівання страви, забрали геть усі сили. Матуся вже двічі мусила повернутись. А що, як вона передумала й не віддала Ісаакові записку? Що, як його не було вдома чи він вирішив не відповідати? Що, як гестапо заарештувало матусю у Бауерманів удома? Що, як вони забрали Ісаака, знайшли в нього записку й уже йдуть арештовувати її?

На тремтячих ногах підійшла вона до столу. Какофонія звуків — низький сміх дідуся, бабчині й Маріїні незлобиві кпини, борюкання Генріха й Карла та монотонне гудіння батькового голосу — мов у дитсадку дощового дня. Крістін перечепилася через обпертий об стіл дідів костур, і той гепнувся об підлогу. Зі стиснутими зубами вона поставила таріль серед столу. Довколишня ґелґотнява не стишилась і на мить, ніби нічого й не сталось. Крістін підняла костур і поставила його в куток, а потім підійшла до вікна, виглядаючи мамцю. Генріх і Карл почали битись, і дівчина ледь стрималась, аби не грюкнути по столу й не закричати, щоб вони припинили.

— Сідай, Крістін, — сказав батько. — Мама вже скоро прийде.

Вона так і зробила. Почала розглядати чорне батькове волосся, вишукуючи в ньому сліди цементної пилюки — свідчення того, що він, нарешті, знайшов роботу. Але його мужнє, засмагле обличчя і мозолясті руки були чистими, а очі — стурбованими.

На противагу матусиній родині, що мешкала в Німеччині багато сторіч, батько мав італійське коріння, що відбилось і у зовнішності Генріха. Веснянкувате дитяче обличчя Карла успадкувало мамині риси, включно з блакитними очима та білявим волоссям, яке мали і Крістін, і бабуся з дідусем, доки роки й тяжка праця не змусили їх посивіти. Ніхто не знав, звідки в матусі взялася руда грива, але так уже сталося, й вона передала цей відтінок волосся й Марії, чия коса до пояса рудувато світилась на сонці.

— Генріху, Карле, вгомоніться, — сказав батько. — Бабуся має проказати молитву.

Хлопчаки заспокоїлись і повернулися до столу, слухняно поклавши долоні на коліна. Марія чи не півгодини відмивала їхні брудні руки та мармизи, але все одно під нігтями залишилися чорні смужки. Чи варті шість маленьких шматочків вугілля таких зусиль? Тато дочекався повної тиші, а потім кивнув бабусі починати. Крістін схилила голову та зчепила кінчики пальців, дослухаючись до ймовірних материних кроків на сходах.

— Господи, — почала бабуся.

Важкий стукіт у вхідні двері змусив її увірвати передобідню молитву. Крістін аж підстрибнула на стільці. Всі мали однаково здивований вигляд, адже, хоч сьогодні родина й припізнилася з обідом, о цій порі ніхто сторонній не міг прийти. По всій Німеччині години від полудня до другої присвячувались найважливішій справі дня — обідній перерві. Жодна крамниця чи контора не відновлювала роботи раніше другої. Крістін і її батько підвелись одночасно.

— Я подивлюсь, хто там, — сказав тато. — Крістін, залишайся тут. Починайте їсти. Ми й так уже зачекалися.

Дівчина сіла на своє місце, намагаючись утамувати подих. Їй було цікаво, чи гестапо стукало б. Марія взяла виделку й наклала ковбасок із цибулею в бабусину й дідусеву тарілки. Крістін підсунула кульбабковий салат ближче до бабусі, не відриваючи очей від батька. Щойно він вийшов із кімнати, вона підбігла до вікна.

Чорна армійська вантажівка стояла біля тротуару. Клоччя сірого диму вилітало з тремтячих трубок позад високої кабіни. На дверцятах — білий обрис залізного хреста, над закритим кузовом — червоний прапор із чорною свастикою. Двоє чоловіків у барбароссівських касках і чорних уніформах вивантажували темні пакунки та віддавали їх чотирьом іншим солдатам. Крістін розпізнала в них Schutsstaffel[13] — та зітхнула з полегкістю: це було не гестапо. Вона відчинила вікно й виглянула на доріжку, що перетинала садок і вела до вхідних дверей. Солдат розмовляв із батьком. Зі свого місця вона вже могла роздивитися темний пакунок у руках незнайомця. То був радіоприймач.

— Nein, — почула вона батьків голос.

Потім він узяв пакунок і подякував:

— Danke schon.[14]

— Heil Hitler![15] — вигукнув солдат, звівши праву руку в салюті.

Дівчину не здивувало, що батько не відповів. Есесівець помарширував назад до вантажівки.

Крістін було видно, що й інші солдати ходять від дверей до дверей і роздають приймачі. Троє повернулися до машини зі старими радіо в руках, точнісінько такими, як і те, що зараз на білій серветці стоїть на приставному столику біля канапи. По кількох хвилинах есесівці позбігалися до вантажівки, немов щури до сирної голови, і позалазили хто на пасажирське сидіння до кабіни, хто до критого брезентом кузова. Водій узявся за ручку стартера, й машина рушила вгору, тільки шини вискнули, тручись об бруківку.

Лише тепер із-за сусідського хліва показалася мама. Вона міцно тримала в руці торбинку, а поглядом прикипіла до незнайомої машини. Армійська вантажівка зникла так само швидко, як і прибула, й Крістін зачинила вікно. Що ж робити? Сісти до столу чи піти до передпокою й зустріти мамцю? Тато знає про нові правила, він уважає, що коли нічого не порушувати, до них ніхто не причепиться. Йому б не сподобалося, що Крістін написала до Ісаака, й розлютило б, коли дізнався, що матуся передала записку.

— Крістін, — обізвалась Марія. — У тебе все вихолоняє.

Крістін відсунула стілець і сіла, впевнена, що всі бачать, як її серце тріпоче під сукнею. Вона оглянула стіл, дивуючись раптовій тиші, що запала в кімнаті. Дідусь схилився над тарілкою і ретельно пережовував страву. Бабуся різала на шматочки Карлові ковбаски, тоді як обоє хлопців, похитуючи ногами в самих шкарпетках, тихо дзьобали їжу. Тільки Марія, із повним ротом салату, дивилась у її бік, насупивши брови.

Марія витерла губи серветкою й прошепотіла:

— Що з тобою?

Крістін не встигла відповісти, бо до вітальні ввійшов батько, тримаючи в руці новенький радіоприймач горіхового кольору. Він зупинився біля столу й похитав головою. Усі зачаїлись, припинивши жувати.

— Вимкни радіо з розетки, Крістін, — наказав він, опускаючи на стіл новий приймач.

— Що відбувається? — спитала бабуся.

Крістін підвелась і витягла штепсель із розетки. Батько забрав старий приймач і поклав його на канапу.

— Прочитай це вголос, — попросив він доньку.

У руці він тримав клаптик жовтогарячого паперу, приклеєний до шкали на новому приймачі.

«Народне радіо, — почала читати Крістін. — Пам'ятайте, що слухати іноземні радіостанції німецьким громадянам категорично заборонено. Порушення правил державної безпеки карається ув'язненням або/та примусовими роботами».

Дівчина глянула на батька в очікуванні коментарів, але він стояв, сповнений мовчазної люті.

— Що це означає? — спитала Марія.

І тільки тепер до кімнати вбігла мама, зав'язуючи фартух за спиною. Із почервонілим обличчям і сповненими сліз очима, вона всміхнулася родині.

— Хто хоче гарячого чаю, — почала матуся.

Та побачивши чоловіка й дочку, що стояли по той бік столу, змовкла.

— Щось не так? Що в нашому провулку робили СС?

— Проходь. Сідай. У нас усе є.

— Ти сьогодні рано з роботи, — підтримала розмову Марія.

— Зараз розкажу, — відповіла мама, гладячи Карла по голові.

Крістін пильнувала на якийсь сигнал від матері, що та передала записку Ісаакові, що він написав відповідь або, хоча б, що вона його бачила. На мить їхні погляди зустрілись, але мати відвела очі, відсунула стілець і сіла.

— До нас завітали маріонетки Гітлера, — почав розказувати батько.

— Вони всім роздають оці приймачі. Старі багатохвильові радіо, що ловили станції з усієї Європи, тепер під забороною, а ці мають тільки дві хвилі — обидві належать партії нацистів. Вони запитали в мене про інші приймачі, та я відповів, що не маю.

Він обернувся до Генріха й Карла.

— Знаєте, чому я так сказав?

Хлопці заперечно похитали головами.

— Я сказав «ні», бо цим приймачем іще можна розтопити в печі. Нам не можна його тримати. Якщо у нас знайдуть старе радіо, всіх посадять до в'язниці. Я зараз же розпалю ним на кухні, щоб нагріти води для миття посуду.

Він підхопив старий приймач і вийшов із кімнати.

Крістін розуміла його. Якщо Генріх і Карл знатимуть, що в них є заборонений приймач, вони не зможуть утримати язиків за зубами, а це зашкодить усій родині. Вони ще занадто малі, щоб тримати секрети. Тато не спалить, а лише сховає приймач. Ця думка трохи звеселила її. Підхопивши таріль із-під ковбасок, дівчина запропонувала мамі:

— Давай я підігрію.

Потай вона сподівалася витягти мамцю до кухні й розпитати про все.

— Nein, danke, — відповіла та, забираючи в доньки таріль. — Гадаю, вони ще теплі.

Вона підчепила виделкою одну ковбаску й вигребла рештки цибулі до своєї тарілки. На мамчиному обличчі гіркий смуток боровся з марним намаганням усміхатись до своєї родини.

— Складно було? — тихенько запитала в неї бабуся.

— Ні, у гера Бауермана виникли труднощі з оформленням чеків для нас, от і все, — відказала мамця. — А фрау Бауерман залишилась сама, усі слуги, крім трьох, звільнилися. Вона попросила зробити для неї списки всього, що є на горищі та в коморі. Це відібрало більше часу, ніж я розраховувала.

Нарешті, вона подивилася в очі Крістін.

— Ісаак теж був удома, — сказала мама. — Він допомагав батькові розбирати папери, принесені з контори.

— Ти з ним говорила? — не втерпіла Крістін.

Мати вже розтулила рота, щоб відповісти, та до кімнати увійшов батько, й вона, наколовши на виделку шматочок м'яса, почала їсти.

Тато присів поруч. Його лице пашіло, а плечі зсутулились у розпачі.

— Якби інші партії не були такі заклопотані ворожнечею проміж себе, коли б країна не була в такій глибокій економічній ямі, всього цього безладу також не було б! — вигукнув він. — Гінденбург — занадто старий і безвільний, аби очолити боротьбу, інакше б він ніколи не призначив канцлером Гітлера. Люди не обирали того божевільного! Тепер він заарештував або повбивав усіх опозиціонерів і торгує націонал-соціалістичними ідеалами, як священики релігією. Ти не запитуй, а мовчки виконуй накази, інакше тебе просто знищать!

Він так грюкнув кулаком по стільниці, що всі аж підскочили. Виделки й ножі дзенькнули об тарілки, й бабуся схопилася за серце. Мама обійняла Карла, котрий почав плакати.

— Можемо тільки сподіватись на краще і намагатися вижити, — сказала вона.

— Але він дозволяє гестапо заарештувати будь-кого, хто насмілиться критикувати. Дуже скоро вони контролюватимуть усе! Вони вже контролюють нашу пресу і тепер наказують, що слухати. Немає інших газет, окрім нацистських, а тепер не стане й інших радіостанцій.

Мати прочистила горло й кинула йому:

— Нині маємо триматися разом, ділити хліб і дякувати одне одному за те, що ми є.

— Вони тебе засадять за ці слова, — додав дідусь, жестикулюючи руками, на яких повиступали блакитні вени.

Дідове попередження нагадало Крістін слова, прочитані в нацистській газеті «Völkischer Beobachter»[16]:

«Пам'ятаймо, що кожен, хто підносить руку на батьківщину, заслуговує на смерть».

Тато завжди був говірким, але донині Крістін не прислуховувалася до тих розмов. А ще вона зненацька пригадала, як кілька місяців тому мама повчала їх з Марією. Тоді вона наказувала дівчатам не вилазити зі своїми думками, бути обережними у висловлюваннях, особливо на публіці. Можна говорити про що завгодно, погоду, хлопців, навіть пліткувати, тільки не про політику. Тоді Крістін здивувало її припущення, ніби двом молоденьким дівчатам більше нема про що розмовляти.

— Вибачте, — сказав тато. — Ваша мама має рацію, зараз не час обговорювати світові проблеми. — Він відрізав шматочок від холодної ковбаски, поклав його до рота і спробував усміхнутись.

— Тату, — несміливо озвався Генріх. — Учора у школі нам сказали намалювати родинне дерево. Вчитель пояснив, що фюрер хоче знати, чи є в наших родинах євреї. Він сказав, що це треба обов'язково зробити, щоб не привертати до себе небажаної уваги. І ще сказав, що батьки мусять принести довідки про народження, шлюб і хрещення.

Батько припинив жувати і розпачливо захитав головою. Дідусь доклав собі ще салату й підсунув салатницю татові, ніби нічого й не чув.

— О, не хвилюйся, ми тобі допоможемо, — сказала мама Карлові.

Батько підтвердив ці слова, й обід вони закінчили в мовчанні. Крістін змусила себе трохи поїсти, а потім сиділа, склавши руки, аж доки мати почала прибирати зі столу. Щойно матуся витерла губи і встала зі стільця, дівчина підхопила декілька тарілок і пішла за нею до кухні.

— Маю для тебе записку від Ісаака, — сказала вона, порпаючись у кишені свого пальта, що висіло на кухонних дверях. — Але це — остання. Твій батько не повинен про це знати. Те саме я сказала й Ісаакові. Ви не можете бачитися, доки це все триває. Зрозуміла мене?

— Ja, Mutti, — відповіла Крістін.

— Vielen danke![17] — Вона затисла записку в кулаці.— Можна мені піти до своєї кімнати?

— Іди. Усім сьогодні важко.

Крістін пташкою злетіла до своєї спальні й зачинила двері. Потім сіла на ліжко і надірвала конверт.

Моя прекрасна Крістін!

Зустрінемося в алеї позад ринкової кав'ярні

сьогодні об одинадцятій вечора. Але будь обережною, щоб тебе ніхто не побачив.

З любов'ю, Ісаак.

Крістін упала на ліжко, притискаючи записку до грудей. Як прожити ці наступні вісім годин?

Усього кількома хвилинами пізніше, саме коли дівчина крізь благенький шов засовувала скручену записку до свого іграшкового ведмедика, хтось постукав у її двері. Дівчина підстрибнула від несподіванки, пальцем проштовхнула паперову кульку до середини, поставила іграшку на стіл та витерла щоки. Потім глибоко зітхнула й відповіла, намагаючись, аби голос не тремтів:

— Так.

— Це я, — почувся спокійний голос Марії.— Можна увійти?

Крістін відчинила шафу і зробила вигляд, ніби розправляє одяг.

— Заходь, відчинено!

Марія прослизнула до кімнати, зачинила за собою двері та присіла на краєчок ліжка, обхопивши себе руками.

— Що з тобою? — поцікавилася вона. — Під час обіду ти поводилась, як та дурна курка, і зараз ховаєшся тут.

Крістін витягла з шафи сукню, обтрусила її й перекинула через спинку стільця.

— Я не ховаюсь, а перебираю одежу. Може, віддам тобі якесь плаття. Набридло вже ходити у цьому дранті!

— Так, у цьому дранті? — Марія взяла зі стільця сукню. — Вона ж твоя улюблена!

Крістін подивилася на річ у сестриних руках. Це була її недільна сукня з м'якого трикотажу, призбирана в талії і вишитим комірцем. Дійсно, її улюблена.

— Ні, не ця. — Вона забрала річ із сестриних рук. — Я сказала, що ще тільки перебираю.

— Мамуся розказала мені, чому сьогодні прийшла з роботи так рано. — Змінила тему Марія. — Але не ясно, чого ти аж така засмикана.

— У Бауерманів могли бути гестапівці,— якомога переконливіше відповіла Крістін. — Вони могли арештувати мамцю!

— Але вона вже вдома і все гаразд, — недовірливо відказала Марія.

Сестра підсунулася ближче й поклала долоню на плече Крістін. Потім відхилила голову й подивилася на неї м'яким і ніжним поглядом.

— Пам'ятаєш, як тобі треба було принести грушеву гілку і три марки до школи? Учитель збирався понавирізувати сопілок, аби всі навчилися грати. Ти принесла грушеву гілку, та в батьків не було зайвих трьох марок. Усім у класі поробили сопілки, окрім тебе. Але ти не ридала. Натомість ти цілий день натирала перила та замітала сходи, хоча вони ще за день до того були почищені. Мамуся думала, ти хочеш бути корисною, та я знала. Я бачила сум у твоїх очах. Ти займала себе чим-небудь, аби тільки не сидіти й не ридати. І ще, ми обидві знаємо, що в тебе не стільки одежі, щоб віддавати щось із того мені. Знаю, що ці плаття тобі вже обридли, та бабуся не скоро візьметься шити нові. А тепер розкажи мені все.

Плечі Крістін затремтіли. Вона впала на ліжко, притискаючи блакитну недільну сукню до грудей.

— Ісаак кохає мене, — сказала вона здавленим голосом, у якому змішалися зачудування і сум.

— Звідкіль ти знаєш? — задихнулася Марія. — Як дізналася?

— Він освідчився сьогодні зранку.

Сестра розсміялась і впала поруч.

— А ти сказала, що теж кохаєш його?

— Ш-ш-ш! — Крістін затулила їй рота. — Може почути тато.

— Вибач. — Марія відвела руку сестри. — Так ти зізналась йому? Ви цілувалися? — прошепотіла вона.

Крістін закусила губу, всміхаючись і киваючи. Очі її знову наповнилися сльозами.

— Ви цілувалися! — Марія майже кричала. — Скільки разів? Що ти відчувала?

— Ш-ш-ш, — повторила Крістін.

Марія пустила очі під лоба.

— Вибач, я просто в захваті,— прошепотіла вона. — Ти теж маєш радіти.

Але, помітивши сльози в сестриних очах, і сама посумнішала.

— Він що, сказав чи зробив тобі щось погане? — вхопила вона сестру за руку. — Гестапо чи дурстапо, а я піду і вмажу йому, якщо він тебе образив!

Крістін похитала головою.

— О ні, нічого такого.

— Ну, тоді я не розумію. Ти мусила б зараз бути щасливою.

Відповідь стала поперек горла Крістін. Як пояснити сестрі, що це — водночас і найщасливіший, і найсумніший день у її житті? Марія знала про її почуття до Ісаака. Молодша сестра вгадала це того самого дня, коли Крістін тільки усвідомила свою закоханість. Тоді Крістін повернулася додому, тільки й думаючи про його каштанові очі та глибокий голос, постійно пригадуючи, як Ісаак усміхався до неї в осяяному полудневим сонцем саду. Приємне тепле відчуття заповнювало всі її нутрощі. Дівчина, заблукана у мріях, тихо сиділа на кухні, допомагаючи Марії чистити картоплю. Аж раптом мала штовхнула її ліктем і спитала: «Як його звати?» «Кого звати?» — не зрозуміла Крістін, виходячи із заціпеніння. «Того, хто зробив твій погляд таким по-ідіотськи скляним», — реготнула молодша сестра.

Під кінець Крістін зізналась у всьому, взявши з Марії клятву мовчання. І та з готовністю промовила священні для обох слова: «Обіцяю Богові, все рахується — ніхто не відкрутиться!». Це означало, що Марія поклялася Богу, і вже ніколи не зможе відмовитися від своїх слів, бо ні схрещені потай пальці, ні подумки промовлене заперечення не будуть важити при такій клятьбі. Тільки так вони обидві були певні того, що інша не порушить свою обіцянку. Це була третя така присяга Марії. Коли Крістін було дванадцять, вони з Каті потай бігали у ліс до циган, аби взнати свої долі, потім був іще випадок, коли Крістін ненароком розлила на килим єдині мамині парфуми, і обидва рази мало не порушила клятви. Але то було багато років тому, коли ще не було ніяких нацистів і світ був наївним і простим. Зараз зовсім інша річ. Нині свобода й, можливо, навіть життя людей стояли на кону.

Крістін подумала про скручену Ісаакову записку в животі свого ведмедика. Сама лише думка про таємну зустріч із коханим пронизувала її, немов електричним струмом. Дівчина вже не довіряла собі й хотіла, щоб сестра швидше пішла, доки вона не розповіла всього. Цікаво, чи не так почуваються божевільні: захват навпіл із жалем, щойно хочеться ридати й уже наступної секунди розбирає сміх, і зовсім незмога пояснити свій стан кому-небудь. Над усе Крістін кортіло розповісти про записку та нічне побачення з Ісааком, та в умовах загальної знервованості й атмосфери страху, створеної нацистами, вона побоялася, що Марія, щоб убезпечити її, викаже батькам. Тому вона поспішила розказати сестрі про поцілунок у яблуневому саду, про міцні Ісаакові обійми, про його м'які губи і про неочікуване запрошення на святкову вечірку, що ним вона ніколи вже не скористається. Важко було не викласти решти, та навіть перевіреній клятьбі тепер не можна вірити.

— Але ж заборона працювати на Бауерманів іще не значить, що вам із Ісааком не можна бачитись, — розмірковувала Марія. — Ніхто не може заборонити кохання!

— Нацисти не хто-небудь, — відповіла Крістін.

— Що ти маєш на увазі?

— Хіба мамця не казала тобі про нову постанову? — спитала вона у сестри. — Постанову, що забороняє нам будь-які стосунки з євреями.

Очі Марії розширились, а рот сам собою роззявився.

— Oh nein![18] — вигукнула вона, зопалу стукаючи себе по коліну. — Але як це можливо? Кого ці гівнячі нацисти із себе корчать?

Попри біль у серці тихий сміх злетів з вуст Крістін. Марія ніколи не лаялась. Вона намагалася бути доброю християнкою, ніколи не пропускала церковної служби й нагадувала всім, що треба помолитися перед сном. І ще, вона завжди переконувала татуся, що не треба казати поганих слів. Тож, це було все одно що почути лайку від бабусі.

— Чого ти регочеш? — спитала Марія.

— Вибач, — відповіла Крістін. — Це через те, як ти назвала нацистів…

— Так вони ж гівнюки і є, хіба ні?

— Так, і навіть гірше, — погодилася Крістін. — Але бережися, щоб ніхто поза родиною не почув, як ти їх назвала.

— Я знаю, — сказала Марія, обіймаючи старшу сестру. — Я просто божеволію від усього цього! Мені цього ніколи не зрозуміти.

— Мені теж, — відповіла Крістін.

Марія тісніше притулилася до старшої сестри, гойдаючись із нею туди-сюди. Укотре Крістін зачудувалась, якою гарною матір'ю вона колись стане. Не викликало сумніву, що вона буде любити та пестити своїх дітей. Дівчина найперша з усієї родини була готовою до обіймів і поцілунків. Завжди поспішала обійняти тата, коли той повертався з роботи, і виціловувала ранки та забої молодших братів. Марія була найчуттєвішою з усіх, кого знала Крістін. Але зараз обійми та поцілунки не дуже допомагали. Марія, як і всі інші, не знала, чим відповісти на ті неймовірні речі, що коїли нацисти.

— Не переймайся, — заспокоювала Марія.

— Це не триватиме завжди. Це колись закінчиться. А кохання перемагає все, правда ж?

Глава 4

О десятій сорок п'ять того вечора Крістін відчинила двері своєї спальні та прислухалась. Дівчина стискала в кулаці оберіг Ісаака, доки серце калатало в горлі. Спочатку їй здалося, що в будинку тихо, що всі вже поснули, та потім аж скрутило живіт від звуків почутого радіо, що й досі працювало у вітальні. Жорсткий, із істеричними нотками голос збурював нічну темінь. Крістін не могла пригадати, коли ще батьки не спали б по десятій вечора.

Двома годинами раніше вона спустилася до вітальні сказати всім: «Добраніч», упевнена, що на той час уже всі будуть готуватися до сну. Але, на її подив, у вітальні сиділи батьки та бабуся з дідусем. Вони пригощалися теплим пивом, іще одна пляшка нагрівалася біля комину. Усі слухали нове радіо, тато й дідусь сиділи за столом, а бабуся з мамцею — на канапі. Крістін стала біля татового стільця й дослухалася до різкого голосу Гітлера, бажаючи, щоб він швидше скінчив промову, й усі вже пішли спати.

«Я особисто перебираю на себе командування військами, — прокричав Гітлер. — Ми успішно провели аншлюз (анексію Австрії), і тепер моя батьківщина нарешті возз'єдналась із Німеччиною. Після багатьох років переслідування та принижень етнічні німці південних регіонів знову відчули себе частиною великої Німеччини. Скоро панівна арійська раса матиме достатньо життєвого простору, що нам так потрібен».

— Цей божевільний бажає захопити увесь світ, — сказав дідусь.

Бабуся зашикала на нього. Мати подивилася на Крістін утомленими, опухлими очима.

— Хлопці вже сплять? — пошепки запитала вона.

— Так, і Марія теж.

Дівчина сподівалася, мама не розчує її збуреного дихання. Вона мала надію, що, коли пізніше тікатиме з дому, всі вже міцно спатимуть, але вони здавалися такими захопленими слуханням цього нового радіо, що могли залишитись у вітальні до ранку.

— У тебе втомлений вигляд, — продовжила мама. — Чому досі не в ліжку?

— Уже йду. Тільки хотіла сказати: «Gute Nacht!».[19]

Мати підвелась і обійняла дочку.

— Не хвилюйся, коли почуєш звуки старого радіо з нашої спальні,— прошепотіла вона на вухо Крістін. — Але дай нам знати, якщо буде дуже голосно.

— Добре, — відповіла вона, бажаючи, щоб тато краще спалив старий приймач у кухонній печі, а не заховав його у скрині поміж простирадл у себе під ліжком. Тепер і через це доведеться боятись. Дівчина й без того почувалася вкрай знервованою та розгубленою у несподіваному коловороті життя, котре закрутило її, наче дірявий човник, у стрімких, каламутних водах.

Прикидаючись, що цікавиться промовою, Крістін постояла ще хвильку, та потім злякалася, що хтось помітить її стан і запитає, у чому річ, вона побажала всім добраніч, піднялася до себе і там, не роздягаючись, лягла під ковдру, щоб ненароком мати, котра могла до неї заглянути, ні про що не здогадалась.

Це був найдовший недільний день у її житті. Крістін не могла дочекатися вечора, хоч і намагалася завантажити себе роботою: вичистила в курей і зібрала сухе бадилля в садку. І тепер, нишком вийшовши на сходовий майданчик, вона побоювалася, що з вітальні хтось вийде і застукає її на гарячому. Серце билося об ребра, доки очі звикали до темряви. Та все ніби було тихо, й Крістін міцно ухопилась за поруччя й почала повільний спуск. Сходи, здавалося, рипіли на весь будинок і щоразу дівчина перелякано завмирала, готова будь-якої миті, коли раптом відчиняться двері вітальні, чкурнути назад до своєї кімнати. Минула ціла вічність, доки вона спустилася до передпокою. Внизу довелося стати навшпиньки біля входу до підвалу, щоб дістати запасний ключ від вхідних дверей. Обережно обмацавши верхню лутку, вона знайшла те, що шукала. Міцно тримаючи ключ у руці, дівчина взулася, відчинила вхідні двері та вислизнула назовні, щоб за мить розчинитися в холодній нічній темряві.

Нарешті Крістін була вільна, тож у тьмяному місячному сяйві, скрадаючись і оглядаючись на темні вікна свого будинку, поспішила з двору, ще не до кінця повіривши в те, що зуміла втекти непоміченою. Її гаряче дихання в холодному повітрі миттєво перетворювалося на хмарки сизого туману, котрий не одразу танув, а ще якийсь час, ніби привид, висів позаду неї. Оминаючи освітлені ліхтарями місця, дівчина добігла до кінця провулку, завернула за ріг і тільки там, уже недосяжна для можливих спостерігачів, трохи стишила ходу. У напівдерев'яних довколишніх будинках іще подекуди світилися вікна, крізь які вона помічала згорблені силуети людей, що, зібравшись навколо радіоприймачів, курили, пили, жестикулювали, немов рухомі зображення казкових персонажів, намальовані на стінах віталень. Вона поспішала від однієї високої, гостроверхої будівлі до іншої, тримаючись у тіні парканів і гранітних балюстрад.

Наступні шість кварталів її кроки відлунювали брукованим тротуаром проспекту. Раптом Крістін відчула чиюсь присутність у себе за спиною. Вона пішла повільніше, набираючи повні легені повітря, щоб, у разі необхідності, зірватися з місця. Нявкнула кішка — дівчина полегшено зітхнула, озираючись через плече. Мармеладового кольору кіт, із вертикально піднятим хвостом і вигнутою спиною, на виструнчених лапах крокував уздовж тротуару. Крістін махнула в його бік рукою. Кіт миттєво перебіг вулицю і зник у підворітті.

У кінці останнього кварталу вона перейшла на інший бік площі, пройшла вузеньким провулком позад ринкової кав'ярні й увійшла в темну алею. Поодинокі калюжі, залишені вечірнім дощем, тьмяно поблискували в заглибинах доріжки невеличкими озерцями розлитої нафти. Ісаак сидів на східцях запасного виходу з кав'ярні, місяць купався в калюжі біля його ніг. Побачивши Крістін, хлопець підвівся.

— З тобою все гаразд? — стурбовано запитав хлопець.

Вона впала в його обійми.

— Тепер так, — відповіла, важко дихаючи.

Уся напруженість попередніх годин випарувалась, коли він поцілував її у щоку, потім — у чоло, а потім — і в губи. Коли Ісаак відпустив її, Крістін зрозуміла, що не бачить його обличчя, дорогі її серцю риси ховались у сутінках. Позад нього блакитнувате місячне сяйво освітлювало шматок найближчої стіни. Вона потягла хлопця туди.

— Що ти робиш? — вигукнув він, опираючись.

— Вийди на світло. Я хочу бачити твоє лице.

— Ні, нас можуть побачити.

— О боже, вибач, я про це не подумала, — відповіла вона, тулячись до нього.

— Тебе хтось бачив?

— Ні, на вулицях ані душі.

— І ти нікому не казала?

— Авжеж ні. Ти що, не довіряєш мені?

— Я не тому питаю, — відповів Ісаак, знов обіймаючи її.— Одразу як твоя мати пішла, приїхали з гестапо. Вони зажадали рештки батькових документів, аби пересвідчитись у тому, що під нашим дахом залишились тільки євреї, що жоден німець на нас не працює. Вони забрали все: листи, квитанції, адреси…

— Але це не триватиме довго. Люди не дозволять. Зовсім скоро все буде, як і раніше.

— Ні, Крістін, уже нічого не буде як раніше. Тато намагається вмовити маму емігрувати до Америки. Мій дядько вже там, а бабуся з дідусем, двоюрідні сестри й брати повернулися до Польщі. Але вона не поїде. Її батьки та сестри — досі в Берліні, а брат — у Гамбурзі. Вона гадає, що, оскільки ми — наполовину християни і німці, то нас не зачеплять.

— Слухай, вона ж має слушність. Гітлер не чіпатиме громадян Німеччини.

— Але тобі небезпечно бачитися зі мною! — занадто голосно відповів він. Потім схаменувся і продовжив, уже тихіше:

— Вийшов закон, який забороняє німцям стосунки з євреями.

— Я знаю, — відповіла дівчина, поклавши голову йому на груди. — Мама мені сказала. Та в цьому не має ніякого сенсу, бо, як твоя мама правильно каже, ти — наполовину християнин і до того ж німець. Релігійні погляди твоїх дідуся та бабусі цього вже не змінять.

— Нацисти дивляться на це інакше.

— І що тепер робити? — спитала вона. — Я мушу тебе бачити.

— Не знаю, — відповів хлопець голосом, повним болю та розчарування.

Крістін подивилася на нього, намагаючись роздивитись у темряві вираз милих очей. Перш ніж дівчина зрозуміла, що відбувається, його губи знову накрили її, і дрож остраху чи захоплення пробіг усім тілом. Коли поцілунок урвався, вона заговорила першою.

— Будемо сходитися тут щовечора.

— Ні, це надто ризиковано.

Ісаак трохи відсунувся від дівчини й оперся об стіну кав'ярні. Вона затамувала подих в очікуванні його наступної фрази. Після тривалої мовчанки хлопець тяжко зітхнув і, врешті, сказав:

— Раз на тиждень досить. І то, дуже ризиковано. Але скажи мені спершу, що ти усвідомлюєш, чим ризикуєш. Я маю знати, що ти знаєш, на яку небезпеку наражаєшся. Ти нікому не зможеш про це розказати: ні найкращій подрузі, ні сестрі.

— Я нікому не скажу й не дозволю себе впіймати.

Він простяг до неї руки, й дівчина впала в його обійми, міцно обхопивши за плечі.

— Коли ми разом, — прошепотів хлопець, — уся потворність світу зникає.

Потім він накрив її уста жадібним поцілунком.

Крістін у його обіймах хотіла б перенестися до іншого місця та часу, назад, у сонячний ранок, коли з її світом іще все було гаразд. Та раптом Ісаак відштовхнув її і сказав, що час розходитись.

— Чекай! А твій оберіг? — Дівчина полізла до кишені.

— Залиш його на спомин про мене.

— Я й так ніколи тебе не забуду, — сказала вона, вкладаючи камінець у його долоню. — Ти казав, що це — оберіг. Зараз він тобі потрібніший, ніж мені.

Ісаак іще раз поцілував її та поклав камінець до своєї кишені.

— Сподіваюся, колись це все буде тільки згадкою. Зустрінемося тут-таки за тиждень. Зможеш?

— Так, я прийду.

Потім був іще один пристрасний і довгий поцілунок. Крістін бажала, щоб він тривав вічно. Та коли їхні губи роз'єднались, Ісаак розвернувся й пішов вузеньким провулком і швидко зник у пітьмі за рогом кав'ярні. Дівчина залишилася на місці, тремтячи всім тілом і дослухаючись до його доленосних кроків, у марному сподіванні на те, що він повернеться. Та хвиля по хвилі минав час, і густа нічна тиша огорнула її. Тоді стало зрозуміло, що Ісаак пішов, і, самотня та змерзла, вона непевним кроком почала торувати дорогу додому.

Міріади блискучих зір укривали небо, коли біля свого будинку Крістін підняла погляд на вікна вітальні. Там іще світилося. Їй було видно тіні високо на стінах, то батько розхитувався у кріслі-гойдалці і дідусь знеможено опустив голову на груди. Що б вони сказали, якби знали, що вона — зараз не в ліжку, а тут, на вулиці, сама? Що б вони сказали, якби раптом дізналися про це таємне побачення з Ісааком у темній алеї?

Увійшовши до передпокою, Крістін рухалась дуже тихо й повільно. Вона замкнула важкі вхідні двері й обережно пішла сходами вгору. Зупиняючись на кожній сходинці, вслухалась у нічну тишу, подумки дивуючись, що батьки й досі не сплять, а слухають наполегливий, із металевими нотками голос Гітлера. Замість радості та полегшення від щасливого завершення своєї мандрівки дівчина відчула, як незрозумілий смуток оселяється десь у її животі, неначе каменюка на дні лісового озера.

Глава 5

Протягом наступних тижнів у містечку з'явилося більше плакатів, один із яких стверджував, що вся Німеччина слухає «Народне радіо» фюрера. На іншому було зображено Гітлера, котрий, поклавши одну руку на пояс, удивлявся вдалину, зверху були слова: «ОДИН НАРОД, ОДИН РЕЙХ, ОДИН ФЮРЕР!». Найновіший плакат висів і на хлібній лавці, й на лавці м'ясника, і на всіх церквах та крамницях. Він показував містечку красиву молоду пару з двома лляноволосими рожевощокими малюками, над малюнком — заклик: «Правильне одруження — запорука расової чистоти, здоров'я та членства у партії!». Коли Крістін побачила цих досконалих арійців, які щасливо всміхалися з кожної стіни, вона згадала останню постанову нацистів із переліком заборонених імен для новонароджених. А що далі? Може, вони тепер наказуватимуть людям, що їсти й у що вдягатися?

Уночі, коли вона потайки пробиралася спорожнілими вулицями до місця зустрічі з Ісааком, нацистські плакати поблискували в темряві, немов свічки на могилах. Дівчина замислилась, а чи не позривати їх, скільки зможе, й не спалити в печі. Якщо спіймають, завжди можна сказати, що їм бракує вугілля. Та страх переважив злість, і вона пішла далі.

Марні надії не могли нічого змінити. Покладатися можна тільки на час. Час — на її боці, бо тільки він визначає хід речей. Треба перечекати, доки хтось усуне Гітлера, чи, якимось чином, нацисти прийдуть до тями. Зараз смішно згадувати, як усього кілька тижнів тому вона вважала своє життя пісним і одноманітним. Якби хто сказав тоді, що Крістін буде бігати на нічні побачення, бо є люди, котрих не вільно любити, вона б ні за що не повірила. Та дівчина не дозволяла собі впадати у відчай і жалощі до себе.

Натомість вона рахувала дні до наступного таємного побачення, відновлюючи в пам'яті ніжні поцілунки Ісаака та його трохи кривувату усмішку. Хоча вони й не крились одне від одного зі своїми почуттями, перші кілька побачень були короткими та незграбними. Вони не знали, що сказати після першого вітального «Привіт!» і «Я так скучив(ла)». Світ змінився так раптово і докорінно, що не було сенсу розмовляти про якісь буденні речі. Єдине, що вони напевно розуміли, єдине, що для них мало значення, — кохання, а для нього багато слів не потрібно. Кожна наступна зустріч проходила легше, й невдовзі вони вже не підшукували теми для розмови, не боялися пауз у ній. Обійми поступово ставали дедалі тіснішими, а поцілунки — сміливішими.

— Нічними вулицями так легко йти непоміченою, — сказала вона вже на четвертому побаченні.— Вони завжди порожні.

Вони сиділи поруч на східцях запасного виходу з кав'ярні, узявшись за руки та притулившись одне до одного, під холодним подихом вітру.

— Люди ховаються вдома, — відповів Ісаак. — Виходять тільки у справах і по продукти. Ніхто не хоче бути зупиненим і допитаним. Тому я вважаю, нам слід перенести зустрічі ближче до твого дому. Я не проти трохи прогулятись.

— Але чому? Я не боюся бути спійманою. У разі чого розплачусь і скажу, що вибігла з дому після сварки з батьками.

— Тому що чоловік на нічній вулиці здається не таким підозрілим, як жінка. А для дівчини такі речі взагалі вкрай небезпечні. Я ніколи собі не пробачу, якщо з тобою щось станеться.

— Але як же ти? — заперечила Крістін. — Як тільки вони побачать твої документи….

— Якщо гестапівці заїдуть до містечка вночі,— перервав Ісаак, — я почую гуркіт моторів і матиму час утекти й заховатися.

— Так ти гадаєш, я не втечу? — штурхнула вона хлопця.

— Не так швидко, як я.

— Давай перевіримо! — Дівчина скочила на рівні ноги.

— Ні,— відповів він, — сядь на місце.

— Ах ні! — вигукнула вона. — За такі слова доведеться відповісти.

Ісаак теж підвівся, з-за спини охопив її талію обома руками, тісно притулився і сказав:

— Ну давай, біжи, а я — за тобою.

Крістін марно намагалася розімкнути його руки, хлопець був надто сильним.

— Це нечесно, — вигукнула вона.

— Бачиш, яка ти безпорадна?

— Це все через тебе.

А потім вони цілувались, забувши про втікання та переховування.

Наступного тижня впевненість Крістін у власній спроможності обдурити гестапо зазнала нищівного удару, коли вона випадково почула, як батько розповідав матері про якогось католика, одруженого з єврейкою.

— Я була в коридорі,— казала вона Ісаакові,— не знаю, чому не увійшла до кухні. Не схоже було, що вони криються з цією розмовою. Мабуть, просто відчула…

— Провину, — допоміг він.

— Ні, я хотіла сказати, страх.

— І що ж він розказав?

— Татусів знайомий поїхав потягом до Штуттгарта до своєї сестри на день народження. Коли вийшов на перон, його зупинив якийсь чоловік, нібито з Geheime Staatspolizei,[20] але він був у цивільному. Той чоловік запитав, звідки й куди рухається татів знайомий. Переглянувши його документи, наказав іти за собою до відділку гестапо на протилежному боці привокзального майдану. У відділку інший офіцер оглянув подарунки, привезені сестрі (м'ятний чай із власного саду та козячий сир). Татового знайомого звинуватили в тому, що він украв ці речі. А ще йому заборонили їздити залізницею. Йому сказали, що коли хоч раз побачать його чи дружину-єврейку на вокзалі, обох відправлять до виправного табору.

— До чого ти ведеш? — запитав Ісаак. — Хочеш сказати, нам більше не слід бачитися?

— Зовсім ні. Я нічого не мала на увазі. Просто розказала тобі. Тато каже, в гестапо знають усе.

— Ти чула оголошення по радіо? — поцікавився хлопець. — Тепер закон зобов'язує всіх використовувати «Heil Hitler!» як офіційне привітання.

— Так, — чула, відповіла Крістін. — Усі зводять руку в салюті, роблячи, що їм наказують.

— А ти? Ти робиш, що наказують?

Дівчина спробувала прочитати вираз його обличчя. Чи образиться він, якщо вона відповість: «Так»?

— Спочатку я вважала це все ідіотською маячнею, але після татової оповіді…

— Краще роби так само, — сказав хлопець. — Ти ж не хочеш зайвий раз привертати до себе увагу.

За два місяці вони перенесли місце своїх таємних побачень ближче до її дому у якийсь винно-овочевий погріб, викопаний у схилі пагорба. Поросле деревами та чагарниками узвишшя починалось одразу позад крамниць і кав'ярень на протилежному боці вулиці, до якої спускався провулок Крістін. То була заросла, покреслена путівцями місцина, через яку протікав струмок із покинутим млином на ньому. Належав погріб м'яснику, геру Вайлеру, який ділив його з іще кількома ресторанами та кав'ярнями. Запліснявілі дерев'яні двері було замкнено на заіржавілий висячий замок, із яким Ісаак легко впорався. Усередині, попід однією стіною, вони побачили дубові діжки з вином і полиці, повні запилюжених пляшок, під іншою насипом лежала картопля та ріпа.

Молодих людей спокушала можливість надпити трохи вина бодай із одного барильця, та вони нічого не чіпали, щоб не виказати цим себе й не втратити єдиної можливості спокійно поговорити та досхочу націлуватись у захищеному від холодних вітрів і чужих очей місці. Крістін принесла коротеньку свічку, і, коли її світили, вузенька смужка сірого диму спіраллю піднімалася до квадратного душника, зробленого у кам'яному склепінні стелі, а потім зникала в морозному нічному повітрі. Іноді Ісаак приносив трохи фруктів або сиру чи навіть декілька скибок знаменитого віденського пирога своєї матері. Тоді вони ставили догори ногами порожню діжку, накривали її знайденою тут-таки картатою біло-червоною скатертиною, створюючи в погребі такий-сякий романтичний затишок.

Доки навколишній світ дедалі більше западав у хаос, вони розмовляли, сміялися, мугикали одне одному пісеньки, надійно заховані в сухому тунелі з засміченою підлогою. Вони робили плани на майбутнє, подумки сягаючи днів, коли світ знову стане нормальним, і благаючи в Бога прискорити плин часу. Та минали тижні, змін на краще не відбувалось, і вони потроху почали зневірюватись у тому, що цей омріяний час коли-небудь настане.

— Вони називають це спонтанною реакцією на вбивство німецького дипломата польським євреєм, — казав Ісаак під час однієї із зустрічей наприкінці листопада, — та ми з татом уважаємо, що все було заздалегідь сплановано й підстроєно. Це не були просто перехожі, то були есесівці, перевдягнуті в цивільне. Саме вони били євреїв на вулицях і заволоділи бізнесом убитих.

Молоді люди сиділи на своїх пальтах, спершись на купу картоплі. Крістін сховала ноги під спідницею, захищаючись від холоду, що йшов від долівки. Хлопець обіймав її за плечі, поклавши щоку на її маківку.

— Газети надрукували світлини підпалених синагог у Берліні,— сказала вона.

— Вони, — додав Ісаак, — називають це: «Kristallnacht»[21] через усі ті гори битого скла. Дев'яносто одного єврея вбито і двадцять тисяч кинуто за ґрати.

Крістін здивовано звела на нього очі.

— За що? За те, що захищались?

— Хтозна. СС не потребує причин. — Він стиснув щелепи й різким рухом ноги відкинув якесь сміття на долівці, ніби хотів уразити невидимого супротивника. — Якщо Гітлер залишиться при владі, він вижене євреїв з Європи. Батькам довелося забрати Габріеллу зі школи, бо тепер євреям не можна відвідувати неєврейські школи. У нас уже майже нічого не залишилось.

У його тоні відчувались і сум, і лють водночас.

— Мені доведеться покинути університет. Батьки витрачають свої заощадження тільки на те, щоб на столі було що їсти. Схоже, за мною слідкують, коли я ходжу до овочевої лавки. Мені не вільно чинити спротив. Мені взагалі нічого не можна! У мене не буде ні грошей, ні роботи, ні освіти. У мене не буде нічого! Я кохаю тебе, Крістін, але як ти житимеш із таким чоловіком?

— Ти забуваєш про дещо важливе. — Вона погладила його по щоці.— У мене нічого немає вже зараз. Мої батьки — бідні, та вони щасливі разом. І я зараз щаслива, як ніколи в житті. Я не передумала, мені нічого не треба, тільки бути твоєю дружиною.

Почувши це, хлопець почав її цілувати, поступово звільняючи від одягу й нахиляючи назад на розстелене пальто. Вони випросталися поруч. Крістін тремтіла, та їй не було холодно. Ісаак накрив її плечі, нависаючи над нею на ліктях. В його каштанових очах світилися кохання та ніжність. Дівчині передались його тепло і пристрасть. Вона обійняла його за шию. Ісаак поцілував її глибоким, вимогливим поцілунком, їхнє дихання змішалось, і серця забилися в унісон. Крістін почала розстібати ґудзики на його сорочці. Хлопцева тепла рука пересунулася з її талії нижче, через спідницю пестила її сідниці. Він цілував її шию, ключиці, теплу м'яку западинку між ними. І раптом, без попередження, відсторонився і захитав головою.

— Ми не повинні цього робити, — хрипким від пристрасті голосом сказав Ісаак. — Якщо ти завагітнієш…

У неї всередині все стиснулось, і все тіло заболіло, таким сильним було бажання.

— Я знаю, — видихнула вона.

Він поклав голову їй на груди. Дівчина відчула, як він увесь тремтить.

— Якщо вони дізнаються, що ти носиш дитину від єврея, нас усіх кинуть за ґрати: мене, тебе і нашу дитину.

— О, я знаю, знаю, знаю. Просто тримай мене.

Вона зціпила зуби, намагаючись утамувати прискорене серцебиття. Ісаакове дихання уповільнилось, і тіло невдовзі розслабилось. Потім раптова думка осяяла Крістін. Вона уявила малюка у себе на грудях, там, де зараз лежить голова Ісаака. Його дитина, новонароджений син або дочка смоктатиме цицьку, потребуватиме комфорту й уваги. Чи це можливо? Чи дозволять їм коли-небудь стати родиною, жити, як усі, щасливим подружжям, мати власний дім і дітей, зрештою, мати всі громадянські свободи? Сльози бризнули з очей. Вона обвила руками Ісаакову спину, пальцями жмакаючи сорочку, бажаючи назавжди залишитися в його обіймах, бо звідкілясь прийшло відчуття того, що десь і колись його від неї заберуть. Як узагалі до цього дійшло? Як вона опинилась у світі, де можна потрапити до в'язниці за те, що когось кохаєш, де невинне немовля — нове життя, створене двома людьми, котрі хочуть працювати й віддавати себе на користь іншого — може бути відібране чи навіть гірше тільки тому, що хтось із його батьків є юдеєм? Це якийсь нічний жах. Не можу цього терпіти ні хвилини більше. Зараз я прокинусь, і нічого цього не буде.

Крістін ущипнула себе за руку, та нічого не змінилося. Вона так і лежала на брудній долівці овочевого підвалу, обіймаючи кохання всього свого життя, й обоє вони були злочинцями. Вона задивилася на бурштинове полум'я свічки, що кидало відблиски на високу стелю, і зненацька відчула пронизливий холод, який висів у повітрі й через пальто крижаними хвилями торкався шкіри, пробирав аж до кісток, уже підбираючись і до серця, котре раптом наповнилося смутком і печаллю. «Що з нами буде?» — подумала вона, витираючи мокре від сліз волосся.

Ця зима стала найсуворішою за кілька останніх років, із частими хурделицями та буревіями, що перекочували сніг тротуарами, намітаючи великі замети на вулицях. По декілька днів не могли кінні очисні екіпажі прибрати сніг з усіх, доволі вузьких, вулиць і кривих провулків, а коли все ж таки закінчували своє нелегке завдання, новий снігопад зводив їх працю нанівець.

Мати Крістін позачиняла всі віконниці в будинку, замостила газетами всі щілини, а потім ще позавішувала вікна зсередини скатертинами та простирадлами. Однак сухий дрібний сніг усе одно потрапляв до житла, утворюючи за ніч на підлозі невеличкі замети, схожі на мініатюрні піщані дюни. Із заходом сонця мати переставала кидати вугілля до печі й роздавала кожному по вовняній ковдрі, щоб замотатись у них під час вечері. Коли вугілля прогорало до решти, вони лягали до ліжок, надягнувши шапки, рукавиці, шкарпетки та інший теплий одяг.

Коли 1938-й перейшов у 1939-й, Крістін почала проклинати погоду. Снігу намітало стільки, що вони з Ісааком часто не могли потрапити до свого сховку. Стоячи біля овочевого погреба, обоє трусились від холоду, й Ісаак вмовляв її швидше повернутися додому. На додачу до всіх нещасть, він вирішив скоротити побачення до разу на місяць, бо, попри те, що вони ретельно замітали свої сліди, ставало дедалі небезпечніше ходити до цієї місцини, хтось підозріливий дуже швидко зміг би їх викрити.

І коли сніг уже почав танути, Ісаак наполіг на дотриманні того самого графіку, оскільки таємна поліція регулярно влаштовувала нічні рейди з перевірки документів. Люди боялися стуку в двері й могли запанікувати, побачивши когось на вулиці після настання темряви. А що коли хтось їх упізнав?

За два дні до початку календарної весни по радіо оголосили, що Гітлер відправив військо до Богемії та Моравії, а через вісім годин після цього і сам прибув до Праги. Зацвітали тюльпани та крокуси, коли всі затримані раніше комуністи, соціалісти, лейбористські лідери та решта ворогів рейху потрапили до новоствореного виправного табору в Південній Німеччині, поблизу містечка Дахау. У травні було оголошено, що всі діти до трьох років, які мають спадкові захворювання, підлягають примусовій державній реєстрації.

Крістін ніби в напівсні проживала тижні, рахуючи години до наступного побачення з Ісааком. До млина чи крамниці вона ходила, опустивши очі, впевнена, що хтось допитливий легко прочитає у них її секрет. Якось, коли вона купувала на відкритому фермерському ринку сир, військова вантажівка промчала вулицею, дівчина заледве зуміла стримати тремтіння рук, коли відраховувала гроші.

Мамці хтось сказав, що Каті офіційно зустрічається зі Стефаном. На загальний подив, мати Каті зраділа такому ходу речей і через мамцю передала Крістін, що її дочка занадто зайнята для дружніх відвідин. Чесно кажучи, Крістін відчула полегшення. Вона б не змогла без сліз вислуховувати запаморочливі, повні хихотіння оповіді Каті. Коли на вулиці вона бачила Стефана під руку з Каті, дівчина розверталась і йшла в інший бік або ховалась у найближчій підворітні.

З усіма цими переживаннями Крістін була рада мати Марію за сестру, котра завжди була поруч і все розуміла без слів. Коли вони разом скопували та скородили грядки, вибивали пухові перини чи виставляли сушитись ковбаси в розчахнутих навстіж вікнах, Крістін могла почуватися в безпеці, бо Марія не дивувалась і нічого не питала, якщо раптом сестра сумнішала чи очі її наповнювалися слізьми. Крістін навмисно уникала розмов про Ісаака, оскільки боялася випадково не втримати своєї таємниці. Дякувати Богу, Марія ніколи не порушувала цієї теми.

Але сестра, як ніхто, знала натуру Крістін. Не раз вона стискала під столом її руку, спостерігши, що недалеко й до сліз, коли інші родичі розмовляли та сміялися за вечерею. Дівчині було достатньо усвідомлювати, що хтось розуміє її сум і всеохоплююче кохання до Ісаака. Щоб не почуватися винною перед Марією за те, що не розказала їй усієї правди, Крістін пообіцяла собі, що коли-небудь обов'язково зізнається, і сподівалась, що це станеться зовсім скоро.

У перший тиждень жаркого літа фюрер почав нахвалятися повернути Німеччині Данциг, попри готовність Франції та Британії захищати Польщу. Тоді ж Польща й Радянський Союз почали збирати військо поблизу німецького кордону, і Крістін чула, як у м'ясній та хлібній лавках люди пошепки говорили, що не оминути війни. Усі, кого вона знала, попри невтішні новини, сподівались на те, що вдасться зберегти мир. Із загостренням конфлікту почали курсувати плітки про введення харчових пайків. Крістін намагалася не згадувати дідусеві оповіді про жінок і дітей, померлих від голоду в Першу світову війну.

Першого вересня Гітлер оголосив, що польські військові обстріляли німецьку територію, і, захищаючись, Німеччина відкрила вогонь у відповідь. Почалися перші бомбардування. Того ж дня для євреїв оголосили початок комендантської години після восьмої вечора.

Крістін відчула, як навколо її шиї затягають невидимий зашморг.

Декілька наступних ночей вона без сну крутилась у ліжку аж до світання, боячись, що Ісаак може покласти край їхнім побаченням через уведення комендантської години, та намагаючись не думати про війну. Але уява постійно малювала їй картини обстрілів і бомбардування, хоча дівчина не хотіла вірити у те, що таке може статись у їхньому, нікому не потрібному містечку. Але найгіршою була невідомість. Вони з Ісааком бачилися за два дні до того, як Британія і Франція оголосили Німеччині війну, й тепер Крістін доведеться чекати цілих три тижні й чотири дні, перш ніж вона дізнається, що вирішив коханий з приводу комендантської години.

Протягом трьох тижнів, які передували наступному побаченню, по радіо оголосили, що Королівські повітряні сили бомбардували німецькі міста Куксгафен і Вільгельмсгафен, а також, що німецькі війська рушили до Варшави. В газетах писали про перші жертви війни: з'явилися списки загиблих за вітчизну, а поряд було надруковано новий декрет, яким вводилося смертне покарання для ворогів народу.

Коли вони з Ісааком, нарешті, зустрілись, Крістін спробувала переказати йому всі новини, бо радіоприймач у Бауерманів вилучили есесівці. Тепер їм не тільки заборонялося мати радіо, але й у газеті опублікували перелік товарів, заборонених до продажу євреям: банне мило, тютюн, рибу, торти і квіти.

— Їх було восьмеро, — розповідав Ісаак, — і заглядали вони скрізь. Батьку наказували, як офіціанту, мені надавали по вухах, а потім позабирали все, що самі схотіли: свічки, мило, м'ясо, вершкове масло, хліб, книжки, валізи, материні коштовності та хутра, сестриних ляльок. Наступного дня повернулися з вантажівкою й забрали наші картини, найкращі меблі, порцеляну, срібло, навіть наш восьмисвічник. Нам самим довелося все це виносити й вантажити, а потім батька змусили підписати папір, що він усе це добровільно пожертвував німецькому Червоному Хресту.

— Як таке може бути? — вигукнула Крістін. — Як вони можуть грабувати людей серед білого дня!

— А хто їх зупинить? — поцікавився хлопець.

— Я не знаю, — похитала головою та знизала плечима дівчина. Її очі наповнилися сльозами. — Якби ж я знала…

— Наостанок вони порадили нам просто відкрити газ або повіситись.

— О боже! У вас хоч що-небудь лишилося?

— Батько сховав трохи грошей під однією з дощок підлоги біля ванни на другому поверсі, на щастя, вони не знайшли цього сховку.

— Може, вам щось потрібно? Щось таке, що я могла б передати твоїй родині.

— Квитки за кордон.

Крістін скам'яніла. Так, Бауерманам буде безпечніше де завгодно, тільки не в Німеччині, але вона потребувала Ісаака тут, біля себе. Їй необхідно бачити його лице, чути його голос, відчувати його міцні обійми. Проте вже за хвилю дівчина засоромилась цієї егоїстичної думки.

— А що ваші родичі? Чи є від них звістки?

— Батькова сестра з Лодзя відправила нам листа ще три тижні тому, але дійшов він тільки вчора. Вона пише, що польських євреїв спочатку примусили носити нарукавні пов'язки із зіркою Давида, та потім усіх позганяли до гетто. Чоловіків, які намагалися чинити спротив, розстріляли, серед інших і тітчиного чоловіка. Вона з трьома дітьми живе в кімнаті на вісьмох. Тітка запитує, чи не могли б ми якось допомогти їм вибратися звідтіль. Вона пише, що це — її останній лист, адже їм більше не дозволяють відсилати й отримувати пошту. Тато плакав, прочитавши це, а мама навіть не глянула на нього. Вона й досі вірить у те, що життя налагодиться. Вона вважає, що Гітлеру з його війною буде не до нас, і якщо виконувати всі приписи, з нами буде все гаразд.

— А ти як уважаєш? — спитала Крістін.

Він опустив очі.

— Я вважаю, ми мусимо це припинити.

Ці слова обсипали її крижаним дощем.

— Що припинити?

— Ми мусимо припинити ці таємні побачення. Якщо нас викриють, це буде кінець, кінець для нас обох. Через цю комендантську годину стало надто небезпечно. За мною можуть стежити… Крістін, нам не можна бачитись. Я більше не прийду.

Вона затулила обличчя руками. Дівчина знала, що цей день колись настане, та все одно почувалася скривдженою, так, ніби її вдарили в живіт. Він сказав ці слова так спокійно й жорстоко, та коли Крістін подивилась коханому в очі, побачила в них сум і сльози.

— Ми знову будемо разом, — сказав хлопець, обіймаючи її.— Ніщо не зможе навік розлучити нас. Я знайду тебе, коли це буде безпечно. Обіцяю!

Вона відсторонилась і відійшла до перевернутої діжки, стягла з неї біло-червону скатертину і розстелила на вкритій сміттям долівці. Потім, заплакана, стала посеред неї та почала розстібати ґудзики на сукні. Він спостерігав, стоячи зі стиснутими губами, схиливши на бік голову. Дівчина спустила сукню з плечей, дозволяючи їй сповзти до талії. Коли Крістін почала розв'язувати пояс, болісний крик пораненого звіра мимохідь зірвався з його вуст. Він підійшов дуже близько, притулив обличчя до її шиї, притиснувши її руки до стегон.

— Нам не можна. — Гаряче дихання обпекло її шкіру. — Я дуже хочу, але нам не можна.

— Якщо я не зможу бачитися з тобою, — прошепотіла вона, — хай це станеться зараз. Я хочу, аби було про що згадувати. Мені це потрібно, щоб були сили пройти через усі майбутні випробування.

Він натяг сукню їй на плечі й відійшов.

— Я не зроблю цього. Я не наражатиму тебе на небезпеку. Колись ми будемо разом, але не тут і не так.

Крістін обхопила себе руками й заплакала, потім упала на долівку й забилася в істериці. Хлопець підійшов, поставив її на ноги і якийсь час погойдував, поклавши руки на спину та лоба, наче дитину. За кілька хвилин дівчина трохи заспокоїлась, і він допоміг їй повністю одягти сукню. Потім застебнув ґудзики та витер великими пальцями її мокрі щоки. Після цього Ісаак перевернув скатертину навиворіт і став на коліна.

— Що ти робиш? — запитала Крістін, витираючи очі.

Ісаак витяг із кишені коробок сірників і запалив один. Дочекавшись, коли полум'я почне обпікати пальці, він, як олівцем, вивів обрис великої літери «К» у правому верхньому куті. Дівчина опустилася на коліна поруч і спостерігала, поклавши руку на його широку спину. Запаливши другий сірник, поряд із першою літерою він написав: «+», а потім «І». Сірники майже миттєво розсипалися в пальцях, і довелося спалити ще шість штук, доки вийшла фраза: «К + І», а під нею — цифри: «1939».

— Колись ми прийдемо сюди разом при денному світлі,— сказав він, — але не боятимемося чужих очей. Тоді ми заберемо цю скатертину й накриємо нею свій весільний стіл. На ній стоятиме наш весільний коровай і дуже багато квітів.

Крістін кивнула, а сльози розчулення капали з очей. Вони стояли навпроти, складаючи скатертину, куточок до куточка, край до краю, намагаючись запам'ятати кожну риску обличчя одне одного. Вона закусила губи, щоб не зітхнути, коли Ісаак витяг із кишені свій оберіг і поклав його в середину складеної тканини. Потім він запхав згорток за повне барило в найдальшому кутку погреба.

Глава 6

У середині листопада кожній родині було вручено продуктові картки. Двоє похмурих молодиків у пісочного кольору формі та темно-коричневих капелюхах спочатку записали всі імена, перевірили документи й особисту присутність кожного члена родини. Роздані картки являли собою шматочки перфорованого паперу різних кольорів: червоні — для м'яса, жовті — цукру та борошна, білі — для молочних продуктів, а коричневі — для хліба. Їх не можна було продати чи використати коли завгодно, картки видавалися на поточний місяць. Якщо в родини вистачало грошей, на кожну особу можна було придбати один фунт м'яса, дев'ять унцій цукру, чотирнадцять унцій кавового замінника, чотири фунта хліба, десять унцій маргарину, три унції варення, півтори унції сиру й одне яйце на тиждень. Незбиране молоко продавали тільки маленьким дітям і вагітним жінкам, а для дітей до чотирнадцяти років раціон було трохи збільшено. Похмурі молодики попередили мамцю, що вигодовування свиней також заборонено й призводить до позбавлення будь-яких карток.

Вони також проінформували, що купувати одяг і взуття тепер можна, тільки маючи відповідний дозвіл. Коли мати спитала, як його отримати, один із молодиків порадив їй не турбуватися, бо такі дозволи надають украй рідко. Вони також наказали родині збирати металобрухт, використаний папір, кісточки, лахміття та порожні тюбики, а потім відносити до поштового відділення. Усі ресурси мали бути спрямовані на фронт, і самопожертва є обов'язком кожного свідомого німця.

Родина поступово починала звикати до існування в нових умовах, і Крістін перестала плакати ночами. Та, прокидаючись щоранку, вона згадувала, що невідомо коли побачиться з Ісааком, і це наповнювало серце смутком і печаллю. Іноді вона, перш ніж встати, чи не годину сиділа на ліжку, млява, апатична. Вдень відкидала сніг, відтирала підлогу, мила вікна, замість дідуся ходила на пошуки деревини на розпал і з власної волі вистоювала довгі години в чергах, аби використати харчові картки. Дівчина зумисне виснажувала себе, щоб не було сил перед сном згадувати лице Ісаака, уявляти, що він зараз робить. Але це не дуже допомагало.

У грудні Крістін і Марія отримали від фермера, гера Клауса, дозвіл зрубати новорічну ялинку у його лісі. Щоб зробити сюрприз молодшим братам, дівчата у переддень Різдва встали раненько й побачили, що за ніч усі дахи, паркани та газони вкрилися товстим шаром білого снігу. Тихесенько спустившись донизу, вони повдягали на свої сукні татові теплі сорочки та штани, взяли собі по додатковій парі теплих шкарпеток, натягли на голови теплі плетені шапки та замотались аж до носів шерстяними шарфами. Потім допомогли одна одній зав'язати шнурки на черевиках і застебнути пальта, бо через надмір одежі вже не могли зробити цього самостійно. Надягши рукавиці, Марія чекала в передпокої, поки Крістін випробовувала в підвалі маленьку сокиру.

Надворі сестри перезирнулися в мовчазній згоді разом насолоджуватися тишею і красою ранку. Повітря було холодним і чистим. Довколишню тишу порушувало хіба тільки рипіння снігу в дівчат під ногами та віддалене цвірінькання горобців. Сонце мільйонами дрібних блискіток віддзеркалювало від усього на вибіленій вулиці, кожний стовпчик і паркан було накрито святковими сніжними капелюхами. Сестри мовчки побігли неторканим снігом у кінець провулку, де Марія одразу ж вибухнула веселим сміхом.

— Генріх і Карл усе одно не впізнали б нас, якби й побачили.

— Я знаю, — сказала Крістін. — Ти схожа на товстого стариганя.

— Я і відчуваю себе товстим стариганем, — відповіла Марія. — Так важко рухатись у всьому цьому!

Крістін теж розсміялася, дивуючись, як гарно їм у цю хвилину, та вже за мить відчула себе винною. Хіба можна сміятись, коли йде війна, а вона й гадки не має, коли знову побачить Ісаака? Та коханий, напевно, теж іноді всміхається, радіє разом із родиною. Якщо їй і було щось потрібно, то якраз такі щасливі миті. Ісаак хотів би цього для неї. І дівчина вирішила насолоджуватися цим ранком.

— Сподіваюся, хлопці всупереч усьому радітимуть Різдву, — сказала вона. — Щоб такого особливого зробити?

— Давай зрубаємо найбільшу ялинку, — запропонувала Марія.

— Точно, їм це сподобається! — вигукнула Крістін. — Пам'ятаєш, як Генріх знайшов ту величезну ялину і плакав, бо мама сказала, що дерево не поміститься у вітальні?

— Вона була дванадцять футів заввишки! — підтвердила Марія.

— Точно, і Генріх рюмсав, аж доки ми не дозволили йому знайти трохи меншу.

— А потім він обрав зовсім маленьку, бо хотів сам відтягти її додому. Скільки йому тоді було? Чотири?

— Так, але й тоді вже він поводився як дорослий, бо намагався бути великим і сильним, як тато. Пам'ятаєш Різдво, коли ми всі впряглися в сани гера Клауса й бігли полем?

— Хіба таке можна забути? — усміхнулась Марія. — Це було казково! Я й зараз чую той передзвін.

— Ти випрошувала в батьків конячку, а тато тільки й міг, що пограти з тобою.

— Те Різдво було найкращим для мене. Може, і нам зробити для хлопців щось таке? Генріху з Карлом має сподобатись катання на санчатах. Погода чудова, і снігу багато!

— Боюся, гер Клаус давно вже продав свої сани, йому потрібні гроші.

— О, шкода! — похнюпилася Марія. — Ті сани були такі красиві! Пам'ятаєш, чорні, блискучі, із золотистими сидіннями й червоними подушками?

— Так, то були чудові сани, — погодилася Крістін. — А мені найбільш сподобалося Різдво, коли мені було вісім. Ми з мамою тоді пішли до перукарні, а ще купили нову матерію. Ти була дуже малою і, мабуть, не пам'ятаєш, як бабуся пошила нам нові плаття того року. Я була така щаслива, що наближається Різдво і що ми з мамцею удвох ідемо до перукарні… Ми з нею стоїмо на вулиці, і починається снігопад! Пам'ятаю ці величезні лапаті сніжинки і відчуття абсолютного щастя.

Марія торкнулася руки Крістін і впевнено сказала:

— Сестричко, ти ще будеш щасливою, обіцяю!

Крістін змусила себе всміхнутися, стримуючи мимовільні сльози. Вона не хотіла зіпсувати цю прекрасну мить. Так чудово згадувати щасливі часи, це дає надію на їх повернення.

— А пам'ятаєш, як мама перевдяглася в Christkindl?[22] Вона так реготала та шморгала носом, що ми всі здогадалися!

Марія розсміялась.

— Ага, вона позичила в гера Вайлера його червоний нічний ковпак і зробила собі бороду з якогось клоччя. Не пригадую, щоб вона колись іще так сміялася. Роль вона зіграла геть погано, але всі були щасливі. Слухай, а давай наберемо попелу з печі й намалюємо біля ялинки сліди, а хлопцям скажемо, що то приходив Christkindl і залишив для них подарунки!

Крістін кивнула на знак згоди, і схвильовані сестри прискорили крок. За містом вони перейшли через засніжене поле й наблизилися до лісу. З гілок, притрушених снігом довколишніх дерев, падали поодинокі сніжинки. Дівчата прискіпливо оглядали кожну ялинку, роздивлялися їх то з одного боку, то з іншого, намагаючись знайти найкращу. Скеровані заячими та лисячими слідами, вони вийшли на галявину, посеред якої побачили струнку молоду ялинку.

— Ось вона! — вигукнула Марія. — Ідеально стане в кутку вітальні!

— Генріху й Карлу сподобається, — погодилася Крістін, опускаючись на коліна, щоб роздивитися стовбур.

Марія підняла до гори нижній ярус гілок, і за кілька влучних ударів деревце лягло на сніг. Потім вони, взявшись за товсті нижні гілки, потягли ялинку додому. Колюче віття залишало в заметах широку білу стежку. На крутому підйомі сестрам доводилося зупинятись через кожні кілька хвилин, аби перевести подих і синхронізувати зусилля. Іноді котрась, послизнувшись, падала на коліна, тоді інша, сміючись, подавала їй руку, допомагала підвестись і обтруситись від снігу. Зрештою, вони познімали шарфи та, скрутивши, поклали їх до кишень, адже давно спітніли від власних зусиль.

Доправивши ялинку додому, дівчата встановили її у кутку вітальні, а потім, ніби сніжним покривом, обгорнули хрестовину білим папером. Зазвичай у них було невеличке деревце, що ставили на краю стола, і навіть із верхівкою у вигляді зірки воно не торкалося стелі. Ця ж ялинка виструнчилася між підлогою та стелею, широким, пухнастим віттям ледь не торкаючись великого столу.

Коли хлопці ввійшли до вітальні, Генріхові очі розширились.

— Це — найбільша ялинка у світі! — вигукнув він.

Карл прикрив роззявленого рота долонькою і стиха наблизився до дерева, немов не ймучи віри власним очам.

Марія стала на коліна поруч із ним.

— Подобається? — спитала вона, однією рукою обіймаючи його за худенькі плечі.

Карл усміхнувся й кивнув.

— А можна до неї доторкнутись?

Марія поцілувала його в щоку.

— Звичайно, — сказала вона. — Це ж твоя ялинка!

— Готовий поклястись, у нас найбільша новорічна ялинка в усій Німеччині! — вигукнув Генріх.

У його тоні вчувалася гордість.

— Це тому, що ви — найкращі братики в усій Німеччині,— сказала Крістін, стала поруч і поклала руку йому на плече.

— Danke, — відповів Генріх, заглядаючи їй у вічі.

Тоді дівчина обійняла брата однією рукою, а іншою притулила до себе Марію і Карла. Малий обома рученятами намагався охопити одразу обох сестер, а Марія замкнула коло. Стоячи перед ялинкою в міцних братерських обіймах, Крістін відчула, як сльози виступають у неї на очах. Вона подивилася на сестру, котра відповіла їй сяючим поглядом.

— Щасливого Різдва! — сказала Крістін.

— Щасливого Різдва! — в унісон відповіли Марія та хлопці.

І всі розсміялись.

Увечері Крістін і Марія намалювали біля ялинки попелом сліди, а бабуся з мамцею закріпили малесенькі білі свічки на пухнастих гілках і прикрасили дерево блискучими гірляндами та зробленими із соломи зірочками. Крістін, Марія, Генріх і Карл чекали за зачиненими дверима, доки дорослі вимкнуть у вітальні світло й закалатають у дзвіночок на роздавання різдвяних подарунків, даючи знати, що Christkindl уже зник і можна увійти до освітленої свічками кімнати та подивитися на подарунки. Генріх попереду всіх побіг до ялинки, та раптом зупинився, показуючи на щось пальцем.

— Поглянь, Карле! Це Christkindl залишив свої сліди!

Карл, важко дихаючи, роздивлявся великі плями на підлозі.

— Що за безтурботний Christkindl! — вигукнула мамця. — Я ж просила його зняти чоботи!

— Та хай, мам, — підморгнув їй Генріх, — ми потім поприбираємо.

Крістін і Марія перезирнулись. Генріх знає, що це — вистава. Чомусь думка про те, що брат уже не вірить у Christkindl, засмутила дівчину. Вона сподівалася, хлопці й досі чекають на диво. Хтось же має на нього чекати. Дівчина пригадала ранок, проведений з Ісааком на пагорбі, якою наївною ідеалісткою була вона тоді і як швидко, буквально за лічені хвилини, реальність відтяла їй крила. Усе змінилося раптово! Іде війна; хлопцям доведеться завчасно подорослішати… вона з усіх сил намагалася повернути святковий настрій і радісне піднесення минулої хвилини, та ні Різдво, ні найбільша ялинка не могли його відновити.

Перед тим як узятися до подарунків, уся родина зібралася біля ялинки, щоб проказати молитву та заспівати колядку. Бабуся, як завжди, розплакалась, дивлячись на прикрашене дерево повними сліз старечими очима і тихим, тремтливим голосом виводячи: «Тиха ніч, свята ніч…». Витерпіти це було майже поза змогою Крістін. Вона не розуміла, чому бабця плаче, співаючи давно знайому колядку. Різдво — чи не єдина стала річ у змінюваному світі. Воно залишається святом навіть під час війни. Вона міцніше стулила губи та заплющила очі, щоб не розплакатись і не вибігти з кімнати. Вона уявила Ісаакову родину без восьмисвічника і без ялинки та пригадала давнє запрошення на святкову вечірку, що так і не відбулася.

Коли почали розгортати подарунки, Крістін змусила себе радісно йойкнути, отримавши сплетені бабусею рукавички та куплений мамою ще до війни марципан. Карл і Генріх отримали дзиґи та чортиків на ниточці й, не марнуючи часу, тут-таки пустили їх крутитися кімнатою. Дівчина мимоволі усміхнулась, спостерігаючи за їхньою грою, і біль, що обценьками стискав її серце, від радісного дитячого сміху трохи послабшав.

Дотримуючись традиції, мати впродовж року приховувала дрібки цукру, спецій, горіхів та інших смаколиків, щоб зараз кожен із них мав на тарілці цілий імбирний пряник, трохи смажених каштанів і глазуроване різдвяне печиво — рідкісні святкові перекуски, що можна було дозволити собі тільки раз на рік. Горщик із глінтвейном парував на плиті, наповнюючи кімнату ароматами цинамону та гвоздики. Мати налила запашну рідину в склянки з червоною облямівкою та роздала їх кожному разом із традиційним поцілунком у чоло. Батька вона, як завжди, залишила наостанок, оскільки знала, що він обхопить її обома руками, посадить собі на коліна, промовивши: «Fröliche Weihnachten und Prost!»,[23] а потім поцілує в губи довгим пристрасним поцілунком.

Усі сиділи, хто де хотів, їли та сміялись. Крістін намагалася робити те саме. На її подив, мамця встала зі свого місця поруч із батьком, підійшла до Крістін і сіла біля неї на канапі. Обійнявши дочку, вона прошепотіла їй на вухо:

— Ти скучила за ним, я знаю. Але ви знову зустрінетесь, коли це безглуздя скінчиться. Я впевнена в цьому. Ти ж знаєш, для всього є час: для роботи, для ігор, для страждання і для відпочинку. Зараз просто радій і відпочивай у родинному колі. Ніхто не знає, що буде завтра.

— Danke, Mutti, — відповіла Крістін, усміхаючись і витираючи очі.

Підійшла Марія і сіла з другого боку.

— Я тебе люблю, — сказала вона, беручи долоню Крістін обома своїми.

— Я тебе теж, — відповіла дівчина.

Вона взяла мамину руку й поклала собі на коліна поруч із сестриною.

— Обох вас дуже люблю!

У новорічну ніч було наказано зачинити всі бари та ресторани о першій ранку, а традиційні церковні дзвони опівночі взагалі відмінили. Крістін вислизнула з дому о дванадцятій п'ятнадцять і попрямувала до їхнього винно-овочевого погреба, де якимось дивом сподівалася зустріти Ісаака.

Місяць уповні мертвим світлом осявав великий, схожий на хвіст чудернацького білого дракона, сніговий замет під погребом. Неторканий сніг укривав відкриту місцину перед дверима, ніде не було жодного людського сліду, і дівчина зрозуміла, що сюди вже давно ніхто не приходив. Серце Крістін болісно здригнулось. Вона вже розвернулась і зібралася йти додому, аж раптом передумала і відчинила заіржавілі двері. Зайшовши всередину, вона сіла на холодну долівку та почала гойдатися вперед-назад, подумки благаючи Ісаака почути її молитву і з'явитися. По двох годинах марного чекання замерзла, як бурулька, Крістін замкнула двері на важкий засув і рушила додому. Нічне небо було таким чистим і глибоким, що кожна зірка сяяла окремо і дівчині здалося, ніби вона бачить увесь усесвіт. Вона обійняла себе руками і спробувала уявити інші місця, де людям вільно говорити та робити що завгодно. Чи знають вони, що діється тут? Чи їм не все одно?

Ближче до кінця довгої зими 1940-го року ввели картки на цигарки та вугілля, а покарання за прослуховування іноземних радіостанцій збільшили до шести років у в'язниці суворого режиму чи розстрілу. По радіо Гітлер попередив про можливість світової війни через незгоду Франції та Англії підписати пропоновану ним мирну угоду. Батько Крістін тільки хитав головою, звинувачуючи Гітлера в тому, що він хоче змусити воювати всіх, окрім себе.

Протягом усіх останніх днів зими та перших тижнів весни нацисти регулярно звітували про перемоги вермахту та потоплення ворожих суден, перериваючи цими оголошеннями будь-яку радіопередачу. Кожен такий звіт супроводжувався піднесеною мелодією Ріхарда Вагнера, тож, зрештою, вони страшенно набридли Крістін, яка не могла багато разів слухати ту саму музику. Газетні заголовки жирним чорним шрифтом сповіщали про те, що Люфтваффе під керівництвом Герінга бомбардувала Францію, Бельгію і Нідерланди, натомість британські ВПС скинули бомби на німецькі міста Ессен, Колон, Дюссельдорф, Кіль, Гамбург і Бремен.

Радіо завжди в деталях висвітлювало події, але родині Крістін війна видавалася дуже далекою. Свідомо чи підсвідомо, дівчина не знала, але вони вкрай рідко говорили про неї. У чергах так само люди говорили про що завгодно — погоду, родичів, близькі дні народження та весілля — тільки не про війну. Крістін здавалося, що воєнними діями опікуються тільки диктори радіо. Вона зацікавилась, чи не є причиною такого уникання звичайний страх перед необхідністю ховатися до підвалів у випадку повітряних нальотів і бомбардувань.

У квітні вона прийняла рішення піти на інший кінець містечка й пройтися вулицею, повз Ісааків будинок, — подивитися, чи там іще його родина. Підійшовши до помешкання, вона зупинилася на іншому боці вулиці й упевнено подивилася вперед, ніби жила тут і мала піти кудись у важливій справі. Дівчина тричі обійшла кругом кварталу, краєчком ока озираючи вікна його садиби, аж розболілася голова.

Колись ошатний, тепер будинок був на вигляд порожнім і сумним. Фіранки гойдалися над порожніми вазонами для квітів, у яких не росло нічого, крім поодиноких виноградних лоз. У саду зацвітав бордовий бузок і форзиція вкрилася товстим жовтим листям, але все мало здичавілий вигляд: кущі та фруктові дерева треба було підрізати, а грядки — прополоти. Коли Крістін побачила занедбаний сад, щось обірвалось у неї всередині. Бауермани виїхали.

Зайшовши на четверте коло довкруж кварталу, вона раптом згадала про хвіртку на Брімбах-штрассе. Із завмираючим серцем і тремтячими колінами дівчина перейшла на той бік вулиці й побачила його. За густим сплетінням необрізаних крон фруктових дерев темна постать чоловіка схилилася над овочевою грядкою. Серце Крістін стрепенулось у грудях. Вона зупинилася, швидким поглядом огледіла вулицю та підійшла ближче до стіни навколо садиби Бауерманів. Постать виструнчилась. Однією рукою чоловік почухав спину, а іншою закинув лантух на плече. То був батько Ісаака, і вигляд мав зморшкуватий і сірий, як картопля, котру він вишукував у сухій землі. Його одяг був пожмаканим і брудним, ніби носили його, не скидаючи, вже багато тижнів. Вона згадала, що євреям заборонено віддавати свої речі для прання, і спробувала уявити, як сердешна фрау Бауерман пере руками, що нічого подібного в житті не робили.

Дівчина подумала, чи не перелізти через низьку огорожу, пройти між фруктовими деревами та спитати в гера Бауермана дозволу зараз же побачити Ісаака. Вона чудово розуміла, що цим наразить обидві родини на небезпеку, та бажання побачитись із коханим переважило, й вона швидко наважилась. Крістін заспокоювала себе, що все триватиме лише хвилину, не більше, ніхто про це не дізнається та й нема закону, що забороняв би просто привітатися. Зціпивши зуби, вона нахилилась, ніби зав'язуючи шнурок на черевику. Дівчина не знала, як учинити. А якщо гер Бауерман просто її вижене чи Ісаак відмовиться? Надумавши, вона виструнчилась, готова діяти. Уже поклавши долоні на невисоку стіну, Крістін помітила усміхнену пару, що вийшла з-за рогу. Симпатична блондинка в хутрах тримала під руку чоловіка у чорній формі СС. Дівчина відсахнулась і миттю перебігла на інший бік вулиці, вдоволена бодай тим, що знає, де зараз Ісаак.

Одинадцятого травня газетні заголовки оголосили, що: «Головний винуватець війни Черчилль став прем'єр-міністром». Тепер у їхньому містечку продавали тільки дві газети: «Völkischer» і «Der Stürmer»,[24] що пропагувала антисемітизм. Батько Крістін міг собі дозволити тільки «Völkischer», але другої б не взяв, навіть якби її роздавали безкоштовно. Крістін також не хотіла її читати, та не могла не помітити кричущих заголовків, що дивилися на неї з вітрин.

Якось, ближче до кінця травня, одного дощового полудня, коли сумна Крістін не могла всидіти вдома, вона без парасольки йшла вздовж вулиці. Чисте вологе повітря наповнювали ледь чутні аромати вкритих білим і рожевим цвітом фруктових дерев. Щойно настрій почав підніматись, як дівчина наблизилась до овочевої лавки, у вікні котрої було виставлено «Der Sturmer». Із першої шпальти на неї жирним редакторським кеглем вишкірилася цитата: «Наближається час, коли запрацює машина, що вириє могилу юдаїзму — найбільшому світовому криміналу — і поховає його назавжди».

На місці щойно зрощених паростків надії миттєво виріс бридкий холодний жах. Вона втупилась у скло, чотири рази поспіль перечитуючи той самий текст. Дощові краплі на віях змішалися зі слізьми. «Що це може значити?» — запитувала вона себе.

— Крістін! — кликав її хтось.

Дівчина повернулась на голос і побачила Каті, котра поспішала до неї, зсутуливши плечі, щоб уберегтись від цівочок дощової води, що стікали з її чорної парасолі.

— Що ти робиш? — кричала вона крізь зливу.

— Ой, — розгубилась Крістін, оглядаючи свої мокрі порожні руки. — Я пішла до крамниці по сіль. У нас немає ні дрібки.

Каті підійшла ближче й накрила парасолею голову подруги.

— О боже! — вигукнула вона.

Руде волосся подруги було розкуйовдженим, а очі — червоними та розпухлими. Вона виглядала так само погано, як почувалася Крістін.

Дівчина поспішно підшукувала тему для розмови.

— А де Стефан? — спитала вона перше, що спало на думку.

Лице Каті одразу ж скривилося й очі наповнилися сльозами.

— Його забрали, — розплакалась вона. — Уже шість днів, як поїхав.

— Вибач, — сказала Крістін, — я не знала.

— Але моя мати казала твоїй.

— Не думаю. Твоя мати дуже зайнята й могла забути.

— Може, твоя мама тобі не сказала. Я дуже здивувалась, що ти не прийшла до мене.

Крістін похитала головою. Яке значення мають усі ці дрібниці!

— Чому б не зайти на чай або італійське морозиво? — запропонувала вона, киваючи на кав'ярню навпроти.

Каті рукою втерла собі носа, мов трирічна дитина.

— Я не взяла з собою грошей, — сказала вона, — просто вийшла пройтись…

Каті відступила на крок, голос її тремтів, ніби дівчина от-от знову збиралась розплакатись.

— У мене є кілька монет, — спробувала всміхнутись Крістін. — Збирала якраз для такого дня.

Потім, аби не показати свого спустошення, вистромила долоню з-під парасолі. За мить у ній уже було повно води.

— Я ж кажу, якраз для такого дощового дня. Ходімо зігріємось, нам це потрібно.

— Добре, — відповіла Каті, шморгаючи носом.

На дверях був знак «Jude Verboten!»,[25] і спочатку Крістін завагалась, але потім помітила двох есесівців, які сиділи за столиком біля вікна, — шкіру немов жаром обсипало. Солдати розслаблено сперлися на спинки стільців і крізь скло дивились на них із Каті. Дівчина запримітила подвійні руни «S», що блискавицями сяяли на лацканах чорної уніформи, залізні хрести на комірцях і сріблясті черепи з перехрещеними кістками під ними на кепі. Розвернутися зараз і піти не можна, буде виглядати занадто нарочито. Тому довелося слідом за Каті ввійти до кав'ярні. Вона зачинила за собою скляні двері, дивлячись просто себе, та зачекала, доки подруга складе парасольку. Спиною дівчина відчувала на собі погляди есесівців.

Іще рік тому тут не було б жодного вільного столика, люди парами та цілими родинами насолоджувалися б пообідньою кавою та випічкою. Та нині в затишному приміщенні, крім дівчат, було тільки п'ятеро людей: офіцери СС, власник закладу і шеф-кухар, за сумісництвом гер Шмідт, його дружина і єдина офіціантка фрау Шмідт, а також старигань у сірій сорочці та поношених шкіряних штанах.

Крістін слідом за подругою пройшла до круглого скляного столу в кутку зали, стіни якої було прикрашено декоративними біло-синіми тарелями делфтського фарфору та херувимчиками, що тримали в руках гусенят і ягнят. Вони обійшли стариганя, який читав газету, ціпок обперто об вільний стілець поряд, на столі перед ним — тарілка із недоїденими ковбасками та недопита кава. Крістін спостерігала, як він піднімає маленьку чашечку. Стареча рука тремтить так сильно, що здається, от-от уся сурогатна кава, що там іще є, розхлюпається, так і не потрапивши йому до рота. І все ж таки дідові вдалося зробити ковток й опустити руку, не розливши й краплі. Вона підійшла до обраного Каті столу, тремтячи всім тілом, як стариганеві руки.

Вона сіла на стілець і кинула погляд на офіцерів біля входу. На щастя, ті вже збиралися йти. Вони якраз одягали свої довгі сірі пальта та припасовували кепі. Супроти сірого дощового завіконня їхні чорні уніформи видавалися силуетами гротескних маріонеток.

— Я нічого не хочу, — сказала Каті, падаючи на стілець.

— Давай, — умовляла Крістін, — замов щось. Сприймай це як ліки.

— Але я за ним уже так скучила! — вигукнула Каті.— Що, як він ніколи не повернеться?

Каті знову скривилась, і Крістін подумала, що подруга може впасти в істерику прямо тут.

— Так, я знаю, тобі дуже погано зараз, — продовжила Крістін, — але треба сподіватися на краще. Я тримаюся тільки тим, що постійно кажу собі: «Ти побачиш Ісаака знову, зовсім скоро побачиш».

Каті висякалась у мокрий носовичок і всім своїм заплаканим обличчям зобразила подив.

— Ісаака? Так він же єврей!

Крістін завмерла від страху. Глянула на офіцерів. Вони оплачували рахунок біля шинквасу, не звертаючи уваги на слова Каті. В центрі столу жовте меню спиралося на вазу з волошками та маками. Крістін узяла його, щоб виграти час. А що іще їй було робити? Не здіймати ж галасу.

По хвилині вона прочистила горло та запитала:

— То що замовимо?

Крістін цікавило, чи читала Каті «Der Sturmer», доки вони не бачились.

— Зі Стефанового від'їзду в мене поганий апетит.

— Шкода Стефана, та ти маєш вірити, що з ним усе буде гаразд.

Крістін і сама не вірила в те, що говорила. З усього виходило, що сотні чоловіків гинуть на фронті щохвилини. Стефан цілком може опинитися серед них. Щодня перелік загиблих у газеті довшає.

— Як сподіватися на краще, коли всі кажуть, що ця війна надовго? — поскаржилася Каті.

— Навряд чи хтось може точно знати.

— Стефан каже, що війну почали вони.

— Хто?

— Ти знаєш хто — євреї.— Вона стишила голос і нахилилася ближче до Крістін. — Я гадала, Ісаак був тільки шкільним захопленням. Ну знаєш, багатий красунчик, із яким тобі ніколи нічого не світить. А тепер іще ці нові закони… Виходить, ніби він ніколи й не знав про твоє існування. Я маю на увазі, із цього все одно нічого б не вийшло, чи не так?

Сльози підступили до очей Крістін. Спокуса розказати Каті, що вони з Ісааком кохають одне одного та зустрічалися потай, майже переважила обережність. Але вона все ж таки зуміла стриматись, і готові зірватися слова зависли буквально на кінчику язика. Дівчина втупилась у меню.

— Я знаю його довше, ніж ти — Стефана, — сказала вона.

— Ти наклала на нього оком, а це не те саме.

Крістін насилу стримувалася, щоб не розказати Каті всього, аби та тільки замовкла.

— Мені й досі його бракує.

Каті закотила очі.

— Шкода. Я знаю, ти й надалі хотіла б працювати на них і бачитись із ним, але про це доведеться забути.

Тільки тепер фрау Шмідт підійшла до їхнього столика взяти замовлення.

Дівчата замовкли та сіли рівно. Крістін не зводила з Каті очей.

— Вишневе італійське морозиво, будь ласка, — замовила Каті.

— Мені теж, будь ласка, — сказала Крістін, лаючи себе останніми словами за те, що затягла Каті сюди, а не знайшла привід одразу розійтись.

Каті барабанила пальцями по столу, доки фрау Шмідт приймала замовлення, і знову нахилилася до Крістін, коли жінка відійшла.

— Вона отримала телеграму минулого тижня.

Дівчина кивнула в бік офіціантки.

— Її син загинув у бою під Парижем.

Серце Крістін пропустило удар.

— Нещасна жінка, — сказала вона.

Боковим зором Крістін помітила, що есесівці рушили в кінець залу. Вона прикинулася, ніби не помічає їх і всміхнулася до подруги.

Офіцери підійшли до старого, стали мовчки біля його столу, чекаючи, доки він відреагує. Через якусь мить дідусь відірвався від їжі та звів на них очі.

— Гауптшарфюрер Крюгер і я — офіцери відділу расової приналежності та поселення. Ваші документи, будь ласка, — сказав один із них.

Він був високий і худий, гострий ніс, немов дзьоб хижого птаха, стирчав посеред вилицюватого обличчя.

Його товариш, гауптшарфюрер Крюгер, вирвав із рук старого газету, подивився на першу шпальту й кинув її на стіл.

— Mach schnell![26] — закричав він.

Старий чоловік розвернувся на стільці та почав обшукувати кишені свого пальта. Зрештою він знайшов паспорт і витяг його з кишені. Та руки так тремтіли, що документ упав на підлогу. Невдоволений звук злетів із губ. Старигань спробував нахилитись і підняти паспорт, але худенькі покручені кінцівки танцювали, збиваючи його з рівноваги. Посвідчення особи лежало під стільцем між дідових черевиків, і залишалось невидимим для нього. Крістін підвелась і рушила на допомогу.

— Halt![27] — Гауптшарфюрер Крюгер звів руку в рукавичці у напрямку Крістін.

Дівчина зупинилась.

— Ви симпатизуєте євреям, фройляйн? — запитав він. — Чи може сама — єврейка?

— У нього впала посвідка, я просто хотіла допомогти, — відповіла Крістін, показуючи на підлогу.

— Робіть своє діло, коли не хочете бути заарештованою за втручання у справи Рейху! — сказав Крюгер.

Крістін опустила очі, та не повернулася до столу. Вона не знала, що робитиме, якщо есесівці й далі займатимуть старого, але просто сидіти теж не могла.

Другий, бородатий, офіцер нахилився й підняв зелене посвідчення особи. Потім кивнув у бік Крістін і розкрив документ.

— Він у порядку, — сказав до Крюгера, кидаючи паспорт на стіл і йдучи до дверей.

Гауптшарфюрер Крюгер залишився де був. Він оглядав Крістін, ніби вирішував, чи варто витрачати на неї час. Дівчина дивилася йому в лице, затамувавши подих. Бородатий офіцер зупинився на порозі й покликав товариша:

— Нашої уваги вимагають більш важливі справи, гауптшарфюрере.

Крюгер іще мить удивлявся в обличчя Крістін, а потім розвернувся і вийшов.

Дівчина розслабилась і повернулася на своє місце. Вона мусила вхопитися за край скляної стільниці, щоб не впасти. Потім поволі опустилася на стілець. Каті дивилася на подругу очима завбільшки з біло-сині тарілки, що прикрашали стіну за її спиною. Не мовлячи ні слова, фрау Шмідт поставила перед ними кришталеві вазочки з італійським морозивом, обличчя її сполотніло, а очі блищали.

— Ти що, здуріла? Хочеш потрапити до в'язниці? — спитала Каті.

— Думаєш, вони посадять тільки за те, що я підніму щось із підлоги для якогось старого?

— Якби він виявився євреєм, посадили б, — відповіла вона.

І далі продовжила пошепки:

— Пам'ятаєш Гольдштейнів, наших сусідів, у них іще були дві такси? Я вигулювала собак, коли сусіди їздили до батьків фрау Гольдштейн у Польщу.

— Пам'ятаю, — сказала Крістін, почуваючи себе хворою.

Кілька місяців тому вони зникли. Хтось бачив їхніх такс на вулиці. А через тиждень гер Гольдштейн повернувся. Він нікому не сказав, де був і що сталося, просто сидів, обіймав собак і плакав. А ще через місяць зник і він.

Крістін сковтнула.

— Як гадаєш, що сталося?

— Я чула, вони зганяють євреїв.

Щось обірвалось у Крістін усередині.

— І що з ними роблять?

— Не знаю, — відповіла Каті,— але Стефан каже, Гітлер не заспокоїться, доки не позбудеться їх.

Потім, немов раптово зголоднівши, Каті набрала повну ложечку вишневого морозива й поклала до рота. Невдоволена гримаса з'явилася на обличчі, коли холод діткнувся зубів, але потім дівчина розтулила губи, ніби їй стало жарко. Язик і піднебіння були криваво-червоного кольору.

Глава 7

У червні по радіо диктор новин збудженим голосом оголосив, що Франція капітулювала. Після цього звучав «Horst-Wessel-Lied»,[28] і Крістін уявила собі, як величезний прапор нацистів майорить над безкінечними рядами військових, що марширують повз паризькі кав'ярні. Коли весна перейшла в літо, Люфтваффе почала скидати перші бомби на Лондон, а британські ВПС відповіли бомбардуванням Берліна.

Нічні нальоти на німецьку столицю тривали тижнями, а нескінченні оповіді в новинах про зруйновані державні будівлі та приватні помешкання почали снитися дівчині. Вона часто прокидалася від кошмару, головними героями якого були жінки та діти, заживо поховані під завалами. Вже несила було чути розмови про те, як швидко розсипаються цілі будинки та що вогонь з одного палаючого даху перекидається на сусідній майже миттєво.

Літо проминуло, й у містечку багатьох чоловіків забрали до війська. Крістін за одним тільки зболеним виразом облич безпомильно розрізняла на вулиці жінок, чиї чоловіки або сини були на фронті.

У вересні Генріх і Карл сказали, що їм наказано здати до школи металобрухт і жужелицю. Вчителі мусили записати, хто скільки чого приніс. Крістін і Марія ходили з хлопцями містечком, збираючи шматки дроту, пошкоджені підкови, іржаві гвіздки, якісь діряві бляшанки — усе, що тільки можна вважати металобрухтом. Але вулиці були як ніколи чистими, бо кожен школяр намагався зібрати не менше, ніж інші. Коли хлопцям не вдавалося знайти нічого металевого, вони підбирали недопалки й відносили їх дідусеві, щоб той мав тютюн для люльки.

Одного суботнього полудня, ближче до кінця вересня сестри, в шарфах і рукавичках, йшли позаду своїх молодших братів. Яскраве сонце вже не зігрівало, а вітер дмухав зовсім по-осінньому, й низькі купчасті хмари збиралися на небі.

— Викинь його з рота! — крикнула Крістін Карлу, котрий підняв недопалок і прикидався курцем за півкварталу попереду.

Марія підбігла до брата і забрала в нього недопалок.

— Він просто поламаний, — зарюмсав Карл, — його й не курили…

Марія підібрала із землі цигарку, тримаючи її двома пальцями, мов гнилу картоплину, й поклала до Генріхової торби.

— Напевно, вона вже побувала в когось у роті,— гидливо проказала вона.

— Але той хтось міг і не торкнутись фільтра, — сказав Генріх, дражнячи сестру.

Хлопець висунув язик і нахилився вперед, ніби його от-от знудить. Марія зацитькала на брата.

Карл волочив ноги тротуаром, запхавши руки до кишень шкіряних штанців.

— Я тільки прикидався, — ображено сказав він.

— Ми знаємо, — наздогнала їх Крістін.

Краєчком свого шарфа вона прикрила Карлові рот, а потім натягла шапку йому на вуха.

— Але ти ж не хочеш застудитися, еге ж?

— Ні,— відповів Карл, дивлячись на сестер вологими очима.

Марія двома пальцями взяла його за підборіддя й подивилася просто в очі.

— Усе нормально. Ми не божевільні. Просто ніколи не тягни до рота всяку гидоту! А зараз біжи. Ми йдемо слідом.

Малий витер кулачками щоки й побіг наздоганяти Генріха. Сестри залишились удвох.

— Ніколи не бачила хлопчика, котрого було б так легко образити, — сказала Крістін.

— Точно, — погодилася сестра, — іноді здається, він може розплакатись, якщо ти на нього не так подивишся.

— Смішно, та вони такі різні,— додала Крістін.

— Атож. Генріх іноді діє більш по-дорослому, ніж ми з тобою.

— Мені б хотілось, аби Карл був трохи сильнішим, — сказала Крістін. — Така надмірна чутливість ускладнить йому життя.

Вона спостерігала, як брати попереду обдивляються тротуар. Генріх ішов, опустивши голову, ретельно оглядаючи кожен камінець і кожну вибоїну, а Карл тільки зрідка кидав оком на хідник, більше приділяючи уваги будинкам, деревам і хмарам.

— Дуже сподіваюся, що війна скоро закінчиться. Просто не уявляю, що станеться, коли фронт дійде й до нас. Як це вплине на хлопців…

Марія раптом поблідла, зупинилась і впритул подивилася на сестру.

— Ти ж не думаєш, що таке може бути, правда? — Її голос бринів від хвилювання. — Я маю на увазі, що ми не маємо ніякого стосунку до війни.

Тут нема жодного військового заводу, нічого такого. Навіщо союзникам бомбардувати наше містечко?

Крістін прикусила язика. Не треба було цього говорити. Марія завжди всіх підтримує і розраджує, не варто її нервувати.

— Звичайно, — підтвердила вона, — я ніколи так не думала.

— Я знаю, багато людей гине в містах, — продовжила Марія, — але це випадково, чи не так? Союзники скидають бомби на військові об'єкти, але іноді не влучають, еге ж?

Крістін узяла сестру під руку й повела вулицею.

— Так, — погодилася вона, — звичайно, то все — випадкові жертви. І взагалі, це все має скінчитися найближчими місяцями.

— Ти правда так уважаєш?

— Авжеж! — Крістін промовила тихіше, — не можна ж воювати вічно. Хтось-таки має перемогти. Сподіваюсь, не Гітлер.

Марія притулилася ближче.

— І тоді ви з Ісааком будете разом, — прошепотіла вона.

Крістін вимушено усміхнулася сестрі, міркуючи, наскільки щирим був усміх Марії.

У перший день зими натовпи солдатів вермахту в камуфляжі в'їхали до містечка на возах і автомобілях. Їхня поява скидалася на нашестя сарани: миттю було розібрано всі металеві паркани й огорожі навколо будинків, церков і навіть цвинтарів. Вони демонтували флагштоки, ліхтарні стовпи та вивіски з готелів і барів. Усе мало бути переплавленим на кулі та бомби. Перед тим як виїхати з містечка, вони обійшли всі помешкання, забираючи каструлі та горщики, інше металеве знаряддя.

Коротко порадившись із бабусею, що з нечисленного кухонного начиння можна безболісно віддати, вони вирішили пожертвувати побитим соусником. Крістін стояла позад матері біля вхідних дверей і бачила, як потьмяніло її лице, коли дзвіночок із садової хвіртки зник у солдатській долоні.

Іще через кілька днів уся родина, позакладавши руки глибоко до кишень, спостерігала, як знімають і вантажать на воза дзвони з церкви навпроти. Бабуся заплакала, коли солдати почали нокати на худих шкап, які не хотіли тягти цього вантажу. По багатьох викриках і ударах батогом віз голосно рипнув і зрушив з місця. Коні смикали головами, форкали, ковзались на бруківці, та все ж таки пересувалися вгору провулком. Мамця обійняла бабусю, котра сховала лице в долонях. Пізніше батько заспокоїв її, що з собору святого Миколая солдатам нізащо дзвонів не зняти, бо дзвіниця там занадто висока та стрімка й найбільший із трьох дзвонів важить понад чотири тони.

Недільного ранку перед Різдвом, коли родина йшла до церкви, почався тихий снігопад. Карл і Генріх з радісними вигуками кружляли довкола дорослих, підіймали обличчя до неба й виставляли язики, намагаючись упіймати великі, товсті сніжинки. Сестри приєдналися до них, а батьки та бабуся з дідусем тихо раділи, дивлячись, як усі четверо дітей бавляться разом. На білому снігу їхні темні пальта кружляли й розвівалися, немов какао спіраллю розходилося в молоці. Крістін почула власний сміх, і на якусь мить здалося, що вона майже звикла до постійного, глибоко вкоріненого в серці жалю за втраченим.

Та вже наступної хвилини пронизливе гудіння вантажної машини зруйнувало спокійну мить. Із-за рогу з'явилося військове авто і на великій швидкості під'їхало до них. Сестри схопили хлопчаків за коміри пальт і відтягай з дороги, потім і самі стали ближче до батьків. Усі дивились, намагаючись перевести подих, як автівка з різким скрипінням гальм зупинилась і пасажирські дверцята відчинились. Солдат у чорній формі, з гвинтівкою на плечі та скам'янілим виразом обличчя, підбіг до них. Зупинився біля батька і підняв руку в салюті.

— Heil Hitler! — вигукнув він, клацаючи підборами. Потім витяг білого конверта з великим штампом у вигляді чорного орла, котрий розправив крила над свастикою у вінку з дубового листя.

— Heil Hitler, — відповів тато, повільно здіймаючи руку.

— Ласкаво просимо до гітлерівської армії, гере Бельц! — прокричав солдат. — Завтра в Штуттгарті мусите з'явитися в штабі рівно о дев'ятій ранку. Heil Hitler!

Потім, не чекаючи на відповідь, солдат розвернувся й побіг назад до машини.

Автівка здригнулася, заревіла і рушила, пробуксовуючи на вкритій снігом бруківці. Родина Крістін непорушно стояла, опустивши плечі, а лапаті сніжинки забілювали їхні капелюхи та шарфи. Батько порожніми очима дивився на конверт у своїй руці. Аж ось він обійняв маму, яка щільно притислась до нього, очі заплющені, тремтячими пальцями прикрила губи.

— Тату, а можна не їхати? — спитала Марія.

— Доведеться їхати, вибору нема, — відповів батько, запихаючи нерозкритого конверта до кишені й цілуючи маму в чоло.

Крістін точно знала, що матуся з усієї сили намагається не заплакати, та її підборіддя несамовито тремтіло і сльози самі лилися з очей. Карл і Генріх учепились у мамчине пальто.

— Не плач, — сказав тато, — все буде добре.

Він дав ляща обом синам, усміхнувся до бабусі з дідусем, а потім по черзі торкнувся щік Крістін і Марії.

— Ходімо, пора вже до церкви.

Тато обійняв маму й повів її через вулицю. Марія взяла братів за руки й пішла за батьками до кам'яних сходів біля входу на церковне подвір'я, а потім і до самої будівлі. Крістін теж рушила, та зупинилася перед високими дубовими дверима.

— Заходь, Крістін, — сказав дідусь, обіймаючи їх із бабусею за плечі.

Генріх притримував двері, й уся родина ввійшла до церкви, торкаючись одне одного, ніби хтось намагався їх роз'єднати.

На противагу холодному, сірому дню, всередині було тепло та світло від сотень палаючих свічок, заспокійливо пахло старим деревом і воском, що танув. На відміну від кам'яного готичного собору святого Миколая, ця дерев'яна церква була досить скромно декорована. Приміщення чимось нагадувало хлів заможного селянина. На побіленій стелі виділялися товсті дерев'яні балки, стіни поштукатурено в солом'яний колір, світла дощана підлога була чистою і невибагливою. З боку дерев'яні східці вели на хори, що нависали над нефом і також були всуціль дерев'яними.

Цій невеличкій церкві було вже понад п'ятсот років. Крістін спробувала уявити перших вірян, на чиєму місці вона тепер сидить і молиться за спокій і мир, і за щасливе повернення дорогих серцю людей. Вона погладила теплу, відполіровану сотнями тіл дерев'яну лавку, бажаючи відчути дух когось, хто жив у минулому сторіччі, щоб він навчив її вистояти в цьому буремному світі, за будь-яку ціну дочекатися щасливого життя. Окрім війн, чуми та похорон, ця церква бачила сотні весіль, хрестин, різдвяних і великодніх служб. Багато разів ці стіни та балки було прикрашено квітами та вінками з соснових гілок, стрічками та Гронами ягід. Дівчина заплющила очі й спробувала набратися сили від товстих дерев'яних стін, високих вікон, важких лав і святого вівтаря.

Аж ось зазвучав старовинний орган, і злагоджений хоровий спів заповнив увесь довколишній простір благодаттю церковного гімну. Цей гімн співали ще до народження Крістін і до початку війни, його будуть співати й коли ця жахлива війна скінчиться. Чи доживе тато до того дня? Чи доживуть усі вони? Волосинки на руках стали дибки, і серце завмерло в грудях від раптового жаху та жалю до самої себе, до родини, до всієї країни. Вона подумала про сотні людей, котрі колись давно сиділи тут, співали ці гімни, раділи життю, страждали, кохали — і тепер спокійно лежать на місцевому цвинтарі.

Щодня тисячі солдат гинуть на фронті, тисячі цивільних помирають від бомб, чому їхня родина має вистояти? Чи виживе тато, один на мільйон загиблих? Усі вони — просто цифри для тих, хто розв'язав війну. Піснеспів досяг крещендо — і гарячі сльози полилися з очей Крістін. Вона більше не могла стримуватись. Її світ розпадається на частки, і з цим нічого не можна вдіяти.

Глава 8

На початку 1941-го, воєнні дії ще не сягнули містечка Крістін, але їх поступове наближення відчувалось, як близькість грози.

Протягом січня найближчі містечка — Вюрцбург, Карлсруе та Пфорцхайм — пережили бомбардування. Люди на вулиці тепер сторожко переглядалися, й одне запитання світилось у їхніх очах: «Невже ми наступні?» Усі боялися, що от сьогодні вночі все й почнеться.

Із третього поверху, крізь вікно на сходовому майданчику біля своєї спальні, Крістін було добре видно обриси палаючих сіл і містечок, що червоними пульсуючими грибами виростали на темному тлі горизонту. Коли вітер віяв у її бік, дівчина чула, як бомби з гучним гуркотом падають на землю, ніби якийсь сердитий бог стукає величезним кулаком.

На початку лютого на стінах і побілених фасадах з'явилися нові плакати. Вони попереджали перехожих, що всіх, хто слухатиме ворожі радіостанції, читатиме ворожі газети чи віритиме ворожій пропаганді, буде повішено. У звичних продуктових чергах, де Крістін простоювала годинами, іноді тільки для того, щоб побачити спорожнілі полиці, люди тепер оглядалися, перш ніж пошепки заговорити до сусіда.

Вона була шокована, коли вперше почула нову примовку: «Господи, забери в мене вуха і не дай потрапити до Дахау!».

Перший лист від батька прийшов у середині березня, й мамця тремтячим голосом прочитала його всій родині.

Мої любі, Розо й родино!

Слова безсилі переповісти, як дуже я скучив за вами всіма. Молюся за вас. Хочу, щоби ви знали, що я — при доброму здоров'ї. Тренувань у нас багато, але й годують дуже добре. Все одно бутерброди з печінкою та смальцем, приготовані вами мені в дорогу, смакували краще. Я вже закінчив тренування і тепер чекаю відправлення на східний фронт прокладати лінії зв'язку для наступу Шостої армії. Працюватиму в інженерному корпусі на залізниці, котрий адаптуватиме колії для наших потягів підкріплення. А ще я підписався на обов’язкову пенсійну програму, що, як нам сказали, забезпечить мій і ваш добробут після успішного завершення війни. Попіклуйтеся одне про одного. Я писатиму, коли тільки зможу. Люблю і мрію побачити вас усіх дуже скоро.

Хайль Гітлер,

Дітріх

Вони сиділи довкруж столу та їли те, що нинішньої зими стало звичною стравою, — розбавлене водою козяче молоко, варену картоплю та суп із ріпи. Важко було в це повірити, та всі вони тепер шкодували за тими щасливими днями, коли мамця залишала на сходах до підвалу цілий глек коров'ячого молока, щоб за три доби воно перекисло на сметану. Потім ставили глек посеред столу й ложками набирали з нього густу смакоту. Та сметана із дрібочкою солі була найкращою приправою до вареної картоплі. Хлопці тоді невдоволено бурчали, та зараз, коли вже більше року навіть не бачили коров'ячого молока, вони були б щасливі з'їсти бодай ложечку тієї сметани.

— Чому тато написав: «Хайль Гітлер»? — запитала Марія.

— Він мусив, — відповів дідусь, — солдатські листи читає цензура.

— Коли він повернеться? — зарюмсав Карл.

— Як тільки зможе, — відповіла йому мама.

— Ма, хтось поцупив нашого півня, — змінила тему Крістін. — Ще вчора він був, а сьогодні — нема.

Мамця поклала листа назад до конверта, а потім — до кишені свого фартуха. Губи її стислись у нитку.

— Що ж, значить весною в нас не буде ні курчат, ні яєць, ні курятини.

Із настанням весни мати щодня перевіряла поштову скриньку, чекаючи на листа від батька. Потім перейшла на щотридні, а згодом і взагалі попросила Крістін це робити, бо важко переживала розчарування.

Йдучи з картками до крамниці, Крістін щоразу вибирала новий маршрут, удивляючись у сусідські подвір'я та курятники в сподіванні знайти зниклого півня. Їй було важко повірити в те, що хтось міг його вкрасти, та під час війни, схоже, старі правила більше не діють.

Наприкінці травня більшість полів довкруж містечка залишились незораними й незасадженими, бо майже всі чоловіки пішли на фронт, а ті, що залишилися, були надто старими для оранки. Декілька господинь намагалися хоч якось тримати свої ферми на плаву, маючи тільки по одній залишеній солдатами кобилі, польському військовополоненому чи табірній робітниці. То були, здебільшого, чотирнадцяти- чи п'ятнадцятирічні дівчата з робітничого табору поблизу Зульцбаха.

Крістін було шкода юних дівчат, які, опустивши очі, велосипедами їздили до табору і назад. Вони завжди були вдягнені в ті самі сині робочі сукні та мали подряпані, брудні обличчя. Тут були вихованки штуттгартської Bund Deutscher Mädel,[29] до якої вступали дівчата від чотирнадцяти до сімнадцяти років. Міських дівчат пізньої весни посилали на село, де вони все літо працювали на уряд, живучи в таборах, якими керували жінки-нацистки. Молодші допомагали на фермах, а старші були помічницями пожежників або показували людям, куди бігти під час авіанальотів.

У старшій школі Гессенталя теж було малочисленне відділення Bund Deutscher Mädel, але завдяки батьковому італійському походженню ні Крістін, ні Марію туди не записали. Члени Ліги носили відповідну форму та збиралися в школі раз на тиждень, аби спакувати посилки для фронту та відправити до шпиталю сплетені з соломи капці для поранених. Сестри нічого не мали проти допомоги солдатам, але були раді не належати до Ліги, бо її члени мусили бути гідними послідовницями нацизму та Гітлера.

Іноді Крістін бачила, як хлопці з Deutsches Jungvolk[30] або Гітлер'югенда у своїх коричневих сорочках, темних краватках і пов'язках зі свастикою на рукавах шикуються на шкільному подвір'ї. Вони мусили розчищати вулиці взимку, розносити пошту, співати патріотичних пісень, марширувати, грати у військові ігри та, по досягненні певного віку, вступити до вермахту. Усіх батьків попередили, що, коли їхні діти, отримавши відповідний дозвіл, не запишуться до однієї з цих організацій, їх буде відправлено до сиротинця.

У червні Гітлер напав на Радянський Союз, і вже за два тижні з'явилися плакати, що зображали росіян вайлуватими товстунами з пляшкою горілки в одній руці та батогом — в іншій. Ще на початку літа уряд оголосив, що убогі німкені отримуватимуть щомісячну платню за дрібний ремонт солдатської форми. Раз на тиждень Крістін з Марією ходили на залізничний вокзал, де їм видавали великі плетені кошики, повні подраних гімнастерок, шинелей, штанів і спідньої білизни. У дівчат боліли спини та плечі, коли вони, навантажені, поверталися додому. Мамця з бабусею та сестри просиджували довгі години у вітальні, латаючи та зашиваючи різноманітний солдатський одяг. Колір форми різнився від чорного до зеленого та коричневого. Крій і нашивки також були неоднаковими. Але більшість ремонтованого одягу мала зелений колір, колір регулярних військ піхоти. Дідусь зазначив якось, що немає жодної форми Goldfasan,[31] бо ці щури як завжди відсиджуються за чужими спинами.

Крістін намагалася зосередитись на шитті й не думати про чоловіків, які носили цю форму. Та що сильніше вона хотіла думати про інше, то частіше поверталася до безіменних героїв і їхніх можливих доль. Що сталося з цим нещасним солдатом, чи разом із рукавом йому відірвало й руку? Його вбито чи тільки поранено? А чи знають його мати, сестра, дружина, де він і що з ним? І чи не татова це форма? До вечора бабуся не розтуляла рота, доки не мала біля себе цілу купу полатаного одягу. Спочатку на станцію прибували поодинокі вагони з солдатською формою, та під кінець літа їх уже було по чотири на кожен потяг.

Одного сірого ранку на початку вересня в повітрі клубочився туман, рясно осідаючи на волоссі, віях і бровах. Мерзлякувато щулячись, Крістін обходила хлібну чергу, щоб стати в її кінець. Поспішаючи до пекарні, вона забула вдягти пальто, бо попередні чотири дні, наче привіт від жаркого літа, були навдивовижу сонячними та теплими. Дівчина зібрала в жменю розтягнуту горловину свого светра, почуваючись ніяково серед пальт і парасолей. Але зовсім скоро вона забула про холод, адже побачила щось дивовижне. У черзі стояло чимало людей із жовтими нашивками на одязі. Старі жінки, дівчата, підлітки, навіть немовлята на руках у матерів зліва на грудях мали жовту зірку. Крістін поспішила в кінець черги, де торкнулася плеча фрау Ундер, дружини чоботаря.

— Що відбувається? — запитала вона. — Чому в них на пальтах жовті зірки?

— Ти що, не чула вчорашнього оголошення? — відповіла фрау Унгер. — Відсьогодні німецьким євреям заборонено виходити на люди без зірки Давида на грудях.

— Чому? Що це значить?

Фрау Унгер знизала плечима.

— Хіба я знаю. З цими правилами можна зовсім із глузду з'їхати. Їх так багато! Мого чоловіка ледь не арештували за полювання на качок. Уявляєш, старого хотіли посадити за те, що він добував собі вечерю. Хто ж знав, що Гімлеру подобаються качки?

Крістін уявила Ісаакову родину з жовтими зірками на пальтах у такій самій черзі на іншому кінці містечка. Вона ще раз оглянула людей попереду. Зі спини всі мали однаковий вигляд.

— Не знала, що Кляйни та Лібермани — євреї,— сказала вона.

— Для них уже надто пізно, — відповіла фрау Ундер, хитаючи головою.

— Пізно для чого?

— Пізно виїхати з країни. Коли-небудь Гітлер накаже позбутися всіх євреїв — і наступного ж дня їх не стане.

Крістін пригадала, про що писала Ісаакова тітка з Польщі, серце знову звело тяжким болем. Після зірок будуть гетто. Чи Гітлер те саме планує зробити з німецькими євреями? Їм уже заборонено мати справу з арійськими банкірами, крамарями, м'ясниками, лікарями, чоботарями та перукарями. Нацисти навіть заборонили їм користуватися ножицями, гребінцями та заколками для волосся. І харчові норми в євреїв менші. Водночас, їм не можна припасати їжу. Гітлер поступово ускладнював їм виживання і тепер узагалі збирався заборонити жити!

Першою її думкою було кинути своє місце в черзі й побігти на той бік містечка подивитися, чи Ісаакова родина ще там, чи, може, геру Бауерману вдалося вмовити дружину виїхати за кордон. Та Крістін не зробила цього, бо спочатку мусила принести додому хліба. Весь минулий тиждень пекарня не працювала, і зараз не можна втрачати можливість. Але, все одно, вона почувалася боягузкою, бо після того випадку з есесівцями в кав'ярні навіть не думала про те, щоб піти до Ісаакового помешкання. Бауермани вже, мабуть, виїхали, вмовляла вона себе. Після всього, що сталося, мати Ісаака, напевно, досить налякана, щоб погодитись. Після таких думок серцевий біль трохи відпускав, але якась холодна порожнеча заливала всі нутрощі.

За кілька днів прийшов іще один лист від батька. Цього разу мама читала його родині, коли всі зібралися снідати на кухні.

Любі Розо, Крістін, Маріє, Генріху, Карле, бабусю й дідусю!

Вибачте, що не писав. Нас перекидали з місця на місце всі ті місяці й от, нарешті, ми стали табором на декілька днів. Молюся за ваше здоров'я і гарне самопочуття. Яким був цьогорічний урожай? Я б із задоволенням зараз поміг вам збирати груші та сливи. Здається, усе б віддав за скибку чорного хліба з нашим сливовим варенням. Якщо ви й досі цього не зробили, нагадайте геру Ойротелу, що він винен вам дві в'язанки дров за роботу, що я для нього зробив минулого року. Скажіть, що вам нема чим палити взимку.

Зараз я із п'ятьмастами інших солдат сиджу в протитанковому окопі. Сьогодні ми вже викопали милю траншей і готуємося до сну. Ми вже пройшли половину України, й командири кажуть, що Північна армія візьме Москву ще до початку зими. Хотілося б дуже скоро з перемогою повернутися додому, бо, кажуть, зими тут просто жахливі. Сподіваюся побачити вас іще до початку весни. Дуже люблю вас усіх. Хайль Гітлер,

Дітріх

Мати передала листа Марії, котра, прочитавши, передала його бабусі, а та, у свою чергу, віддала його Крістін. Дівчина доторкнулася до темної плямки в лівому нижньому куті аркуша, уявляючи, що це — відбиток татового пальця, залишений, коли він перечитував листа, перш ніж вкласти його до конверту. Подумки вона бачила свого тата, як він сидить за сотні миль від дому, спершись на земляну стіну, зморений і засмучений. Постійно скучати за кимось дорогим і любим уже давно стало так само звичним, як відчуття голоду та холоду, але дівчина й уявити собі не могла, як це — бути відірваною від родини й не знати, чи побачиш їх знову. Проковтнувши сльози, вона перечитала листа.

— Що це? — запитав Генріх, киваючи в бік балконних дверей і кривлячи носа, немов звідти погано пахло.

Усі подивились туди. На вогкому склі висів великий шматок білого мокрого паперу. Доки вони роздивлялись, іще один аркуш упав згори і приліпився до вікна. Потім іще з півдюжини папірців, безладно падаючи нізвідкіль, тулилися до скла. Це нагадало Крістін, як у минулому житті вона прикрашала своє вікно осінніми листочками. Мати відчинила двері й усі побачили, як ціла купа папірців падає з неба й велетенськими сніжинками частково осідає у них на балконі. Усі родичі повставали зі своїх місць і, підійшовши до матері, почали хапати аркуші на льоту. Деякі з них були чистими, та інші мали обгорілі краї та були трохи закіптюжені, мов побували біля вогню.

— Це з Гайльбронна, — сказала мамця, тримаючи аркуш так, аби всі могли прочитати. — Тут написано: «Канцелярія бургомістра Гайльбронна».

— Цей теж, — сказала Марія, тримаючи в руці напівобгорілу сторінку, — з тамтешньої школи.

— Погляньте! — вигукнув Карл, показуючи на вулицю.

Увесь провулок було устелено паперами, сотні й тисячі більш або менш обгорілих аркушів падали з неба, вкриваючи бруківку, тротуари, садові доріжки біло-сірою масою.

— Скільки від нас до Гайльбронна? — спитала Крістін.

— Близько тридцяти п'яти миль, якщо він іще там, — відповів дідусь.

Глава 9

У середині третьої воєнної зими до антигерманської коаліції приєдналися Сполучені Штати, а радянські війська пішли в переможну контратаку. Містечком почали циркулювати плітки, що Гітлер був настільки впевненим у блискавичній перемозі, що не попіклувався про належний провіант і забезпечення солдат, які тепер заледве переносили сувору російську зиму.

Більше людей гинуло не в бою, а від тифу, дизентерії, недоїдання й обмороження. Одна річ — утрачати близьких на війні, та зовсім інша — через безголів'я вищого командування, котре не дало собі клопоту забезпечити солдат усім необхідним. Нестерпно було думати про те, що весь батьків одяг завжди був на ньому, хоча мамця й наполягала, щоб він узяв із собою теплу спідню білизну, зимову шапку та рукавиці. З армії новин не було, й матуся, з почуття самозбереження, вбачала в цьому гарний знак, мимоволі чекаючи від інших того самого.

Мати забрала «Народне радіо» на кухню, щоб, пораючись, слухати новини зі східного фронту. Вночі його також залишали ввімкненим, аби заглушити голоси дикторів забороненої радіостанції «Atlantiksender»,[32] яку потай слухали в батьківській спальні, діставши з-під ліжка старий багатохвильний радіоприймач. Крістін, разом із мамцею та Марією, сиділа на підлозі, накинувши ковдру на плечі, та слухала передачі на коротких хвилях, зменшивши гучність до шепоту. Після німецької військової музики та офіційної радіотрансляції чоловічий голос чудовою німецькою оголошував, що Гітлер бреше народу, що Третій рейх програє війну і що тисячі німецьких солдат здаються союзникам, а потім ідуть на роботу до Америки, де заробляють непогані гроші. Німецьких моряків-підводників також закликали підніматися на поверхню й здаватися, доки ще є така можливість. Жіноцтво слухало ці новини з розширеними очима та збентежено перезираючись.

За місяць підпільне радіо знайшло спосіб транслювати свої передачі на німецьких частотах, але нацисти швидко це викрили й на початку кожної офіційної передачі оголошували, що ворог намагається використати «Народне радіо» для введення в оману німецького народу. Далі лунали заклики не слухати ворожої брехні, а тільки офіційні передачі рейху.

Із настанням тепла з'явились антиамериканські плакати з чорно-білим зображенням шестирукого гіганта, склепаного з вертолітних частин і металевих конструкцій. Під заголовком: «KULTUR-TERROR»[33] схематично зображено голову монстра: гостроверхий білий каптур над комірцем із видрукованих літер «ККК». Одна рука — в'язень із автоматичною гвинтівкою, інша тримає перевернутий американський прапор. Тулуб зображено у вигляді пташиної клітки, в середині якої танцює чорна пара, під кліткою — пояс із написом «Jitterbug».[34] Замість таза — басовий барабан. Між ніг звисає юдейський прапор, схожий на авіаційні бомби, що летять на мальовниче німецьке село. Крістін цікавило, чи й американці на своїх плакатах зображають німців чудовиськами.

Одного теплого квітневого ранку Крістін узяла кошик і пішла до курятника. Минулого тижня в золотистій соломі вона знаходила по три коричневих яйця щодня, та з настанням теплої погоди сподівалася на шість і більше. Дівчина хотіла приємно здивувати родину, зваривши кожному по яйцю на сніданок. То було б рідкісне задоволення, неможливе взимку. Та, вийшовши з дому, жахнулася, земля під ногами тремтіла й якийсь страшний гуркіт — приглушені стогони, металевий скрегіт, механічне гудіння — долинали з центру містечка. Миттєво забувши про збирання яєць, Крістін повернулася до будинку, залишила там кошик і вибігла на вулицю.

Із наближенням до ринкової площі віддалене ревіння ближчало, й Крістін у загальній какофонії звуків уже могла розрізнити ритмічне гупання чобіт і молотів. З цього боку до центрального майдану вело дві вулиці, між якими стояв готичний собор святого Миколая. Своїми величними арками, гострими шпилями та світлою черепицею він домінував над площею. Крістін підійшла до собору з тильного боку й, обійшовши його величне громаддя вузьким хідником, наблизилася до центрального входу. Тепер їй залишалося здолати п'ятдесят чотири сходинки, що гранітним каскадом спускалися до майданної бруківки.

На горішньому майданчику їй довелося затулити вуха руками, щоб не оглухнути від шуму. Внизу, під хмарами диму та кіптяви рухалась колона танків, броньованих вантажівок, мотоциклів, марширували солдати з гвинтівками та багнетами, запряжені кіньми вози тягли протиповітряні кулемети. Велетенський червоно-білий прапор зі чорною свастикою посередині закривав центральну частину триповерхової ратуші, такі самі прапори меншого розміру майоріли на гостроверхих дахах двох бічних будинків. Ревіли мотори, стукотіли нерівною бруківкою колеса, клацання копит резонувало з гупанням солдатських чобіт. Танки дрижали й гуркотіли, їх гігантські гусениці, скрегочучи, підминали під себе старовинне каміння, наче хотіли протерти його до дірок.

Крістін хотіла подивитись іще, та, не в змозі витримати такого гучного шуму, поспішила увійти до церкви. Зачинивши за собою вхідні двері, що висотою й товщиною нагадували стовбури старих дерев, вона опинилась у відносній тиші. Неймовірний вуличний гуркіт перетворився тепер на віддалене мурмотіння. Високе кам'яне склепіння бань, підтримуваних тонкими сірими колонами, кожна заввишки з цілий будинок, дихало спокійною величчю. Запах ладану та вогкого каміння робили собор схожим на величезну затишну печеру. Дух старовини і свободи нагадав дівчині, як у дитинстві вони з Каті ховалися тут від літньої спеки. Тоді вони блукали собором, оглядаючи високі стіни й обшукуючи бічні нефи, фантазували про життя давно померлих людей, які перетворили камінь на прекрасних ангелів і святих, а залізо — на голі черепи та скручених зміїв. За вівтарем крізь отвір у кам'яній підлозі було видно акуратну купу решток людських кістяків, перенесених сюди зі цвинтаря, на місці якого було збудовано собор. Але зараз Крістін одразу повернула праворуч до дзвіниці, пройшла крізь низенькі двері й стрімкими дерев'яними сходами піднялася вгору. На півдорозі спіральні сходи звузились, обкручуючись навколо приводу дзвонів. Тримаючись ближче до стіни, дівчина якомога швидше переставляла ноги, сподіваючись дістатися верху до того, як почнеться передзвін. Подолавши останню сходинку, вона штовхнула невеличкі двері й вийшла на восьмикутний огороджений майданчик під самими дзвонами. То була найвища точка містечка. Вона не здиралася сюди вже багато років, але колись полюбляла посидіти тут спекотного літнього дня, відчуваючи прохолодний вітерець, відсутній на вузьких, покручених вуличках містечка.

Звідси відкривався чудовий краєвид: починаючи зі шпиля ратуші та крутих дахів п'ятиповерхових будівель навколо ринкового майдану, через різномасті покрівлі околиць, аж до зеленувато-синіх пагорбів, що хвилями бігли до горизонту. Дим і кіптява клубочились далеко внизу, не сягаючи й середини дзвіниці, тож Крістін могла все добре роздивитися на милі довкола. Із західного пагорба ліс зеленою хвилею перебігав через долину й накочувався на околицю містечка. Проріджений людською рукою, він був не настільки густим, аби приховати від ока дівчини солдат, які у затінку дерев збирали літальні апарати. Пропелери, крила та інші їх частини рівними рядами лежали прямо на землі. Вже зібрані аероплани ховали під маскувальним тентом зелено-коричневого кольору.

До південної околиці в'їжджала довга шерега танків і військових автомобілів. Супроводжувана жовто-чорними хмарами диму, вона видавалася страшним казковим змієм, що от-от зжере містечко. Хвіст чудовиська ховався десь між віддалених пагорбів, а голова вже досягла Халлерського мосту. Їй було видно старе летовище в центрі долини та вервечку темних літаків, що контрастували зі скошеною травою. Люди, завбільшки з комах, вивантажували з «іграшкових» вантажівок щось, схоже на дерев'яні літери «X», й обгороджували ними летовище. Це скидалося на танок чорних хрестів, укопаних у траву.

Біля підніжжя дзвіниці гурт солдат, озброєних пилами та молотками, будував дерев'яний поміст прямо на сходах ратуші. Ще кількоро встановлювали перед сценою металеві флагштоки зі свастикою, орлами і гербом Третього рейху. Обабіч помосту рівними штабелями лежали дошки. Деякі ділянки площі та прилеглі до неї вулиці було перегороджено канатами та металевими загорожами. Крістін іще кілька хвилин роздивлялась довкола, та потім швиденько збігла сходами вниз і поспішила додому, леліючи в серці надію на те, щоб війна пожаліла їхнє тихе містечко.

Вона бігла вулицями, шокована буденним виглядом односельців, які поводилися так, ніби поруч не було ніяких танків і солдат. Невже вони не розуміють, що далі будуть кулі та бомби? Тільки зараз Крістін усвідомила, що чекала на загальну паніку, коли люди бігатимуть містечком, зачинятимуть вікна і двері, збиратимуть речі, пакуватимуть валізи, вантажитимуть вози й тікатимуть наосліп.

А потім вона згадала про Гайльбронн і перестала бігти. Шалено калатало серце, і кожен вдих вогнем обпікав легені. Ніхто не тікає, бо тікати нікуди. Всі довколишні містечка та села зруйновано. Гайльбронн — найближче містечко. Наступного дня, після того, як з неба падав паперовий дощ, по радіо оголосили, що в Гайльбронні п'ятдесят тисяч людей зазнали поранення й сім тисяч загинуло в результаті повітряного нальоту. Дівчина обійняла себе руками й на тремтячих ногах обійшла купку перехожих.

Удома перед відчиненими дверима двоє солдат, коричневими спинами до вулиці, вивищувалися над матір'ю. Мамчине бліде обличчя було, наче місяць, між двох смоляних статуй із рушницями та люгерами.[35]

— Фрау Бельц, — сказав один суворим голосом, — коли почуєте сигнал тривоги, негайно виводьте родину до сховища. На випадок пожежі тримайте відра з піском і водою на сходових майданчиках. Позавішуйте всі вікна чорною світлонепроникною тканиною, щоб ворожі льотчики не могли помітити містечка. Вночі чергові перевірятимуть виконання цього наказу, за непослух — нещадне покарання. Сьогодні ввечері відбудеться Націонал-соціалістичне раллі, відвідання обов'язкове. Солдати чергуватимуть на вулицях і перевірять, чи кожен вийшов із дому. За невиконання — негайний арешт. Хайль Гітлер!

Перш ніж мати змогла відповісти, обидва солдати синхронно розвернулись на підборах і помарширували до сусіднього будинку. Крістін поспішила до матері.

— Що ще вони сказали? — спитала вона.

— Вони прийшли попередити нас, — відповіла мамця, дивлячись, як солдати стукають у сусідські двері.— Відновлено роботу старого летовища, тож не за горами той день, коли ворожі літаки почнуть його бомбити. Нам треба знайти сховище на випадок повітряних нальотів.

— І де ж нам можна сховатись? — запитала Крістін і продовжила подумки: «А якщо родина Ісаака ще в містечку, де ховатимуться вони?»

Мати стояла замислившись і дивилася на тротуар. Руки схрестила на грудях, нігті вдавилися в зап'ястя.

— Наш погріб — надто малий, ми всі в ньому не помістимось, — сказала вона позбавленим життя голосом. — Треба поговорити з м'ясником, гером Вайлером. У нього підвал — великий і до того ж найближчий.

Вона зайшла до передпокою і підбігла до сходів.

— Маріє,— гукнула вона, — ми з Крістін мусимо збігати до міста. Подивися за Генріхом і Карлом, добре?

Крістін із матір'ю поспішили вниз провулком, до гамірної вулиці, де, нарешті, люди почали поводитись більш відповідно до того, що відбувалось. Стільці та столики, виставлені на тротуар, почали заносити назад до кав'ярні, двоє стариганів зачиняли вікна хлібної лавки, а фрау Нуссбаум прибрала горщики з геранню, щоб чоловік зачинив віконниці. Двоє солдатів вивішували новий плакат. Усі зупинялися подивитись на нього, Крістін із матір'ю теж.

Нерівними літерами чорно-сірий плакат попереджав: «Der Feind sieht Dein Licht! Verdunkeln!».[36] Під написом велетенський скелет верхи сидів на літаку союзників і диявольськи посміхався беззубим черепом. В одній кістлявій руці він тримав бомбу, готовий будь-якої хвилини скинути приховані в ній смерть і руйнування на німецьке містечко. Шлунок Крістін зав'язався у вузол: вона ніколи в житті не бачила нічого настільки страшного. Мати схопила її за руку й потягла подалі від плаката, майже бігом поспішаючи тротуаром.

Коли Крістін із матір'ю дістались овочевого погреба гера Вайлера, усі його співвласники були на місці, розставляючи лавки вздовж винних барил і розкладаючи матраци на купи картоплі.

— Grüss Gott,[37] фрау Бельц і Крістін, — голосно привітав їх гер Вайлер.

Це був товстий літній чоловік із широким, червоним лицем, але його загально відому доброзичливість не зіпсувала навіть необхідність облаштування бомбосховища.

— Ви з родиною можете ховатися в нас. Тут повно місця! Думаю, ми зможемо розмістити тут чимало людей. Ніхто не повинен залишатися в домашніх підвалах на самоті. У такий скрутний час ми всі потребуємо одне одного!

— Дякую, гере Вайлер! — вигукнула мати, заламуючи руки.

Крістін не чула закінчення розмови, натомість дивилася в найдальший куток погреба, де з-за ящика з картоплею виднілось щось дуже схоже на краєчок скатертини, захованої туди Ісааком. Ця згадка наповнила її серце болем, а очі — слізьми.

Глава 10

У сутінках родичі Крістін почули, що четверо озброєних есесівців знадвору викрикують якісь накази. На сусідніх вулицях відбувалося те саме. Їхні підсилені мегафонами голоси відлунювали від стін будинків і бруку доріг, тому люди були змушені виходити з дому, аби хоч щось зрозуміти.

— Achtung![38] — викрикували вони. — Виходьте з будинків. Заборонено залишатися вдома! Рівно о восьмій усі мусять зібратися на ринковому майдані!

О чверть по сьомій, слідом за односельцями, родина Крістін, узявшись за руки, рушила до центру містечка. Всі нервово оглядались, не знаючи, на що очікувати. На майдані солдати викриками позганяли всіх — старих, жінок і дітей — до огородженого металевими парканами простору перед збудованим уранці помостом. Люди стояли пліч-о-пліч, ледь не притискаючись одне до одного. Марія переплелася руками з бабусею та дідусем, мамця підняла Карла, тримаючи його обіруч. Крістін посадила Генріха собі на спину, міцно обхопивши долонями його попід колінами. Вони намагалися триматись разом, попри штурхани спантеличеного люду, що за гупанням барабанів і солдатських чобіт не міг розрізнити викриків сусіда. Безліч яскравих променів від ручних ліхтариків, які військові тримали в руках, щосекунди перехрещувались над зібранням, а два великі вогнища обабіч помосту підсвічували небо та кидали червонуваті відблиски на нацистську символіку позад сцени.

Натовп гойдався хвилями вперед-назад, а Крістін спробувала роздивитися виданий усім на вході памфлет. Серце пропустило удар, коли дівчина під жовтою зіркою Давида прочитала на чорній обкладинці: «Wenn du dieses Zeichen siehst».[39] У середині, сторінка за сторінкою, розповідалося про те, як євреї розпалили війну проти німецького народу і що вермахт ніколи не дозволить, аби підступні плани світового єврейства здійснилися. Далі пояснювалося, що капіталістичним світом керує єврейська кримінальна організація і що єдиний шлях уникнути юдейської загрози полягає у фізичному знищенні усіх євреїв на планеті.

— Що це? — прокричав Генріх їй у вухо.

— Нічого, — відповіла Крістін, а сама подумала: «Суцільна брехня, брудна нацистська брехня!».

Мати тримала свій памфлет у руці, та ще не читала. Марія стисла в кулаці свій разом із бабусиним і дідусевим. Крістін огледілася навсібіч, чи не дивиться хто, а потім роздерла ненависну брошуру на дрібні клаптики, кинула собі під ноги й потопталася по рештках. Вона вже потяглася до материної руки, щоб і з її памфлетом зробити те саме, аж раптом, ніби на знак того, що її викрито, гучна музика стихла. Дівчина налякано водила очима по натовпу, чекаючи на офіцера, що розштовхуватиме людей, аби швидше дістатися до неї й арештувати. Але нічого подібного не відбувалось. Та от у повітрі пролунав поодинокий удар важкого дзвона.

У раптовій тиші натовп слухав відлуння дзвона на соборі святого Миколая, що відбив восьму годину. Варто було стихнути останньому звуку, як військовий оркестр заграв гімн Третього рейху. Сурми й барабани підкреслювали велич хору міцних чоловічих голосів. Сотні солдат у чорних шоломах і зі срібноверхими рушницями та нацистськими прапорами в руках промарширували на середину майдану, змушуючи бруківку під ногами Крістін ритмічно пульсувати. Демонструючи зразковий вишкіл, вони рівними рядами вишикувалися перед помостом, підборіддя високо піднято, правиці злетіли в салюті. Солдати виструнчились, як під лінійку, всі однакового зросту, ніби іграшкові солдатики з однієї коробки. Крістін стало цікаво, чи це — якась особлива частина, що до неї відбирають лише чоловіків певного стандарту.

Дюжина солдат, піднявши правиці в салюті, пішла поміж розділеного на ряди натовпу, перевіряючи, чи кожен салютує. Крістін стисла зуби й підвела руку. В кінці її ряду виникло якесь сум'яття, а потім почувся жіночий крик. Крістін побачила, як чоловіка за комірець витягають із натовпу, тонка рука ковзнула по його рукаві. Крістін не була впевнена, та сивокоса голова жінки, що кричала, нагадала їй бідолашну фрау Шмідт із кав'ярні.

Щойно відзвучала остання нота нацистського гімну, четверо офіцерів і ще одна дюжина солдат у бриджах і високих чоботях вийшли на підвищення. Полум'я вогнищ відбивалося в медалях, якими рясніли офіцерські кітелі, створюючи химерне враження пульсуючих скривавлених сердець. Люди на сцені клацнули підборами та звели руки у вітальному салюті, і тоді невисокий, зсутулений, чорновусий чоловік став посеред помосту.

— Sieg Heil! Sieg Heil! Sieg Heil![40] — заревів натовп.

Руки Крістін укрилися гусячою шкірою. Вона не йняла віри власним очам. На сцені був Гітлер. Натовп у захваті гудів, як грозовий вітер у шторм. Він виглядав нижчим, ніж вона уявляла, і навіть зі свого місця дівчина бачила, як він невдоволено кривить рота. Солдати, розставлені між рядами люду на площі, кричали й аплодували, надаючи приклад усім навколо. Їхні очі постійно сканували натовп, відстежуючи поодиноких неслухів, аби тут-таки їх арештувати. Людське море хвилювалося, вірнопіддані громадяни ставали навшпиньки та витягали шиї, щоб краще бачити свого фюрера. Та Крістін здалося, ніби вона чула і кпини серед загальних аплодисментів і криків «Ура!». На сцені Гітлер опустив голову й ударив себе кулаком у груди. Потім стояв непорушно, доки глядачі не замовкли. Тільки в абсолютній тиші він підвів голову й заговорив.

— Німці й німкені, співвітчизники, товариші! Нині три великі держави об'єдналися проти нас, але ще побачимо, хто у цій боротьбі отримає все, не мавши нічого спочатку, а хто, маючи все, зрештою все і втратить. Бо чого хоче досягти Англія? Чого хоче досягти Америка? — Гітлер кулаком погрозив комусь у небі.— У них так багато всього є, що не знають, як із тим учинити. Ми ніколи нічого поганого не зробили ні Англії, ні Франції. Ми нічого й ніколи не робили поганого Америці.— Гітлер повів рукою над натовпом. — І все ж таки йде війна. Знаючи мене, ви всі мусите зрозуміти. Колись я сказав те, чого не зрозуміли іноземні держави. Я сказав: «Якщо війна неминуча, я краще її вестиму» не тому, що шукаю собі слави, навпаки, я від неї відмовляюся, бо для мене це — зовсім не слава. Мене уславить, якщо на те Божа воля, мирна праця на благо батьківщини, яку я й досі хочу вести. Але гадаю, якщо вже так сталося, що я в змозі зробити те, чого хоче невблаганний фатум, мені залишається тільки просити долю покласти на мене тягар цієї війни. Я буду його нести! — прокричав він, б'ючи себе кулаком у груди.

Крістін ніколи не була в опері, та подумала, що саме так грають у трагедіях. Вона подивилася на людей поблизу себе, шукаючи ще когось, хто б так само спостеріг Гітлерову брутальну душу, що ховалася за його владним тоном і перебільшеними жестами. Біло-червоні тіні гойдались над морем піднятих догори облич, роблячи їхні вирази важкими для розуміння, їй стало моторошно від цього видовища, немов орда загублених душ стоїть перед воротами до пекла.

Гітлер продовжував:

— Я не уникатиму відповідальності. У будь-який момент я візьму на себе цей тягар. Я виконуватиму свої обов'язки, як і завжди раніше. Я маю найбільшу довіру в населення. Люди мене знають. Вони знають, які безмежні плани я мав іще задовго до початку війни. Вони бачать, що за всіма напрямками ведеться велика робота, а за деякими її вже завершено. Знаю, німецький народ у мене вірить, і я щасливий із цього. Але німецький народ має також бути впевненим у тому, що, доки я живий, 1918-й рік ніколи не повернеться!

Він подивився в небо, потім відступив назад і схилив голову. Ліва рука утримує правицю, котра щойно запекло жестикулювала. Так він стояв і якийсь час слухав ревіння натовпу. Потім виструнчився й знову зробив крок уперед, піднявши кулак над головою.

— Коли англійці й американці атакують наші міста, ми зрівняємо їхні з землею. Коли вони скидають на нас три тонни бомб, ми скинемо на них по триста тонн за раз! І зараз вас, жителів Гессенталя, батьківщина кличе прислужитися…

Марія розширеними очима поглянула на Крістін. Генріхові руки судомно стиснулися навколо її шиї, а ноги здавили стан. Як би їй хотілося сказати щось заспокійливе, щоб вони не боялися бомбардувань, але потрібних слів не знайшлось. Три тонни бомб за раз? Вона уявила дерев'яні двері на вході до овочевого погребу та кілька ярдів порослого деревами ґрунту, що відділяють їхнє майбутнє сховище від відкритого неба. Хіба це може врятувати? Дівчина обхопила долонями ноги Генріха, раптом злякавшись, що він може впасти.

На сцені Гітлер змінив тему.

— Приймаючи будь-яке рішення, — говорив він, — подумайте, як би вирішив фюрер. Чи узгоджується це з націонал-соціалістичною свідомістю німецького народу? Молодики-євреї сплять і бачать, як підстерегти необачних німецьких дівчат і спокусити їх. Вони хочуть зіпсувати німецьку кров і відлучити нещасних від рідного коріння. Євреї ненавидять білих і хочуть знизити наш культурний рівень, аби забрати над нами владу. Чи бувають злочини та підступи без участі хоча б одного єврея в них? Тільки етнічні німці можуть бути громадянами нашої держави. Тільки німецька кров має текти жилами німецьких громадян. Тож, дай нам Боже перемогти внутрішнього ворога, щоб молитви прислужників Диявола про покарання Європи большевізмом не справдились, але почуй наше благання. Господи, дай нам сили зберегти свободу для наших дітей і дітей їхніх дітей, не тільки для свого народу, а й для інших європейських країн, адже ми ведемо цю війну зараз не тільки за Німеччину. Ця війна ведеться за всю Європу, а з часом ви побачите, що це — війна за все людство.

Крістін відчула, як тремтливі мамчині пальці торкаються її руки. Дівчина повернулась і зустрілася поглядом із її заплаканими очима.

— Може, підемо додому? — спитав Карл. — Мені тут не подобається.

Хтось поплескав Крістін по плечу. Спочатку вона не звернула на це уваги, думаючи, що то Генріх. Але потім сильні пальці обхопили її руку. Дівчина повернулась. Поруч мовчазною вежею височів есесівець. Хвиля паніки накрила Крістін. Вона озирнулася назад на матір, яка, збліднувши, дивилася розширеними від жаху очима.

— Фройляйн, — солдат звернувся до Крістін, — мусите йти за мною.

— Чому? — запитала вона, намагаючись прочитати вираз його очей, затінених чорним шоломом. — Що я зробила?

Генріх перестав за неї триматись і з'їхав на землю. Мама так міцно вхопила Крістін за руку, що дівчина ледь не скрикнула.

— Вас обрано для особливої місії,— промовив солдат, — щойно виконаєте, одразу повернетеся до своєї родини.

Крістін подивилася повз нього, оглядаючи ошелешених односельців. У кінці ряду вона побачила ще двох солдат із групою білявих дівчат, більшість яких була вдягнена в уніформу Німецької Ліги.

— Але я не… — почала Крістін.

— Краще робити те, що вам кажуть, — перервав її солдат, — ходіть за мною.

Мама відпустила руку Крістін, і та рушила слідом за чорною спиною. Натовп розступався, даючи їм дорогу, в очах людей ясно читалися цікавість і жаль. На острівці вільного місця, де збирали дівчат, вона впізнала двох однокласниць Марії: одна була дочкою фермера, що мешкав на околиці містечка, інша разом із Крістін і Марією брала солдатський одяг на залізничному вокзалі. Солдати вишикували дівчат і повели до озброєних есесівців під сценою.

— Що відбувається? Чому вони обрали саме нас? — запитала Крістін у дівчини, що йшла попереду.

— А ти не знаєш? — схвильовано відповіла та. — Поглянь на нас. Ми — найкращі зразки справжньої арійської раси!

Поруч опинився солдат.

— Не розмовляти!

Наближаючись до помосту, Крістін помітила в натовпі кучму рудого волосся. Коли вони проминали ряд, у якому стояла дівчина, рудокоса голова повернулася в бік Крістін. То була Каті, котра широко всміхалась і вимахувала нацистським прапорцем. Але помітивши одноліток, яких вели до фюрера, вона миттєво спохмурніла й насупилась. Схрестивши руки, оглядала кожну з голови до ніг, ніби визначаючи, чому обрано саме цю дівчину, а не її. Коли ж Каті уздріла Крістін, очі їй полізли на лоба і роззявився рот.

Солдати вишикували дівчат перед сценою і наказали стояти рівно, ступні разом, підборіддя вгору, й усміхатися. Крістін стояла скраю. Позад них Гітлер робив іще одне оголошення:

— Арійські дівчата, котрих ви бачите попереду мене, є справжнім багатством німецької держави. Їх слід уберегти від злочинців, які прагнуть зіпсувати чисту німецьку кров. Це — майбутні матері панівної раси!

Натовп зааплодував, а солдати жестами показали, що слід прокричати: «Хайль Гітлер!». Потім військовий оркестр заграв іще один марш, а Гітлер спустився бічними сходами, махаючи рукою й усміхаючись своєму народу. За ним ішло четверо офіцерів у парадній формі. Почавши з протилежного від Крістін боку, він тис руку кожній обраниці й торкався її щоки. Серце забилось у горлі. Велетенське вогнище горіло майже за спиною і, здавалось, обпікає її волосся. Дівчина спробувала відшукати в натовпі свою родину, та це виявилося неможливим. На такій відстані всі обличчя зливалися в одну тьмяну масу.

Гітлер уже був на відстані трьох футів від неї. Крістін не могла не дивитися на тістоподібні лице та шию, що брижились і коливалися, коли він тиснув руки. Вузькогубий рот неприємно кривився, коли він кожній дівчині казав ту саму фразу. Наживо він зовсім не був схожий на своє зображення на плакатах, де мав чисту шкіру та широке підборіддя. На всіх світлинах, бачених Крістін, Гітлер мав, як мінімум, шість футів зросту, а насправді — ні на дюйм не був вищим за жодну з дівчат і мав вузькі повнуваті плечі.

У роті Крістін стало сухо й противно, коли Гітлер став перед нею і подав руку. На якусь мить вона заціпеніла. Його блакитні очі зустрілися з її. Дівчина помітила, що одне його око — більше за інше, ніби ліва півкуля мозку є настільки великою, що виштовхує око з очниці. Розтулені в завченій посмішці губи трохи судомило, і, коли дівчина не зреагувала на його простягнену руку, обличчя Гітлера геть спохмурніло. Один із офіцерів уже підходив, готовий відтягти Крістін від фюрера. Нарешті вона оговталась і подала руку. Гітлер схопив її м'якою спітнілою долонею. Важка хвиля нудоти пройшлася тілом дівчини, вона тільки й зуміла не відсахнутися. Коли він торкався до її щоки, усі сили пішли на те, щоб не відхилити голову.

— Ви — сутність німецького народу, — сказав Гітлер.

Його несвіже дихання наповнило ніздрі дівчини смородом гнилої картоплі.

— Я особисто запрошую вас приєднатися до програми Лебенсборна.[41] Третій рейх не пошкодує зусиль, аби допомогти кожній арійській дівчині виконати свій обов'язок з примноження представників панівної раси. Одружуйтесь із найкращими чоловіками з СС і примножуйте славу батьківщини. Ми ведемо цю війну заради вас, і, будьте певні, ми переможемо!

Спочатку Крістін понад усе бажала, щоб Гітлер відпустив її руку, та потім їй захотілося притягти його ближче і плюнути в ненависні очі. Вкотре промовляючи свою завчену пропозицію, він дивився на неї незрячим поглядом. Та коли дівчина не відпустила його руки, Гітлер немов прокинувся, лице його просвітліло і погляд набув осмисленості.

Вона подумала: «Ти зруйнував мільйони життів, і за це доведеться заплатити. Таким убивцям місце в пеклі».

Гітлер розправив плечі й підняв підборіддя, ніби почувши її думки. Якийсь дивний звук, схожий на ричання дикої тварини, зірвався з його вуст. Але потім він розсміявся й енергійніше потис їй руку.

— Мені приємний ваш захват, Fräulein, але треба йти, — сказав він. — Знаєте, я — важлива персона і маю чимало справ.

Він знов усміхнувся, поглядаючи на офіцера СС, який стояв поруч.

Крістін відпустила руку Гітлера й опустила очі. Натовп позад нього захоплено гомонів. Під'їхав прикрашений нацистськими прапорами чорний мерседес-бенц із відкидним верхом, і водій запопадливо відчинив дверцята. Гітлер наостанок усміхнувся дівчатам, а потім розвернувся й заліз усередину. Стоячи на пасажирському місці, він підняв над головою правицю і помахав публіці на прощання. Після того як авто виїхало з майдану і зникло за рогом вузької вулиці, офіцер зробив знак дівчатам, що вони вільні. Крістін бігцем рушила до місця, де мала стояти її родина. Військовий оркестр продовжував грати, доки солдати маршем залишали площу. Люди почали потроху розходитись. Дівчина побачила, як мама з Марією, дідусем і бабусею із Карлом і Генріхом на буксирі поспішали їй назустріч.

— Із тобою все гаразд? — запитала мати.

— Усе нормально, — відповіла Крістін, — хочу додому.

Марія підійшла зліва і захотіла взяти сестру під руку, а Карл учепився за її правицю. Дівчина відсахнулась і відступила на крок.

— Не торкайтесь мене! — вигукнула Крістін і рушила з місця.

Пізніше, коли всі полягали спати, Крістін у шерстяному светрі поверх нічної сорочки і теплих шкарпетках спустилася до кухні. Після вечірньої пригоди її морозило. Сильні пориви вітру грюкали віконницями, важкі дощові краплі, мов крижані пальці, вистукували дивний ритм. Крістін запалила свічку і поставила її біля раковини, потім підійшла до плити й поставила чайник. Він був іще теплий, але не гарячий, тому вона підкинула в піч поліно, щоб розпалити вже згасаючий вогонь. Після цього відчинила буфет і дістала звідти жорстку мочалку та шматок лужного мила. Поклавши їх біля раковини, затулила її корком і налила декілька дюймів води. Упоравшись, нервово заходила по кухні.

За кілька хвилин густа пара почала вириватися з носика киплячого чайника. Крістін скинула светр і закотила рукави сорочки. Вона вилила половину окропу до раковини, намочила руки та щоки. Потім намилила передпліччя і почала терти їх жорсткою мочалкою, аж доки з'явилася густа, з лужним запахом піна. Дівчина вже вмивалася раз, коли повернулася додому з раллі, і вдруге, перед тим, як лягати спати, але цього виявилося недостатньо. Вона й досі відчувала вологу долоню Гітлера у своїй, і щока мерзла від уявного дотику його холодних пальців, нібито через дотик він впорснув у її шкіру якусь отруту. Вона не могла позбутися відчуття, що найдрібніші часточки його диявольської душі змішалися з її потом і через пори в'їдаються у кров, аби заволодіти всім її тілом. Це було так, ніби сам диявол наклав на неї руки, і тепер вона приречена на вічні муки. Крістін заплющила очі так міцно, як тільки змогла, й почала відшкрібати обличчя. Сльози текли з-під повік, від мочалки вже пекло шкіру, а шматок лужного мила швидко танув у руці. По кількох хвилинах вона знову поставила чайник на плиту та повернулася до раковини.

Коли дівчина вже збиралася полити окропом намилену руку, до кухні увійшла Марія.

— Що це ти робиш? — спитала вона, дивлячись на сестру розширеними очима та відбираючи в неї чайник. — Ти ж обпечешся!

— Будь ласка, — сказала Крістін, — я майже закінчила. Віддай.

— Ні.— Марія поставила чайник на плиту. — Ти з глузду з'їхала?

— Але мені треба відмитися, простерилізувати шкіру.

— Слухай! Він — просто людина, диявольськи страшна людина, так, але просто звичайна людина, як усі. Він не може нашкодити тобі одним лише доторком. У нього немає надприродних здібностей!

— Звідкіль ти знаєш? — спитала Крістін зі сльозами на очах. — Він буквально загіпнотизував стількох людей! Як іще він міг здобути собі так багато послідовників?

Вимовляючи це, Крістін і сама знала, що здається божевільною. Але вона знала також і те, що тільки Марії може звіритись.

Марія взяла сестру за руку й обернула назад до раковини.

— Добре, я тобі допоможу, але ніякого окропу лити не будемо.

Вона випустила мильну воду і напустила чистої, розбавляючи її із гарячого чайника. Потім обережно змила рештки піни з обличчя і рук сестри.

— Ти у кількох місцях протерла себе до дірок, — несхвально сказала Марія.

— Я майже нічого не відчуваю, — відповіла Крістін, дозволяючи сестрі торкнутися пошкоджених ділянок шкіри. — Вибач, що налякала тебе. Просто це так…

— Я розумію, — перервала її Марія. — Він не тільки поводився як божевільний на тій сцені, а ще хоче вбити твого коханого. На твоєму місці я б відчувала те саме.

— Дякую за те, що ти в мене така гарна, сестричко! — розчулилася Крістін. — Що б я без тебе робила?

— Я теж не знаю, як бути без тебе, тому краще починай уже про себе піклуватись. А якби ти опеклась і опік би загнився? Що тоді було б? Сама знаєш, що для цивільних немає ліків. Усе йде на фронт!

Марія, ледь не плачучи, витягла з шухляди чистий кухонний рушник і обережно витерла руки й обличчя Крістін.

— Я знаю, це було дурістю, — відповіла Крістін, — треба було спочатку подумати.

Марія закусила губу, сльози котилися по щоках.

— Не плач, — сказала Крістін, — зі мною все гаразд, правда.

— Знаю, — сказала Марія, витираючи носа рукою. — Просто я боюся. Що з нами всіма буде далі?

Крістін підійшла й обійняла сестру за плечі, подумки лаючи себе останніми словами за егоїзм і дурні жалощі до себе. Диявольські секреції мандрують судинами, хіба можна вигадати щось більш ідіотичне? Маленькі братики, молодша сестра — родина її потребує. Слід бути сильною, і свої божевільні думки тримати при собі.

— Усе буде добре, — запевнила вона Марію. — Я завжди буду з тобою поруч, і ми всі разом переживемо будь-які труднощі.

— Обіцяєш? — тихо спитала Марія.

— Обіцяю.

— Обіцяєш Богові, все рахується — ніхто не відкрутиться?

— Обіцяю Богові, все рахується — ніхто не відкрутиться, — поклялася Крістін, сподіваючись, що зможе дотримати обіцянку.

Глава 11

Наступного ранку, рівно о сьомій годині перші літаки Люфтваффе піднялися зі старого летовища поблизу Гессенталя. Низьке ревіння двигунів нагадувало віддалене гарчання хижака, що вийшов у долину на полювання. Крістін була на кухні з матір'ю. Вони накривали стіл до сніданку, варили яйця та чекали на появу решти.

Мати сиділа на лавці край столу і розрізала останню житню хлібину на вісім рівних скибок, брови насуплені, губи стиснуто в тоненьку лінію. Крістін ненавиділа моменти, коли вона була такою. Нескінченні турботи та життєві негаразди поглибили зморшки на її обличчі. Мама дуже схудла. Її завжди рум'яні щоки поблідли й запали, а сукня обвисла лантухом. Крістін здогадувалася, що вона недоїдає, аби дітям лишалося більше, та відтепер дівчина зібралася покласти цьому край. Мамцю слід поставити перед фактом і, апелюючи до її практичності, змусити поберегти себе. Бо як усі вони зможуть вижити без неї? Тільки мама знає, що кабачки треба садити між помідорами, а чорнобривці відганяють шкідників. Тільки вона може виторгувати в олійника додаткову чвертку олії, найбільш економно використати борошно та з одного вигляду яєчних жовтків визначити, чи курям треба їсти більше протеїну або, навпаки, менше зелені. Вона забезпечує виживання всієї родини і є втіленням усього домашнього та правильного. Мама керувала всім у домі: готуванням їжі, пранням, навіть купанням, забезпечуючи бодай мінімальні вигоди в цей скрутний час.

Щойно Крістін ухвалила подумки цю постанову, важкі літаки Люфтваффе почали один за одним пролітати над містечком. Завібрувало буквально все: ложки та виделки в шухляді, посуд у шафі, віконні рами, меблі, навіть стіни будинку. Карл і Генріх забігли до кухні та, підскочивши до мамці, сховали обличчя у її фартуху. Слідом за ними з'явилася Марія, у нічній сорочці та з розкуйовдженими, напівзаплетеними косами.

— Я думала, спочатку має бути сирена, — викрикнула вона, затуливши вуха долонями.

— Це наші літаки злітають, — вигукнула мама.

Вона обійняла синів за плечі й продовжила заспокійливим тоном:

— Усе гаразд. Вони пролітають саме над нами, тому такий гуркіт.

До кухні впливла бабуся, тримаючи за руку дідуся. Вони мовчки поглядали одне на одного, перечікуючи галас. Коли все стишилося, першим заговорив дідусь.

— Так твій нічний горщик може перекинутись, — підморгнув він бабусі.

Усі розсміялися. А Крістін подумала, чи й наступного тижня, місяця та року їм буде так само смішно.

Літаки пролітали над містечком увесь день і вечір. На завтра все повторилося. Через два дні родина вже почала звикати до гуркоту над головою. Спочатку вдалині зароджувалося тихе гарчання, потім звук поступово наростав, аж доки, досягши апогею, перетворювався на страшне ревіння жахливого чудовиська, від якого здригалися стіни й ходила ходором підлога. Тоді всі кидали свої справи й притримували найближчі меблі чи посуд, аби ті не впали та не розбилися. Наприкінці тижня два дні поспіль на авіаційній базі було тихо, і, засинаючи, Крістін чула уявний гуркіт у себе в голові.

Після ралі містечком постійно їздили танки та військові вантажівки. Офіцери вільно набирали собі булочок і хліба, свинини та ковбас, фруктів і городини, де і скільки хотіли. Нацисти призначили нового мера, й усі мусили вітатися фразою: «Хайль Гітлер!» Таблички «Відчинено» у вікнах пекаря, кравця та шевця замінили на попередження «JUDEN VERBOTEN!». На дошці для оголошень у ратуші з'явилось оголошення, котре інформувало населення про те, що з міркувань суспільної безпеки та за підозрою у зрадницькій поведінці й антидержавницькій діяльності гестапо заарештувало декількох чиновників і кліриків, серед яких було і прізвище священика з церкви Крістін.

Коли вперше їй захотіли потиснути руку через те, що до неї торкався фюрер, Крістін не зрозуміла, в чому справа. Вона стояла перед тими людьми як укопана, готова побігти навтьоки будь-якої миті. Але зрозумівши, чого від неї треба, прикинулася, ніби пишається особистим знайомством із Гітлером, сподіваючись, що незнайомці, зі своїми широкими усмішками та променистими очима, не помітять подряпин саме на тих місцях, до яких торкався їхній кумир. То були переважно патріотично налаштовані хлопці, але траплялися й дівчата, котрі перш ніж підійти, хихотіли та штовхалися, немов доторк Гітлера зробив Крістін недосяжною для простих смертних. Але дівчина помітила, що деякі знайомі, особливо літні чоловіки та жінки, перестали вітатися й усміхатись, зустрічаючи її на вулиці.

Двома тижнями пізніше Крістін прокинулась о першій ночі, розбуджена голосним виттям. Остаточно не прийшовши до тями, вона уявила мамцю, що з телеграмою в руках побивається біля її ліжка, бо помер тато. Серце спійманою пташкою забилося у грудях. Вона огледіла свою темну спальню. Виття то наростало, то стишувалось, вимотуючи жили, мов лемент тисячі плакальниць. А потім до неї дійшло — то була повітряна тривога.

Крістін потяглася до одягу, а моторошне виття сирени ніяк не стихало. Тривожний звук долинав здалеку, та здавалося, його джерело тут поруч, у її власній спальні. Дівчина почула, як, відчиняючись, грюкнули двері маминої кімнати, як закричали хлопці на сходовому майданчику. Неслухняними пальцями вона застебнула ґудзики на сукні та всунула до черевиків здерев'янілі ноги, пронизливе виття заповзало під шкіру, крижаними пазурами торкалося кісток. Ухопивши плащ, вона вибігла з кімнати.

Мамця чекала біля сходів, незаплетене волосся теліпається по плечах, корсаж з'їхав набік. Вона важко дихала, тримаючи хлопців за руки. Марія стояла у дверях своєї спальні в одному черевику. Крістін підтримала сестру, доки вона взувала другий, а потім прибрала волосся з-під коміра плаща.

— Коли спустимося вниз, ви обидві берете хлопців і біжите до сховища, я залишуся допомогти бабусі й дідусеві,— прокричала мамця.

— Я можу їм допомогти, а ти йди з Генріхом і Карлом, — запропонувала Крістін.

— Роби, як я кажу, — не погодилася мама.

Крістін узяла Карла за руку, та він вирвався й притулився до матері.

— Мамі буде важко вести вас трьох, — сказала вона братові,— краще ходімо зі мною.

Хлопчик подивився матері в обличчя — вона кивнула на знак згоди. Тоді він миттєво подав долоньку сестрі. Раптом почувся, поки що віддалений, гуркіт мотору — і паніка змусила їх миттю збігти сходами. На першому поверсі бабуся й дідусь якраз виходили зі своєї кімнати. Марія вхопила Генріхову руку й слідом за Крістін і Карлом вибігла у нічну темінь вулиці, де сирена повітряної тривоги гуділа ще голосніше і моторошніше.

У містечку було повно людей, які бігли вуличками, багато хто в нічних сорочках, і всі поглядали в небо розширеними від жаху очима. Збігши провулком до гамірної вулиці, Крістін через плече подивилася назад і побачила, що мама, тримаючи попід руки бабусю й дідуся, поспішає хідником. Дідусева лисина підскакувала й опадала в такт його нерівним крокам, ноги ледь несли його уже зовсім старе тіло. Дівчата з молодшими братами перебігли вулицю та поспішили повз магазини, їх підганяв гуркіт протиповітряної атаки і свист перших бомб. Віддалік промені прожекторів відшукували в небі літаки, щоб зенітники на землі бачили свою мішень. У колах яскравого світла Крістін помітила, як із черева літака висипаються бомби, ніби насіння з фермерської руки. Вона покрутила головою, аби пересвідчитись у тому, що всі її рідні добігли до відчинених дверей сховища. Провівши братів і сестру всередину, Крістін прокричала:

— Я зараз!

Марія розкрила рота, щоб заперечити, та старша сестра вже зникла з очей.

Крістін побачила, що мама із дідусем і бабусею ще не перейшли через вулицю, дідусь зігнувся і ледве дихає. Щось глухо гупнуло — земля затремтіла від вибухів. Бабуся затрималась на краю тротуару. Крістін підбігла до неї й ухопила за руку. Мамця допомогла дідусеві спертися на неї.

— Давайте, — прокричала Крістін, — у нас іще є час! Вони над старим летовищем.

Коли вони досягли середини вулиці, декілька літаків пролетіло просто над ними. Усі заціпеніли з піднятими від жаху головами. Крістін здалося, що вона бачить не чорне, вагітне бомбами черево бомбардувальника, а небувало велику рибину, що плаває у нічному небі. А потім гуркіт моторів ударив по барабанних перетинках і всі, скривившись, опустили голови. Літаки зникли так само швидко, як і налетіли, розчинившись у нічному мороці. Крістін узяла бабусю під руку й допомогла їй перейти дорогу, а потім і дійти до сховища.

У погребі мовчазне зібрання темних постатей чекало на них. Хтось сидів на лавках, хтось — на підлозі, інші підпирали собою стіни. Зі стелі звисали дві гасові лампи, що кидали довкруж відблиски нерівного світла. Усі сиділи мовчки та перезирались, у розширених від паніки очах було видно все. Декілька літніх людей, що сиділи на лавці, посунулись, аби звільнити місце для дідуся та бабусі. Крістін пройшла до віддаленого кутка, де Карл і Генріх, разом з іншими дітьми, сиділи на матрацах, розкладених поверх ящиків із картоплею. Вона подивилася на те місце, де Ісаак заховав їхню скатертину, та її більше не було видно.

Там стояла Марія, спиною опершись на стіну й обійнявши себе руками, і дивилася на власні черевики.

— Як ти? — спитала у неї Крістін.

Марія глянула на сестру заплаканими очима та похитала головою.

— Скільки нам тут доведеться просидіти, як думаєш? — запитала вона.

— Не знаю. Не довго.

Марія закусила губи. Тоді Крістін стала поруч і прошепотіла їй на вухо:

— Не переживай, усе буде добре!

Марія обхопила руку Крістін обома своїми та схилила голову їй на плече, заплющивши очі та зсутулившись, мовби намагаючись знову стати маленькою. Крістін відчула, що сестру б'ють дрижаки.

— Скоро все закінчиться, — сказала вона, молячись, аби це було правдою.

І раптом десь поряд упала бомба. Всі позгиналися ще більше. Зі стелі впав шматок цементу. Марія підскочила, її нігті вп'ялись у руку Крістін. Карл і Генріх затулили долоньками вуха і міцно заплющились. Якісь люди кричали. Хтось із дітей спочатку запхикав, а потім і розплакався, ховаючи обличчя на плечі сусіда. Гасова лампа загойдалася з боку в бік, як маятник, що відраховує останні секунди життя.

— Спробуй заспокоїтись, — умовляла Крістін сестру, намагаючись проковтнути клубок паніки, що застряг у горлі,— вони бомблять летовище, не нас, пам'ятай це.

— А якщо вони промажуть? — запитала Марія, витираючи сльози.

Потім вона подивилася на молодших братів, які сиділи зіщулені, ніби хотіли розчинитись у повітрі. Дівчата підійшли до них, і Карл із Генріхом зістрибнули з матраца та притислися до сестер, ховаючи лиця у їхніх спідницях.

— Не промажуть, — відповіла Крістін, намагаючись говорити впевнено.

— А звідки ти знаєш?

«Нізвідки, — подумала Крістін, — але, якщо я так казатиму, може так і буде?» Вона більше нічим не могла зарадити страхам сестри.

Марія узяла Карла на руки, його худі коліна тремтіли.

І тут з'явилася мама. Куточки її вуст намагались усміхнутися. Швидкими пестливими дотиками вона торкнулася кожного. Карл практично повис у неї на руках. Крістін подумала про те, скільки любові вклала мама у виховання своїх дітей: чепчики, щоб не напекло в голову, мило та поцілунок, щоб швидше загоїлись бджолині укуси та розбиті коліна, велика доросла рука, щоб перейти через вулицю. Якою безпорадною мусить вона почувати себе перед цією загрозою. Хіба можна просто сидіти й чекати, коли Гітлерова війна повбиває твоїх дітей?

— Завтра ми це відремонтуємо, — гер Вайлер звернувся до людей, показуючи на всіяну тріщинами стелю.

— Завтра нас тут не буде, — сказала якась жінка слабким голосом.

— Звичайно будемо, — заперечив гер Вайлер, обіймаючи свою заплакану дружину, — і ми…

Іще одна бомба вибухнула зовсім поряд, перервавши його на півслові. За цим вибухом було ще декілька так близько, що, здавалося, наступна бомба влучить прямо у сховище, вбивши всіх на місці.

Наступні півгодини ніхто не розтуляв рота. Усі сиділи зігнувшись, ледь не поклавши голови на власні коліна і дослухалися до віддаленої канонади та вибухів, які поступово віддалялись. Крістін бракувало повітря, особливо тоді, коли трусилась і тріскалася стеля. Спочатку вона намагалася рахувати вибухи, та вони ставали дедалі частішими, ніби розлючений бог зопалу тупає по землі. Повітря в погребі стало густим, наповнившись запахами диму та сірки, людського поту та страху.

Зараз, у переповненому людьми овочевому погребі, переробленому на бомбосховище, було неможливо повірити у здійснення тих обнадійливих планів, які вони з Ісааком будували під час своїх таємних побачень. Тоді приміщення пахло злежаною землею, дубовими діжками, витриманим вином і старою картоплею — гарний природний запах. А тепер від підлоги тхнуло розкопаною могилою, а бетонні стіни нагадували дівчині склеп. У роті пересохло, й вона утупила погляд у те барило, що вони з Ісааком колись використовували замість столу, запевнюючи себе, що кращий об'єкт для споглядання перед смертю навряд чи знайдеться.

Трохи згодом вибухи віддалились, і люди почали стиха перемовлятися. На подив Крістін, двійко стариганів підвели голови та почали жартувати.

— Молодчага Герінг, — сказав один, — на початку війни він нахвалявся, що жодна бомба не влучить у столицю Рейху. Пам'ятаєте, як він казав: «Якщо хоч одна ворожа бомба поцілить столицю, значить, я не Генріх Герінг. Тоді можете називати мене Маєром».[42] Ну що ж, рейхсканцлере Маєр, з початку року на Берлін було сто дев'ять повітряних нальотів, значить тепер сирени протиповітряної тривоги можна називати Маєровими брехунцями!

— А Гітлер каже, що бомбардує Англію, щоби Черчилль не вважав його слабаком, — вигукнув другий.

— Наступного ж ранку по закінченні війни я піду на прогулянку Німеччиною, — докинув перший, — тільки ще не вирішив, що робитиму по обіді.

Кілька чоловіків голосно розсміялись, але більшість тільки тихенько захихотіли чи взагалі промовчали. Спочатку Крістін занепокоїла необачність цих жартів, але потім вона збагнула, що у сховищі немає нікого з Гітлер'югенда. З іншого боку, може, ізоляція в замкненому просторі та всеохоплюючий жах миттєвої смерті вивільнив їхні почуття. А потім старигань, який пожартував над Герингом, підвівся. На його піджаку було нашито жовту зірку.

— Нацисти кажуть, що всі біди Німеччини виникли через євреїв, — проголосив він, — але кого вони звинувачуватимуть, коли нас не стане?

— Сядь уже, старий бовдуре, — осмикнула його літня жінка, — мало тобі неприємностей?

Гер Вайлер підвівся з лавки й огледів присутніх. На його спітнілому обличчі танцювали відблиски гасової лампи.

— Цей овочевий погріб належить мені, і тут будуть тільки німці. Якщо комусь не подобається це правило, можете ховатися де-інде.

Після цього знову запала тиша. У перервах між вибухами чутно було віддалений кулеметний вогонь і поодинокі постріли. Гер Вайлер і сміливий єврей стояли біля входу — двоє стариганів, готові захищати жінок і дітей. Після довгої години спокою, на фоні віддаленого гупання поодиноких бомб, пролунав очікуваний сигнал відбою. Родина Крістін з усіма іншими вибралася зі сховища, обережно роззираючись навколо.

Над протилежною околицею містечка курився чорний дим, і у напрямку старого летовища небо було червоним від пожеж, але їхній район здавався неушкодженим.

Крістін узяла під руку дідуся і простягла долоню Карлові, так, утрьох, вони поволі пішли додому. На вулицях було повно шматків обгорілого паперу та уламків черепиці. Тоненький серпик місяця тьмяно освітлював шматки штукатурки, вибитої з фасадів, і продірявлені шрапнеллю двері та віконниці.

Уже у своєму провулку мамця зупинилася серед дороги й звела очі до неба у вдячній молитві: їхній будинок уцілів. Підійшовши ближче, вони помітили сліди шрапнелі на віконницях, але стіни та дах виглядали неушкодженими так само, як і курятник із хлівом. Удома мамця розпалила піч, доки родина розсідалася за столом у кутку кухні. Потім усі для заспокоєння випили по склянці теплого молока і розійшлися по кімнатах.

Годиною пізніше Крістін лежала в ліжку й дивилась у стелю. Вона молила Господа, щоб Ісаак і його родина пережили бомбардування. Дівчина з усієї сили намагалася стерти з пам'яті кілька попередніх годин у сховищі: дрижання стін, холонучу кров у жилах і постійний усеосяжний страх. Натомість вона пригадувала побачення із Ісааком. Уявила тепло його долоні у своїй, ніжність його губ на своїх устах. Потім спробувала розслабити м'язи та глибше дихати. Зрештою вона почала засинати, думаючи про сонячну галявину та волохатих овечок. Ісаак обійняв її… Аж раптом очі Крістін розплющились — знову завила сирена.

Глава 12

У кінці травня американці приєдналися до британців у бомбардуванні Німеччини. Відтепер повітряні сирени вили й удень. Відцвітав бузок, і птахи добудовували гнізда, а в серцях жителів Гессенталя зростало відчуття розпачу та безпомічності. У продуктових чергах і на вулиці люди майже не розмовляли, їхні очі світилися від остраху та голоду, лиця змарніли від печалі. Страх став частиною їх самих, про це свідчили їхні зсутулені плечі та прискорена хода.

Всю весну та літо військові літаки курсували над долиною із регулярністю потягів, які до війни постійно прибували-відбували від станції. Якби не сигнали тривоги, жителі містечка не змогли б відрізнити ворожі машини від літаків Люфтваффе.

Дідусь і бабуся Крістін хотіли вірити, що бомбардують виключно відновлену авіаційну базу, проте після кожної повітряної атаки з'являлися нові зруйновані будинки та крамниці. У вцілілих після бомбардування кварталах вивішену сушитися білизну було пошматовано шрапнеллю, а дерева й кущі в садках стояли обгорілі. Лани за містечком рясніли воронками від бомб, на узбіччях лежали вирвані з корінням дерева, корови та вівці корчились у передсмертних муках.

Карл і Генріх скаржилися на біль у вухах, а вночі ховалися під Генріховим ліжком, понатягуючи свої пухові ковдри на голови, руками обійнявши коліна, вони так і засинали в позі ембріона. Коли мамця вперше серед ночі побачила їхні порожні ліжка, то вибігла з кімнати, розпачливо волаючи, що синів украли чи ті втекли з дому. Та коли хлопці повилазили з-під ліжка, вона так зраділа, що опустилася на коліна з ними поруч і заплакала від полегшення.

До кінця літа практично щоночі завивали протиповітряні сирени. До бомбосховищ доводилося бігати двічі або тричі за ніч, а іноді й частіше. Хлопці так від усього цього виснажилися, що матері та Крістін доводилося їх силоміць витягати з ліжок і напівтягти-напівнести темними вулицями. Мати хвилювалася, як вони вставатимуть до школи, коли розпочнеться навчальний рік. Але невдовзі було оголошено, що школи не обладнано бомбосховищами, й тому вони залишатимуться зачиненими до подальших розпоряджень.

Коли нальоти тільки почались, родина Крістін вибігала з дому повністю вдягнена, та вже за декілька тижнів усі тільки накидали плащі поверх нічних сорочок. Але коли прийшла осінь і бомбардування почастішали, вони і спати лягали вдягнені, часто навіть не роззуваючись. Попри протести Крістін мама й надалі наполягала на тому, щоб діти бігли до сховища першими, а сама допомагала дійти дідусеві та бабусі. Здавалося, щоразу той самий шлях з дому до овочевого погребу забирає в них усе більше часу, і коли вони, нарешті, з'являлися на порозі, то були задиханими та геть знесиленими.

Невдовзі Карл почав боятися вже навіть сирени. Серед білого дня найперші її звуки вганяли його в паніку, змушуючи нервово шукати мамцю. Сигнал тривоги так часто будив його вночі, що почав снитися. Хлопчик і вві сні біг до сховища, навіть не розплющивши очей, босоніж ступаючи по сходах. Мамця двічі за один тиждень хапала його біля вхідних дверей, після чого перевела синів спати до своєї спальні, щоб утамувати їхні страхи та вчасно зупиняти від утеч.

Генріху вже виповнилося дев'ять, але мамця наказувала йому залишатися з Карлом у садку чи на городі, щоб недовго шукати, якщо завиє сирена. Їм також дозволялося грати в м'яча на вулиці, та лише перед вікнами, щоб вона могла бачити. Генріх просився пограти з друзями в війну чи половити жаб у заповнених дощовою водою воронках, але мати лишалась невблаганною. Вона засуджувала матерів, які відпускали дітей на прогулянки чи де-інде, коли йде війна. Мер містечка допоміг їй із аргументами, коли оголосив попередження про бомби, що не розірвалися. Хлопці з Гітлер'югенда розповсюджували його інструкції повідомляти про всі підозрілі предмети.

Одного сонячного ранку на початку вересня Крістін думала про материні вказівки та наказ мера, йдучи поруч із Генріхом зруйнованою вулицею на інший край містечка. Від трьох із половиною кварталів залишились тільки напівзруйновані стіни, шматки підлоги, що висіли в повітрі, сходи, що вели в нікуди та порожні віконні отвори. Їй підвело живіт на саму тільки думку про кістки, що впереміш із попелом лежать у цих руїнах. У горішньому вікні останнього в кварталі будинку Крістін помітила залишки блакитної фіранки, що лопотіла на вітрі. Вона наказала Генріху йти поруч, строго по центру дороги, хоча сама не могла відвести очей від руїн, які гнилими зубами стирчали з обох тротуарів.

Вони прямували до ферми Клаусів на північ від містечка, тримаючи в руках мамчин австрійський гобелен, що у згорнутому вигляді нагадував велетенську сигару. Генріх ніс один край, Крістін — інший. Вона могла б упоратись і сама, та Генріх упросив маму відпустити його з сестрою, бо вже не міг усидіти вдома. Дівчина його розуміла, хоча це й завадило їй сходити до маєтку Бауерманів, як планувалось.

Від самого ранку мати попросила Крістін стати на канапу та зняти гобелен зі стіни. Спочатку дівчина подумала, що вона хоче покласти його в передпокої разом із двома валізами, щільно напакованими запасним одягом, важливими паперами та сентиментальними дрібничками, що вони брали з собою до сховища. Стоячи на канапі та знімаючи з гвіздків петлі, що втримували килим, Крістін думала, як важко і незручно буде тягти його з собою. Нещодавнє рішення мати напоготові валізи з усім необхідним мало сенс, адже ті речі можуть допомогти їм усім вижити, якщо, не дай Боже, будинок буде зруйновано. Але тягти гобелен безглуздо. Хто його понесе? Сестри мусять вести за руку братів і нести валізи, а мамця допомагає бабусі й дідусеві. Та коли Крістін уже готувалася запропонувати матері звернутися до гера Вайлера з проханням прийняти килим на збереження, та з жалем промовила:

— Фрау Клаус завжди милувалася його красою.

— Ти про що? — спитала Крістін, думаючи про батька, чи мати зізнається йому одразу, чи зволікатиме з повідомленням поганих новин скільки вдасться.

— Ні про що, — відповіла вона, — я переживу. Це — лише річ, нічого більше.

— Тоді чого ти плачеш? Бо думаєш про тата?

Мама поклала скручений гобелен на стіл.

— Нам потрібен півень, — сказала вона, дивлячись дочці в очі.— Я вчора говорила з фрау Клаус. У неї їх троє.

— Ти хочеш обміняти свій весільний подарунок на півня?

— Я пам'ятаю наш медовий місяць, ці згадки залишаться зі мною назавжди.

— Але можна ж віддати щось інше, — вигукнула Крістін. — Може, вона погодиться на відро слив або фунт картоплі?

Дівчина огледілась у пошуках чогось підходящого, та, крім маминого гобелена та бабусиного настінного годинника, нічого цінного в кімнаті не було.

— Фрау Клаус має власний сад і город; їй не потрібні продукти, а килим — це розкіш. Ми проживемо й без нього. Крістін, треба готуватися до найгіршого. Нам потрібні курчата. Я не можу собі дозволити бути сентиментальною зараз.

Крістін зголосилася віднести гобелен фрау Клаус із декількох причин. Вона хотіла вберегти мамцю від неприємних відчуттів на фермі Клаусів і позбавити Карла шансу впасти в істерику, що він тепер завжди робив, коли мама зникала з-перед очей на довший час, але, головне, дівчина мала намір на зворотному шляху пересвідчитись у тому, що Ісааків будинок вистояв. Але тепер, ідучи повз вигорілі будинки, дивлячись на купи напіврозплавлених ключів, столових приборів, свічників, іншого хатнього начиння, зібраного патріотично налаштованими школярами для утилізації, вона пошкодувала, що не залишила Генріха вдома. Боковим зором вона слідкувала за блідим, наляканим лицем брата.

— Упевнена, що всі були у сховищі,— сказала вона.

— Я знаю, — відповів Генріх.

На щастя, будинки та крамниці інших кварталів на їхньому шляху були відносно неушкодженими. Погода стояла тепла і тиха, ніби ніякої війни й не було. Вони проминули ще шість кварталів, перейшли через міст і затіненою липами дорогою попрямували до повороту на ферму Клаусів, що виднілася серед зораних ланів.

На фермі дівчина зраділа, що Генріх із нею, бо мусили самі ловити півня, заганяючи його в куток між курятником і хлівом. Птах виявився прудким, високо злітав і не давався в руки. Через півгодини невдалих спроб Крістін уже готова була забрати мамин гобелен і повернутися додому. Фрау Клаус могла хоча б зачинити півня, натомість вона стояла, обійнявши гобелен і командувала не чіпати легхорна чи відпустити того з пишним чорним хвостом. А вони з Генріхом все це слухали, пітніли та забруднювали одяг, ганяючись за півнем, який раз у раз підстрибував і бив крилами, не бажаючи піддаватися. Тільки за годину, з допомогою робітниці з дівочої Ліги, їм удалося загнати його в куток. Генріх упав на землю й ухопив півня за ногу, а той бився й кукурікав, як ошпарений. Нарешті, брат підвівся, тримаючи півня догори лапами, хлопцеві штани були заляпані багнюкою та курячим послідом. Крістін стиснула пальцями півнячі гомілки, перевернула впійманого птаха і розправила йому крила. Потім однією рукою притиснула важку здобич до свого боку, а іншою міцно тримала їй ноги. Вона мурмотіла щось заспокійливе ласкавим голосом, аби втишити сполоханого птаха.

Нарешті, півень перестав хрипіти та смикатись, тихо сидів у Крістін під пахвою, його вибалушені очі покірливо глипнули. Тепер брат і сестра могли вертатися додому. Берта, веснянкувата робітниця з дівочої Ліги, вже збиралася повертатись до свого табору, тому скочила на велосипед і поїхала поруч. Крістін спробувала її розговорити, та дівчина виявилася занадто сором'язливою і тільки кивала чи хитала головою у відповідь на запитання. По кількох хвилинах усі замовкли, й лише порипування велосипедного ланцюга та попискування педалей порушувало довколишню тишу. Вдалині парували зорані лани, пара піднімалась у повітря і клубочилась, прибираючи обрисів химерних напівпрозорих привидів.

На півдорозі до містечка вони зустріли гера Клауса, який вертався на ферму з повним возом соломи. Ліворуч на шлях виходило двоє хлопчаків із торбами на плечах. Зустрівшись із Крістін, Генріхом і дівчиною-робітницею край дороги, вони поспішили показати свою здобич. Крістін торкнулася братового плеча на знак того, що не слід бігти до малих, що попереду бавилися зі стріляними гільзами, шрапнеллю та обгорілими залізяками, зібраними в полі.

Саме тоді Крістін почулося якесь дзижчання. Вона спантеличено роздивилась навсібіч, адже осінні ночі були надто холодними для ос або бджіл. Потім помітила в небі самотній літак, що летів через долину в їхньому напрямку. Від почуття незахищеності кишки сплелись у вузол. Спочатку вона сказала собі, що то — німецький літак, бо бомбардувальники союзників ніколи не літають поодинці. Але з наближенням літака серце її билося дедалі швидше, він не був схожий на жоден із бачених раніше. Крістін поклала руку братові на плече, відчуваючи, що треба тікати.

Але куди? До містечка, де можна було б знайти якийсь прихисток, надто далеко. Літак повільно знижувався — і раптом завис прямо над ними. Вона, несвідомо випустивши півня з рук, схопила Генріха за плечі й упала із ним до дренажної канави на узбіччі.

— Бережись! — іще встигла крикнути Крістін, закриваючи брата собою.

Гуркіт двигунів винищувача та стрекіт кулеметних черг заповнили повітря. Кулі свистіли над головою, густо всіваючи шлях і траву. Татахкання зброї, що розстрілювала ґрунт, скидалося на пахкання іграшкового автомата. Літак завис так низько, що збурене його моторами повітря зібралось у маленькі смерчі, скуйовдило волосся, задерло спідницю, обсипало травою та брудом її лице. Аж ось гуркіт почав віддалятися, знову перетворюючись на ледь чутне дзижчання. Все закінчилось так само швидко, як і почалось. Дівчина підвела голову й обережно обстежила небо. Воно було так само чистим, як і десять хвилин тому. Вона підвелася й обмацала руки та ноги брата. Він не рухався.

— Генріху! — Крикнула вона.

Брат застогнав і підвівся на ліктях. Смуга багнюки чорніла на його блідому обличчі.

— Я — в порядку! — вигукнув він, ляпаючи себе по тулубу та кінцівках, аби пересвідчитись у правдивості власних слів.

Він зробив рух, аби підвестись, але знову впав на землю, паралізований жахом від побаченого у Крістін за спиною.

Вона обернулась. Аби й собі подивитись, і затулила рота долонею. Крістін ледь не знудило. Стоячи на колінах у канаві, сестра та брат мовчки дивилися на криваве місиво.

Берта лежала боком. Велосипед — і досі між ніг, колеса продовжують крутитись; одну її руку неприродно вивернуто вперед, зі скроні та щоки цівками витікає кров. Обидва хлопчаки долілиць простяглися на дорозі, повні металобрухту торби валяються біля ніг, бордова калюжа розтікається між ними. Трохи далі форкала коняка гера Клауса, намагаючись піднятися, одна її передня нога викривилась під неправильним кутом; з перекинутого на правий бік возу ще сиплеться солома. Гер Клаус був, як зібгане ганчір'я, рот відкритий у німому попередженні, і віжки в закривавлених руках.

Крістін допомогла Генріхові встати на ноги, потім вони разом вилізли з канави. Від містечка дорогою до них поспішали селяни та солдати. Дівчина обійняла брата за плечі й вийшла насеред шляху. Тепер дівчина на велосипеді була ліворуч, а хлопчаки праворуч від них. Кобила заіржала та забилась у передсмертних судомах, а потім обм'якла в калюжі крові.

Крістін було шкода невинної худоби, вона хотіла б підійти і якось полегшити її останні хвилини, та треба було швидше відвести брата подалі від мертвих тіл. Вони пішли праворуч, аби обійти гера Клауса і його кобилу, та через кілька ярдів Крістін зупинилась. Вона побачила півня, точніше його половину, від решти залишилась тільки купка червоного та чорного пір'я.

Наступного вечора Крістін із матір'ю, обмотані ковдрами, сиділи на підлозі у батьківській спальні, готуючись послухати заборонену «Atlantiksender». Карл і Генріх були тут-таки. Хлопці відмовилися ночувати у власній кімнаті, тож зараз поглядали на них із ліжка сонними очима.

Із учорашнього дня Генріх не промовив ані слова, й сьогодні за обідом тільки поклював скибочку житнього хліба. Після повернення додому Крістін наполягла на тому, що з нею все гаразд, і до вечора виконувала свої звичні обов'язки, намагаючись знову скласти докупи картину світу, хоч як кортіло опинитися в маминих обіймах і до забуття ридати на її плечі поруч із братом. Але коли Генріх заснув на канапі, вона займалася пранням, вибиранням останньої цибулі та приготуванням вечері, щоб мамця могла посидіти із сином. Дівчина була шокована тим, що сталося, той факт, що вони з Генріхом вижили, наповнив її ейфорією простого буття. Але це почуття швидко зникло, й вона проплакала в ліжку всю ніч.

На ранок хлопці із Гітлер'югенда розносили попередження про Tiefflieger,[43] який літає низько й убиває все на своєму шляху. Щоб уникнути смерті від кулеметів ворожого винищувача, папірець радив сховатись, а не втікати. «Якби ви принесли це вчора, четверо людей, можливо, залишилися б живими, — хотіла сказати Крістін хлопцям біля дверей, — а я точно не взяла б Генріха з собою, і його очі зараз не були б вицвілими, як у старенького дідка». Вона показала попередження бабусі, дідусеві, мамці та Марії, а потім спалила його в печі.

І тепер, коли вони на підлозі чекали, доки Карл і Генріх поснуть, Крістін прошепотіла мамі на вухо:

— А може, фрау Клаус дасть нам іншого півня?

— Може й дасть, але я не збираюся порушувати цю тему, поки вона оплакує чоловіка.

Крістін витягла з-під ліжка приймач й увімкнула його, впевнена, що хлопці вже сплять. Але раптом озвався Генріх:

— А я думав, що тато спалив старе радіо.

— Він передумав, — сказала мамця, — але це — секрет, і ти нікому не можеш про це говорити. Як тобі, вже краще?

— Ви слухаєте ворогів? — поцікавився він. — Тих, які вчора в нас стріляли!

Мамчині плечі здригнулись, і вона подивилася на дочку, яка сиділа на підлозі, схрестивши ноги.

— Ми слухаємо це, бо хочемо розуміти, що відбувається, — відповіла Крістін. — У всіх і у всього завжди є дві сторони.

— І тому вони нас бомбардують? — запитав Генріх. — Бо вони думають, що ми погані, й не знають, які ми насправді є?

— Щось типу того, — відповіла Крістін. — Вони хочуть, аби Гітлер не воював із ними.

— А він воює, бо піклується про нас? — поцікавився хлопець.

— Ш-ш-ш! — зупинила його мати, накриваючи худенькі плечі ковдрою, — спи вже. Ми прикрутимо звук.

— Мам, — запитав знову Генріх, а ми їх теж бомбардуємо, англійців і американців?

Мати завагалась, а потім промовила:

— Не думай про це, Liebchen.[44] Просто засни. Я вбережу тебе.

І вона гладила сина по лобі, аж доки він не заснув. Потім підвелася з ліжка, сіла поруч із Крістін на підлогу й обперлася об стіну.

— Як я можу це пояснити, коли й сама не розумію? — зітхнула вона.

Крістін знизала плечима, потисла мамину руку й увімкнула приймач. Потім накинула ковдру їй на плечі, майже не слухаючи оголошення.

— Гітлеру наплювати на те, що ми голодуємо, — сказала вона, — чому він мусить переживати, коли нас бомбардують?

— Краще не казати цього Генріхові,— відповіла мамця втомленим голосом.

— Я знаю, але це — правда.

Раптом материні очі розширились і вона приклала палець до губ.

— Ситуація на східному фронті безвихідна, — говорив диктор, — німецьким військовим бракує амуніції, житла, харчових наборів і медикаментів. За останніми даними, Шоста армія потрапила в оточення під Сталінградом.

Мамця прикрила рота обома руками й повними жаху очима дивилася на Крістін. Шоста армія. Там же тато! Оточена росіянами… Наступні півгодини вони, холонучи від страху, слухали страшну правду про становище військ у Росії, доки хлопці спали, благословенні незнанням про долю свого батька. Крістін не вірила плакатам, які зображали росіян варварами і хижаками, так само, як і не йняла віри антиєврейській і антиамериканській пропаганді, але зараз не могла не молитися, щоб цього разу нацисти не збрехали.

Глава 13

Узимку страх перед винищувачами прогнав жителів містечка з полів, де вони в минулі роки зазвичай вишукували недовизбирану картоплю, та від залізничних колій, де охочі намагалися підібрати розсипане вугілля. Гессентальці як і раніше мусили годинами вистоювати у продуктових чергах і ходити на довколишні ферми, щоб виміняти цінні речі на вершкове масло, яйця чи городину. Але тепер люди постійно сканували очима обрій, аби заздалегідь побачити небезпечний літак.

Більшість повітряних нальотів припадала на авіаційну базу, та за день до Різдва трапився ще один прикрий випадок із розстрілом цивільних на протилежній околиці містечка. Хлопців із Гітлер'югенда розсадили чергувати по найвищих дахах і дзвіницях, аби вони слідкували за небом удень. По кожній звістці про вбитих односельців Крістін молила Бога, щоб з Ісааком усе було добре.

Проти ночі на двадцять четверте січня 1943-го року в новинах на радіо «Atlantiksender» оголосили, що, попри наказ Гітлера, Шоста армія здалася Радянському Союзу. Крістін не знала, як інтерпретувати вираз материного обличчя, коли та почула слова диктора про те, що багато хто з солдатів покінчив життя самогубством, не чекаючи, доки їх візьмуть у полон.

— Принаймні вони вже не в окопах, — прошепотіла Крістін. — Може, так у нього буде більше шансів.

— Якщо у військовополонених більше шансів, — різко сказала мамця, дістаючи з кишені на фартусі хусточку й витираючи носа. — Якщо він іще живий…

— Ну звичайно, живий, — відповіла Крістін, сама до пуття не розуміючи, сказала вона це тому, що вірила, чи тому, що так треба було сказати.

Здавалося, тільки вчора мамця вмовляла її з приводу Ісаака, і скільки ж вони не бачились? Важко повірити, що минуло вже стільки років, бо всі вони для Крістін пройшли, як один тиждень. Вона сподівалася, що хлопець відчуває так само, проте навіть не знала, чи він і досі в Німеччині, чи ще живий. І чим довше ця триклята війна триватиме, тим менше залишається надії хоч раз іще його побачити. Чи те саме буде із батьком? Невже вдруге доведеться тиждень за тижнем і місяць за місяцем розриватися між протилежними почуттями горя й надії, не знаючи напевно, чи вдасться бодай попрощатися з ним?

На додачу, попри постійні вмовляння Крістін, мама майже нічого не їла звідтоді, як почула про те, що Шоста армія потрапила в оточення під Сталінградом, і зараз була схожа на тінь. Вона казала, що сама думка про те, що чоловік замерзає та голодує на російському фронті чи, може, давно вже лежить притрушений снігом і всіма забутий, відбиває апетит і спричиняє нудоту. Тепер, після того як Шоста армія здалась, дівчина хвилювалася, чи мати взагалі не перестане їсти.

За декілька тижнів Крістін пересвідчилась, що від матері залишилась тільки шкіра та кості. Для родини вже стало звичним купатися тільки раз на тиждень, адже воєнний режим суворої економії ввів обмеження на дрова та воду. Тож усі, як завжди, купалися в металевій ванні, встановленій для цього посеред кухні.

Мамця зазвичай милась останньою, бо не хотіла економити гарячу воду на дітях і ще тому, що полюбляла насолодитися кількома хвилинами самотнього відмокання у ванні. Але того дня Крістін не могла чекати: прийшов лист від батька. Вона бігом піднялася сходами та постукала в двері кухні, бажаючи якнайшвидше порадувати матусю.

— Що сталося? — спитала мамця.

— Лист від тата! — прокричала Крістін у замкову щілину.

Почувся плюскіт води, і дівчина уявила, як мати піднімається у ванні.

— Неси сюди!

Крістін відчинила двері й увійшла до натопленої кухні. Обличчя й руки одразу стали вогкими від задушливої пари, що клубочилась у повітрі. На плиті кипіло дві каструлі з водою. І Крістін тільки через секунду зрозуміла, що мамця не доливала собі до ванни гарячої води. Щільно зачинені вікна потемніли від конденсату, тоненькі цівочки, подібні до струмочків сліз у мами на щоках, стікали по склу, та пара йшла не від ванни, а від каструль на плиті.

— Подай рушник витерти руки, — попросила мати тремтячим голосом.

Вона сиділа у ванні, притиснувши коліна до грудей, волосся заколене на маківці, мокрі пасма прилипли до скронь. Ключиці випирали над запалою грудною кліткою, усі кісточки на руках і ногах ясно просвічували крізь бліду шкіру.

Намагаючись не дивитись, Крістін подала мамці рушник, і раптом відчула, що ванна зовсім холодна.

— Ти купаєшся у крижаній воді! — вигукнула вона.

— Я забула додати окропу після того, як вимила Карла, — відповіла мама, тягнучись за листом.

Крістін підійшла до плити й узялася за каструлю з окропом.

— Чому ти не вилізла з ванни й не налила гарячої води? — Дівчина не могла стримати лють. — Ти хочеш застудитись?

Потім почала потроху наливати окріп до ванни, намагаючись не обпекти матері ноги. Тим часом конверт уже було розкрито.

— Я збиралася швиденько вимитись, — сказала мамця, цокотячи зубами, — окрім того, ще треба дещо випрати, і я хотіла зекономити дрова.

Тремтячими пальцями вона витягла листа з конверта. Крістін узяла з плити й другу каструлю, щоб і її вилити до ванни. Мати тим часом читала листа мовчки. Її лице потроху смутнішало, і дівчина, затамувавши подих, чекала на погані новини. Зрештою, мамця прочитала вголос:

Люба Розо й родино!

Молюся за ваше здоров'я. Частенько думаю про наш дім і прекрасних дітей і з нетерпінням чекаю на той день, коли ми знову будемо разом. Ворог обстрілює нас із найближчого лісу, а я собі думаю, чи й ті чоловіки, як і я, день-у-день згадують про своїх дружин і дітей. Не маю уявлення про свій зовнішній вигляд, але мої однополчани — в жахливому стані: зарослі, брудні, завошивлені.

Сподіваюсь, у вас було мирне Різдво. На фронті воно завжди сумне. Ми сиділи навколо вогнищ і співали колядки та жартували, щоб якось підняти собі настрій. Потім згадували свої найкращі різдвяні пригоди з довоєнних часів. Кожен мріяв знов побачити вкрите снігом рідне містечко й опинитись у кімнаті, повній сміху та радості. Частенько хтось із нас підводився й відходив, аби на самоті поплакати під холодним російським місяцем.

Життя тут нудне й одноманітне. У нас немає нічого, крім згадок про родину й домівку. Тільки вони змушують нас витримати будь-що. Тож, не хвилюйтеся за мене, тепер уже нічого поганого статися не може. Хочу, щоб ви знали, як міцно вас усіх люблю і зроблю все від мене залежне, щоб іще вас побачити.

Хайль Гітлер!

Дітріх

Мати дивилася на Крістін, а з очей котилися сльози.

— Він здався, — прошепотіла вона.

— Nein! — вигукнула Крістін, забираючи в матері листа. — У кінці він пише, що зробить усе, аби знов із нами побачитись.

— Але стільки солдатів загинуло…

— Маємо надію, що все не так погано, як кажуть по радіо, — спробувала заспокоїти її Крістін. — Ворог завжди перебільшує власну міць. Принаймні, ми точно знаємо, що тато живий!

Мамця підвела несподівано осяяне лице.

— Він пише про Різдво. Коли б сталося найгірше, як би тоді цей лист до нас дійшов?

— Точно, підтвердила Крістін. — Бачиш, це — гарні новини, — додала вона, розвертаючи конверт до себе штемпелем.

Там стояло: «10 січня 1942» — минулорічна дата. Дівчина проковтнула гіркий згусток у горлі, поклала листа до конверта та заховала його назад до кишені на фартуху.

— Ну так, ти маєш рацію, — сказала мамця. — Він написав цього листа вже після того, як опинився в полоні. Це означає, росіяни дозволяють їм відсилати листи. Напевно, їх бодай якось годують і дають хоч якусь вдяганку.

— Точно, — погодилася Крістін, намагаючись зупинити сльози.

Вона відвернулась у куток і почала витягати з шухляди столове срібло, сервіруючи стіл.

«Навіть якщо лист ішов цілий рік, це ще не означає, що тато загинув, — умовляла вона себе. Навіщо казати про це, щоб мама зовсім перестала їсти? Я просто замалюю вуглиною дату, й вона ніколи не дізнається».

— Напевне, тато харчується краще, ніж ми, — сказала вона вголос. — Може тепер, коли ти знаєш, що з ним усе гаразд, закінчиш ванну й дозволиш мені приготувати обід?

— Ja, — погодилася мамця, — це треба відсвяткувати. Давай відкриємо останню банку сливового варення й поласуємо всі разом.

У лютому уряд зробив офіційне оголошення про те, що Шоста армія здалася росіянам. Прапори приспустили, й жінки в чергах ридали. Спочатку Крістін подумала, що вони оплакують чоловіків, загиблих на фронті, та потім виявилося, що відтепер оголошено мобілізацію всіх, кому більше шістнадцяти та менше шістдесяти п'яти. Із підлітків і літніх чоловіків створювали нову дивізію, що матиме назву Volkssturm[45] — ополченське формування без військової форми. Підлітків, віком від дванадцяти до п'ятнадцяти років, збирали для відправки до Франкфурта, Штуттгарта та Берліна до загонів протиповітряної оборони. Вона дякувала Богу, що брати замалі для цього.

Іще за кілька тижнів у газетах написали, що німецькі війська на східному фронті почали перегрупування та консолідацію, але дідусь сказав, що насправді це означає відступ під тиском російського Івана. Гер Вайлер проінформував його, що етнічні німці залишають свої домівки в Росії та в Україні та виїжджають до Німеччини. Крістін якось випадково підслухала, як дідусь розповідав мамці, що російські солдати гвалтували та вбивали німецьких жінок і дітей. У це було важко повірити, та коли разом із продуктовими картками було роздано листівки з намальованими на них росіянами, які стоять над трупами німецьких жінок і дітей, новий страх оселився в її серці. Зміст послання не викликав сумніву: це станеться з нами, якщо не дати відсіч ворогу й не захистити свою батьківщину. Крістін не розуміла, навіщо ці листівки роздавали в містечку, адже тут уже не залишилось нікого, хто був би в змозі їх захистити. Всіх чоловіків уже було забрано. Дівчина тихцем спалила листівку, щоб брати й не бачили її.

Першого березня, серед ночі, під час повітряної тривоги Карл упав на сходах і потім усю дорогу до сховища накульгував на пошкоджену ногу та стогнав, ніби збирався померти тієї ж миті. Він лише забив лікоть і подряпав коліно, та поводився, немов там було щось бозна яке серйозне, і на всіх це справило досить гнітюче враження. На додачу, у погребі їм довелося просидіти майже три доби, бо, щойно скінчалось одне бомбардування, як починалось інше. Картопляні ящики та винні барила вже давно спорожніли, й мало хто виявив мамчину передбачливість і взяв із собою хоч якусь їжу. У домі Крістін завжди в передпокої тримали торбинку з їжею саме на такий випадок. Цього разу там лежала банка маринованих яєць і житня хлібина.

Товариші по нещастю зібрали до купи всю наявну їжу й розділили її на рівні частини. Хліб, варення, яйця, оселедець, трохи козячого сиру та сушені яблука було поділено на майже тридцять невеличких порцій. Чоловіки пробили дірку в цементній стіні погреба та викопали назовні вузенький лаз, аби найменший хлопчик зміг ним проповзти та набрати води із джерельця. Наприкінці третього дня, коли нарешті все стихло, люди, брудні та голодні, вийшли зі сховища, впевнені в тому, що від містечка залишились тільки руїни. Але, на загальний подив, найближчі будинки й досі стояли.

Подальші кілька місяців пройшли відносно спокійно. Крістін разом із усіма садила город, сапала бур'яни, стояла в чергах, прала, полювала на продукти та бігала до сховища. Дівчина побоювалася, що скоро всі вони збожеволіють від такого життя. «Невже так буде завжди? — цікавилась вона. — Чи до смерті нічого не зміниться? Як довго людина може витримувати страх смерті? Коли вже стане відомо, живий мій батько чи мертвий? Як довго Ісаак іще пам'ятатиме про наші стосунки?» Втомлена постійним відчуттям безпомічності, Крістін вирішила почекати до осені, до того самого вересневого дня, коли Ісаак уперше її поцілував. Тоді, попри все, вона піде до будинку Бауерманів і подивиться, чи там хтось іще є.

У кінці липня, однієї спекотної ночі, вони знов сиділи у сховищі, пітніючи та чекаючи на закінчення повітряної тривоги. Літо видалося жарким, і в погребі було задушливо та парко. У їхній компанії опинилась нова людина — племінник гера Вайлера. Цей худющий солдат нещодавно повернувся додому, втративши на фронті око та частину лівої руки. До Гессенталя він переїхав із Гамбурга, де двома тижнями раніше від бомбардування загинули всі його рідні. Люди сиділи напівколом і мовчки слухали його розповідь, лише зрідка обмінюючись стурбованими поглядами.

— Восьмиповерхові багатоквартирні будинки, собори, музеї, школи, крамниці, театри та машини, — казав він, витираючи піт із лоба, — усе накрило вогнем. Спочатку вони скинули звичайні бомби на найбільш густо заселені райони — Гамбург, Біллвердер, Аусшлаг і Бармбек, — а потім додали ще й запалювальних. Після цього нальоту чотири квадратні милі міста просто зникли з лиця землі. Я був на мосту через Ельбу: повертався додому з товариської вечірки. Ті бомби, якими союзники нас бомбили, не були схожі ні на які інші, бачені мною раніше. Коли вони вибухають, хімікатами вкривається буквально все довкола і швидко перетворюється на море вогню.

— Bitte,[46] можуть почути діти, — попросила його зупинитись якась жінка.

Солдат поділився з гером Вайлером самокруткою, передаючи її дядькові вцілілими пальцями лівиці. Ядучий дим змусив його на мить заплющитись. Крістін підсунулася ближче, щоб нічого не пропустити.

— Окремі пожежі швидко зливалися в єдине погребальне вогнище, котре сипало жаром і піднімалося на сотні футів угору, випалюючи довколишнє повітря. Аж ось зі страшенним гудінням це море вогню опало на землю, засмоктуючи всіх і все. Люди, що намагалися втекти, опинилися в пастці затоплених вогнем вулиць, і згорали живцем. Я бачив палаючі постаті, що виповзали з-поміж розплавленого каміння й кидалися в річку. Бачив, як жінки з дітьми на руках намагаються втекти, та перечіпаються через якісь уламки, падають у вогонь під ногами й більше не встають. Ми з друзями забігли до одного будинку та спустилися до підвалу. Люди внизу сказали, що завжди можуть визначити, які бомби скидають, за звуками їх падіння. Запалювальна бомба летить зі швидким шелестом, ніби пташка сідає на гілку. Фугасна бомба падає миттєво, як батіг на спину коня. Голосними сплесками розриваються хімічні бомби, повні розплавленої гуми та бензину. Але цього разу вони почули щось зовсім нове.

— То що, вони використовували новий вид бомб? — запитав хтось.

— Саме про це він і каже, — прокоментував гер Вайлер.

— Не можу в це повірити, — сказала якась жіночка, — ви все вигадали.

— Будьте певні, що не вигадав, — відповів солдат.

— Тоді чому вони не скидали їх тут?

— Не знаю, — відповів солдат. — Може, ті бомби призначені тільки для великих міст, де живе багато людей. Може, побачивши, наскільки вони руйнівні, союзники вирішили відмовитися від них. А може, тоді їх випробовували. Це було тільки два тижні тому. А зараз вони займаються масовим виробництвом. Я не в курсі їхньої стратегії!

— Із мене досить! — вигукнула жінка, котра звинуватила солдата в брехні, відходячи в глиб погреба.

За нею відійшло ще кілька жінок.

— Розкажи їм, що було далі,— сказав гер Вайлер, віддаючи самокрутку племінникові.

— Через якийсь час температура в підвалі почала підніматись. Повітря потроху наповнювалося димом. Ми чули скрегіт, із яким над нами розвалювалися будинки. Я постановив вибратися звідти за будь-яку ціну, хоч інші й умовляли мене цього не робити. За дверима було червоно, як у ковальському горні. Спекотний вітер дмухав у лице й обпікав мені горло. Здавалося, саме повітря горить. Аж ось я помітив чисту стежку, що вела назад до мосту, і побіг, доки було можна. На півдорозі супроти мене стала суцільна стіна вогню, тож довелося ховатися в підземному бункері. Опустивши за собою ляду, я побачив, що там повнісінько. Поранені, травмовані люди лежали на підлозі та молили дати їм води. Потім стало жарко, як у печі, й бункер почало хитати з боку в бік. Одна стіна розтріскалась, і крізь щілини всередину полилась якась фосфориста рідина. Люди впали в істерику, а я знову побіг. Сам не знаю, як дістався околиці міста. Пам'ятаю тільки, що стояв там і дивився, як воно горить. Наступного дня я подався на пошуки родини. Ті, хто вижив, розкопували величезні купи дотліваючих тіл на вулицях.

— Навіщо? — спитав хтось.

— А що ж їм іще було робити? — поцікавився гер Вайлер. — Ховати їх знов і знов?

— Трупи слід було поховати, — сказав якийсь чоловік, — щоб запобігти хворобам.

— Це правда, — підтвердив солдат.

— Розкажи, чим усе скінчилося, — звернувся до племінника гер Вайлер.

— Будівля, де я переховувався, зникла. На вулицях було повно обгорілих тіл, безгубі роти роззявлені, руки простягнені в німому благанні. Дехто обгорів настільки, що неможливо було зрозуміти, дорослий то чи дитина. Живі ходили з відрами та саками і збирали частини тіл. У підвалах залишились хіба що кістяки та попіл. У деяких сховищах трупи сиділи рядком на лавах, як у півсні. Ті люди померли від задухи: вогонь випалив усе повітря всередині. Коли я спробував відшукати будинок своїх батьків, то навіть не зумів зорієнтуватися на місцевості. Ніщо не нагадувало колишнього життя.

Він замовк і похилив голову. По хвилині прочистив горло та подивився на присутніх мокрими очима.

— Потім я впізнав обгорілий куток бібліотеки, що раніше стояла в кінці нашого кварталу, та рушив у напрямку свого дому. Будинок зник. Не залишилося нічого. Я так ніколи й не знайшов ні батьків, ні сестер. Учора мені сказали, що, як палає Гамбург, було видно навіть на відстані ста двадцяти миль.

— Там був завод із вироблення зброї? — запитав хтось.

— Не на нашому боці міста. Там не було ні авіабази, ні фабрик — нічого військового.

— Гадаєш, то могло бути помилкою? — Запитав гер Вайлер.

— Ні, це не могло бути помилкою. Бомбардування тривало три години, а потім усе повторилося через два дні та ще через три. За попередніми оцінками, загинуло близько сорока п'яти тисяч людей. У Гамбурзі жили понад мільйон цивільних, а зараз його на три чверті стерто з поверхні землі.

Крістін обійняла себе руками й відійшла до задньої стіни сховища, усе всередині, здавалось, обернулося на кригу. Марія з братами спала на ящиках з-під картоплі. Дорослі навчилися затуляти дітям вуха ватою чи шматочками бавовни, що допомагало малечі розслабитись і навіть спати. Крістін подумки цікавилась, чи вони вже звикли до вибухів, а чи сон був лише захисною реакцією організму на постійний страх. У такому разі, якщо бомба проб'є стелю сховища, вони помруть, нічого не відчувши. Сон є їхнею втечею. Дівчина теж хотіла б зуміти заснути. Потім вона згадала, як хтось приніс із дому пляшку саморобного шнапсу й давав по ковтку дітям, аби їх заспокоїти. Їй зараз хотілося б мати повну пляшку, щоб напитись і забути все щойно почуте.

Глава 14

У середині вересня по радіо оголосили, що в інтересах громадської безпеки кілька тисяч жителів Південної Німеччини було ув'язнено за антидержавницьку діяльність. Усіх їх було відправлено до Дахау. Дідусь сказав, що тепер, якщо рахувати в'язнів, у Дахау живе більше людей, ніж у Штуттгарті.

Наступного ранку в продуктовій черзі Крістін не побачила нікого з жовтою зіркою на одязі — серце її пропустило удар. Євреї зникли.

— Ви що-небуть чули? — спитала вона у фрау Унгер.

— Нічого певного, — відповіла та. — Тільки бачила, як серед ночі виїздили Кляйни. Хтось забрав їх разом із валізами на чорному «Мерседесі». А сьогодні зранку, коли я проходила повз будинок Ліберманів, маленька Естер підглядала через фіранку, хоча зазвичай вони з мамою займали чергу раніше за мене. Щось таки відбувається.

Крістін миттєво прийняла рішення. Щойно купить продукти, одразу ж піде до помешкання Бауерманів. Якщо завиє сирена чи налетить винищувач, де ховатись, невідомо, але дівчину це більше не турбувало. Якщо будинок виявиться порожнім, це означатиме, що вони вже виїхали, й Ісаак — у безпеці. З іншого боку, якщо вони й досі там, вона постукає в двері та спробує побачитися з ним. Більше нема чого чекати!

Пізніше, прямуючи до іншої частини містечка, вона усвідомила, що на місці Ісаакового будинку може знайти самі руїни. Уява малювала страшні картини, й дівоче серце від хвилювання ледь не вискакувало з грудей. Дорогою зустрічались як поодинокі вщент зруйновані будівлі, так і неушкоджені, але давно покинуті помешкання. Тротуари біля них були вкриті опалим листям і багнюкою, фіранки на вікнах теліпались брудними ганчірками, квітники заросли бур'янами. Якісь родини виїхали самі, та тепер Крістін цікавило, наскільки правдиві чутки про те, що гестапо примусово забирає цілі сім'ї. Вона уявила спорожнілі кімнати, в яких іще відлунює дитячий сміх, голоси батьків, бабусь і дідусів, чиє життя раптово змінилось, а може, й урвалось.

Цього разу дівчина не обходила довкола кварталу чотири рази, натомість одразу піднялася кам'яними сходами до вхідних дверей. Серце молотом калатало в грудях і пересохло в роті. Частково змиті, на дверях і вікні виднілися плями жовтої фарби. Крістін і досі могла розібрати, що там було написано: «Juden».

Спочатку вона легенько постукала, та потім, коли ніхто не озвався, загрюкала сильніше. «Піду тільки після того, як його побачу, — думала вона, пропускаючи косу між пальців». Нарешті, двері на дюйм прочинилися. Крізь темний отвір було видно смужку блідої щоки та каре око.

— Крістін! — вигукнула фрау Бауерман. — Що ти тут робиш?

— Мені треба побачити Ісаака.

— Його немає. Краще йди звідси!

— Будь ласочка, — залепетала Крістін, — впустіть мене хоч на хвилинку!

Їй здалося, що всередині буде не так небезпечно, як тут, на ґанку, тож дівчина вирішила взяти справу у свої руки і натисла на ручку дверей. Раптом вони широко відчинились. Хтось ухопив її й затяг до передпокою. Це був Ісаак.

— Що ти тут робиш? — запитав він, зачиняючи за нею двері.— Якщо дізнаються, вони тебе заарештують.

— Я мусила тебе побачити, — відповіла Крістін, намагаючись відновити дихання.

Раптом вона скам'яніла, шокована разючими змінами, що відбулися з часу її останніх відвідин. Древніми ковдрами було позавішувано всі вікна та двері, що робило приміщення темним і похмурим, як печера. Гасові ліхтарі тьмяно освітлювали середину передпокою та вітальні, залишаючи сходи та віддалену частину холу в темряві. Через широку арку ліворуч вона побачила голу мармурову підлогу, на якій ближче до старенької печі поряд лежало два солом'яні матраци та купа якогось непотребу — гілок, ганчір'я і розрізнених ніжок від меблів. З іншого боку від печі стояв хиткий стіл, зроблений зі старих дверей, покладених на овочеві ящики, та чотири різномасні стільці, що трималися тільки завдяки шпагату та дерев'яним підпоркам. На саморобних полицях, абияк змайстрованих із дощаних обрізків, кількох цеглин і дерев'яних брусків, розмістилися свічні недогарки, пощерблений посуд, кілька пом'ятих каструль і сковорідок. Як Бауермани живуть у таких умовах?

Ісаак стояв пліч-о-пліч із матір'ю. Їхні бліді маслакуваті обличчя розпливалися в мороці кімнати, жовті зірки Давида яскравими плямами виділялися на тлі темних пальт. Ніна скидалася б на двадцятирічну дівчину, якби не чорні кола під очима та не сивувате волосся, абияк заплетене в косу. Ісаакове волосся, з тих пір, як Крістін його бачила, відросло на кілька дюймів і тепер, зачесане назад, виднілося з-під сірого фетрового капелюха й кучерявилося за вухами. Та, попри втрату ваги і сповнений тривоги погляд, хлопець був нестерпно привабливим. Варто було лише побачити лице коханого, як усі притлумлювані роками почуття — горе, гнів, безпомічність, страх — одночасно вибухнули в ній, збиваючи подих, прискорюючи серцебиття. Дівчина зробила крок уперед, ледь стримуючись, аби не впасти у його обійми. І тільки тепер помітила чотири спаковані валізи, що чекали біля вхідних дверей.

— Ви ідете? — запитала вона.

У кінці холу з'явилися гер Бауерман і Габріелла. Свічка в її руці ледь освітлювала їхні напружені лиця та яскраві жовті зірки, нашиті на пальта. Побачивши Крістін, дівчинка віддала свічку батькові та побігла через кімнату, щоб стиснути її в обіймах. Гер Бауерман загасив полум'я й сів на сходах, опустивши голову. Крістін поплескала Габріеллу по плечу та погладила по голові. Дівчинка тремтіла всім худеньким тілом.

— Нас вивозять, — сказала фрау Бауерман.

— Вивозять? — запанікувала Крістін. — Куди?

— Невідомо, — відповів Ісаак, — за нами приїдуть сьогодні. Краще йди звідси.

Крістін відчула, що зараз заплаче.

— Ходімо зі мною, — попросила вона Ісаака. — Знімемо зірку і скажемо всім, що ти мій кузен.

— Nein, — відповів хлопець, підходячи до неї,— вони знають наші імена та прізвища. Це не спрацює. Тобі не слід було приходити.

Він відірвав руки Габріелли, що міцно тримали талію Крістін. Потім м'яко, але з рішучим виразом обличчя, підштовхнув гостю до дверей. Вона вхопила його зап'ястя, намагаючись зупинити, бажаючи просто торкнутися коханого. Але він вирвався, ніби дівчина могла заразити його якоюсь страшною хворобою. Серце Крістін розривалось від болю.

— Bitte, — молила Крістін, — дозволь мені допомогти! Ходімо, я сховаю тебе в нас удома. Не дозволяй їм так просто себе забрати!

— Із нами буде все гаразд, — відповів він, обережно ведучи дівчину до дверей. — Це не надовго. Вони відправляють нас працювати на військовий завод. Ми з тобою побачимося, коли все це скінчиться. Пам'ятаєш, ти потрібна родині? І я потрібен своїй. Якщо ми не виконуватимемо наказів, наші шанси вижити тільки зменшаться. Йди додому та бережи себе.

Вони вже стояли біля входу. Крістін сперлася на двері, з очей рясно котилися сльози. Ісаак дивився на власні черевики, на матір, на стіни — на що завгодно, тільки не на неї. Потім зненацька він стиснув Крістін у міцних обіймах і заховав лице в неї на шиї. Це тривало довго-довго, та от м'язи на його руках розслабились, хлопець зробив довгий болісний вдих і відпустив її.

— Я й досі тебе кохаю, — прошепотів Ісаак на вухо дівчині,— і завжди кохатиму.

Потім забрав від неї руки і відійшов. Крістін відчула таку слабкість, ніби з неї було випито всі сили.

Вона потяглася до Ісаака, щоб бодай іще секунду побути в його обіймах. Але хлопець узяв її за руку, відчинив двері й виштовхнув на ґанок. Дівчина почула клацання замка у себе за спиною.

Вона розвернулась і загупала кулаками в зачинені двері, та в цьому не було сенсу, її більше не впустять. І тут почулося віддалене гарчання двигуна — з-за рогу показався автомобіль. То була крита брезентом військова вантажівка, з-за бортів якої виглядали озброєні автоматами есесівці. Крістін бігцем подолала сходи й викладену цеглою стежку, що вела до тротуару, сльози застили дорогу. Тільки за два квартали від Ісаакового помешкання, задихана, вона перейшла на крок.

Іще одна військова вантажівка, повна солдат, рухалася брукованою вулицею в її напрямку. Дівчина витерла сльози, побоюючись, що не обійдеться без неприємностей, коли помітять її заплакане лице. Не відриваючи очей від хідника, вона повернула ліворуч, де за рогом кам'яниці ледь не налетіла на гауптшарфюрера СС.[47] Він чорною стіною виріс перед Крістін, сріблясті знаки розрізнення виблискують на сонці. Дівчина відступила на крок, а чоловік ухопив її зап'ясток, готовий до бійки. Але зрозумівши, що перед ним — особа жіночої статі, дещо ослабив захват і всміхнувся. Крістін подивилась на офіцера, в голові паморочилось, серце вискакувало з грудей.

— Молодичко, — сказав він, — куди поспішаєте?

— Ой, вибачте, гере гауптшарфюрер, — промовила Крістін, намагаючись приховати тремтіння в голосі.— Перепрошую, що наскочила на вас.

Автоматично вона звела руку в салюті й відкрила рота, щоб вимовити належне привітання, та есесівець зупинив її, торкнувшись долонею в рукавичці до ліктя дівчини. З висоти свого зросту він, оцінюючи, дивився на Крістін пронизливими блакитними очима. Поруч стояв іще один есесівець — товстун-группенфюрер — і всміхався масними губами, показуючи сірі нерівні зуби.

— Із вами все гаразд? — запитав гауптшарфюрер. — Потрібна моя допомога?

— Ні, гере гауптшарфюрер, дякую, — відповіла вона, — зі мною все гаразд.

— Така симпатична молода німкеня, як ви, не мусить плакати.

— Вибачте, мені треба йти додому, — сказала Крістін, намагаючись обійти чоловіків, — мати чекає.

На якусь мить їй здалося, що зараз от-от один із них ухопить її за руку, не даючи пройти. Та цього не сталось, і дівчина вільно пішла тротуаром.

— Фройляйн! — високим співочим голосом покликав товстий группенфюрер.

Вона стишила ходу, та не зупинилася.

— Фройляйн! — закричав він.

Крістін зупинилася.

— Підійдіть сюди, — попросив він.

Вона склала долоні перед собою і повільно пішла назад. Серце молоточком гупало по ребрах.

— Гере группенфюрер? — промовила Крістін.

— Скажіть мені, фройляйн, ваше ім'я. — Він стояв, заклавши руки за спину.

— Крістін.

Группенфюрер усміхнувся до високого офіцера, мов це був їхній давнішній жарт. Потім доторкнувся до ґудзика на її пальті.

— Маєте хлопця, Крістін?

— Так, — відповіла вона.

— Е-е, не знаю, чи ви в курсі, та СС потребує здорових, красивих молодих німкень, як ви, для примноження арійської раси. Знаєте, що це ваш священний обов'язок?

— Так, — Крістін із зусиллям виштовхувала слова, — фюрер уже мені казав про це.

Товстий группенфюрер відкинув голову назад і зареготав:

— Фюрер! уже казав мені!..

Його великий живіт піднімався й опадав. Він штовхнув товариша ліктем.

— Фюрер уже казав їй! Ти чув?

— А що іще казав вам фюрер, фройляйн? Може, він поділився з вами своїми стратегічними планами на перемогу?

— Ні,— відповіла Крістін, — він сказав, що батьківщина має пишатися мною. Тому ми з нареченим плануємо побратись якомога швидше.

— То ваш наречений служить у регулярній армії вермахту, так?

Крістін кивнула.

Товстун задер своє подвійне підборіддя й торкнувся сріблястих блискавок на кітелі.

— Бачите це? — Спитав він. — Я належу до військ СС. Знаєте, туди приймають тільки тих, хто доведе чистоту свого походження до 1880-х років. Бути жінкою есесівця — почесно! Гітлер навіть вручає їм медалі за народження дітей: бронзову — за трьох, срібну — за п'ятьох і золоту — за шістьох і більше. Після перемоги ми будемо елітою!

Він нахилився до дівчини й понюхав її шию, втягуючи ніздрями її запах, як голодний ведмідь винюхує кролика біля дупластого дерева. Крістін стояла не рухаючись, але коліна та лікті судомно здригались.

— Ви могли б мати все що завгодно, — проказав він, витягаючи руку, щоб погладити її волосся.

— Вибачте, гере группенфюрер, — відповіла вона, — мені дійсно треба поспішати додому. Мама — хвора й чекає, щоб я доглянула молодших братів і сестру. Боюсь, у неї може бути тиф.

Зачувши слово «тиф», офіцер відсмикнув долоню й витер її об штани.

— Тоді йдіть, — дозволив він.

Крістін розвернулась і побігла не оглядаючись.

Усю дорогу додому вона намагалася придумати, як допомогти Ісааковій родині. Фрау Унгер казала, що Кляйни виїхали серед ночі. Може, вони десь сховалися? Треба дізнатися, де вони й відвести туди Бауерманів. Якби тільки не було запізно. Що, коли та вантажівка з автоматниками вже їх забрала? У будь-якому разі, самотужки їй не впоратись. Мамця, звичайно, розсердиться, дізнавшись, що Крістін була у Бауерманів, але доведеться їй розказати.

Удома дівчина одразу ж пішла на кухню, де мати консервувала останні цьогорічні помідори. Мокрий рушник висів у неї через плече, і руки були червоні від томату.

— Мамо, — сказала Крістін, затамувавши подих, — я сьогодні ходила до Бауерманів…

Мамчине лице здригнулось. Не даючи дочці договорити, вона відкинула ніж, витерла рушником руки й рушила в бік Крістін.

— Чому? Чим ти думала, коли туди йшла? Знаєш, що могло статись, якби тебе впіймали?

— Знаю, це було небезпечно, та мені треба було побачити Ісаака. Я не збиралася заходити, але мене впустили. Знаєш, їх вивозять. Із цим треба щось робити. Вони просто сидять і чекають, коли за ними прийдуть нацисти!

— Мені дуже шкода. — Мамця поклала долоні на плечі Крістін. — Я знаю, ти хочеш допомогти, але тут нічого не вдієш. З усього містечка забирають євреїв, і нам цього не зупинити. Якщо ми тільки спробуємо, нас вивезуть із ними разом. Ясна річ, ти піклуєшся про Ісаака, я теж хвилююся за нього й усю їхню родину, але за тебе, Марію та хлопців я хвилююся більше. Мій обов'язок — оберігати власну родину.

Крістін знесиліла, тіло налилося свинцем.

— Що з ними буде?

— Точно не знаю, — відповіла мати. — Я чула, їх відправляють до робітничого табору.

— Дахау?

— Не знаю. Сподіваюсь, що ні.

— Чому? — запитала Крістін слабким голосом. — Що ти чула?

Мати глянула їй у вічі похмурим поглядом.

— Кажуть, у Дахау люди вмирають.

Серце Крістін стислось від болю, й вона ледь не знепритомніла. Довелося сісти.

— Не думаю, що їх відвезуть туди, — сказала вона, — дивлячись на банки з помідорами, що, мов солдати, вишикувалися на столі.— Ісаак казав, вони працюватимуть на військовому заводі.

— Сподіваюся, так і буде, — відповіла мамця, — бо я вже не знаю, кому вірити. Нацисти кажуть, що війну вже виграно, й ми дуже скоро керуватимемо світом. Мені байдуже до керівництва світом. Я тільки хочу, щоб у моєї родини було що їсти та де жити. Знаю, ти хочеш урятувати Ісаака і його близьких, але як це зробити? Мусимо спочатку потурбуватися про самих себе. Зрозумій, із нами буде все гаразд, доки ми слухаємось наказів.

— Фрау Бауерман каже те саме, — прошепотіла Крістін, ледь не плачучи, — і що з ними зараз?

Глава 15

Наступний ранок виявився холодним і сірим. Вулиці, будівлі, хмари — все мало колір могильних каменів. У кімнаті Крістін було майже зовсім темно. Мамця поторгала її за плече, щоб розбудити. Спросоння дівчина подумала, що ще ніч і вона проспала сигнал тривоги. Але наступної миті пригадала, що мусить рано встати, бо обіцяла з Марією попрацювати в саду. Фермер Еркер наймає жінок із містечка для збору яблук. Два бушелі[48] яблук, які він дає за роботу, не зашкодять родині Крістін. Двоє його синів загинули на війні, й тепер на невеличкій фермі залишився тільки господар із дружиною, котрі не бажали брати до себе ні військовополонених, ні дівчат-працівниць із Ліги.

Як на неї, Крістін краще б залишилась у ліжку. Зараз, напевне, Ісаака з родиною вже забрали, повантаживши до військового автомобіля, відвізши невідомо куди. Сама тільки думка про те, що вони можуть більше ніколи не побачитися, відбивала бажання вставати. Але вибору не було, і дівчина вилізла з-під ковдри, позіхнула, протерла набряклі зі сну очі та кивнула мамці на знак того, що вже прокинулася. Залишившись сама в кімнаті, вона повільно встала й почала одягатись. Тіло, цілком відповідно до настрою, було млявим і неслухняним, немов складалося не з плоті та крові, а являло собою рештки давно затонулого судна.

О восьмій годині вони з Марією вже збирали яблука в тому самому саду, де Ісаак уперше поцілував Крістін того сонячного ранку, коли світ іще тільки збирався збожеволіти. А тепер, на додачу до всього іншого, ще й вівці зникли, давно з'їдені власниками чи вкрадені голодними чужинцями. Замість сонця був негустий туман, і важкі темні хмари ходили низько по небу. Іще десятеро жінок працювало поряд, але, крім поодинокої пташки, у саду ніщо не порушувало тиші. Молоді жінки не розмовляли, не сміялися, не пліткували. Кожна механічно збирала яблука, бажаючи скінчити до того, як завиє сирена чи налетить винищувач.

Повна яблук торба відтягувала плече. Крістін тільки й могла простягти руку, зірвати з гілки соковитий плід і покласти його поряд із іншими. Уся її увага йшла на те, щоб яблука не падали на землю. Минулої ночі вона потерпала від жахів. Точно не пам'ятала, що саме снилось, але й досі мала прикре відчуття гнітючого страху, що наливало ноги свинцем і вповільнювало рухи. Навіть сіре низьке небо давило їй на плечі.

До десятої вже розпогодилося, та клапті туману ще де-не-де висіли над зораними під пар ланами, й здавалося, ніби дивишся на землю із захмарної висоти. За годину вони вже досягли крайніх дерев біля підніжжя пагорба. Крістін не могла дочекатися, коли вже скінчить, аби піти додому.

Зачувши знайомий гуркіт паротяга, що наближався до них, дівчина навіть не обернулась, зайнята зриванням останніх на гілці яблук, що ховалися в густому листі. Але, коли Марія припинила роботу й задивилася на локомотив, Крістін і собі подивилася. Побачивши потяг, вона скам'яніла.

Вугільно чорний паротяг хижим звіром рухався в клаптях туману, темний дим, упереміш із парою, клубочився над потягом, накриваючи його тіло та хвіст, майже не піднімаючись у низьке сіре небо. Нацистські прапори, мов антени, стирчали у флагштоках обабіч закіптюженого локомотива, величезна чорна свастика, намальована на передньому бампері, немов торувала шлях. До паротяга було причеплено шість закритих товарних вагонів, на кожному білів гігантський напис «Власність Третього рейху», а зверху нацистський орел розпростер крила над чорною свастикою у вінку з дубового листя. Вагони мали по два невеличкі віконця, заґратовані колючим дротом, через які виднілися сірі обличчя, зморені очі та простягнені до свободи руки.

Крістін не була певна, що не зойкнула. Та навряд чи її могли почути серед цього скреготу, гупання та клацання, що заглушало всі інші звуки. Решта жінок у саду стояли, дивлячись на жахливий потяг виряченими очима, затуливши роти долонями, повні яблук торби відтягали їм плечі.

Крістін набрала зі своєї торби повні жмені яблук і побігла вздовж насипу.

— Ловіть, — кричала вона, — це — їжа!

Дівчина бігла поруч із потягом, кидаючи яблука в простягнені долоні. Більшість плодів падали назад, б'ючи її по голові та тулубу, проте декілька було підхоплено брудними скривавленими руками, що хутко зникли за колючим дротом. Ці бліді руки нагадали Крістін колись бачену картину, де вугрі виловлювали рибу в підводній печері.

Хоч як швидко намагалася бігти дівчина, потяг їхав швидше. Вагони поступово віддалялися, щоб невдовзі зникнути в густому лісі на краю долини. Знесилена, вона впала на сиру землю під насипом, яблука порозкочувалися навсібіч. Дрібні камінці впиналися в коліна та долоні. Крістін дивилась, як останній вагон зникає за деревами, полишаючи за собою тільки хвіст ядучого диму.

— Крістін, — підбігла Марія, — що це ти робиш?

— Ісаак із родиною міг бути в тому потязі! — прокричала вона, молотячи кулаками землю.

— І що б їм робити з тими нещасними? — Марія допомогла сестрі підвестись і обтрусила одяг. — Ти в порядку?

— Не в порядку, я ніколи не буду в порядку!

Крістін брудними руками розмазувала по щоках сльози, намагаючись утямити, що саме бачила щойно. Але їй важко було зібратися з думками. Марія збирала розсипані яблука назад до торби, спостерігаючи за сестрою, котра невідривно дивилася на темні зарості, за якими зник жахливий потяг. За якийсь час Крістін отямилась і пішла назад до яблуневого саду. Ноги тремтіли, живіт підвело.

— Може, його там і не було, — сказала Марія.

Крістін мовчки йшла поруч. Дівчата наблизилися до крайніх яблунь і повернулися до роботи. Та Крістін не могла спокійно збирати врожай, сльози самі котилися з очей. Тому вона тільки притримувала велику драбину, доки Марія наповнювала торби. З усієї сили вона намагалася вмовити себе, що Ісаака не могло бути в тому потязі. Та уява постійно малювала картину, як він обіймає матір і сестру, як здригається, впізнавши її голос за заґратованим віконцем. «Його не могло там бути, — як „Отче наш“ подумки повторювала Крістін. — Він — занадто розумний і красивий, аби його перевозити як худобину. Його батько — адвокат, а мати — аристократка. В цьому немає сенсу». Та попри всі вмовляння, дівчина не переставала уявляти, як Бауермани з валізами стоять на пероні, Ніна та Габріелла в шалях, накинутих на плечі, чекають на пасажирський потяг, що повезе їх у невідомому напрямку, але потрапляють до товарного вагона, в якому ще недавно перевозили корів і свиней.

За годину жіноцтво зібрало врожай і гер Еркер зібрався відвезти їх назад до містечка возом, запряженим парою волів. Налякані жінки поскладали мішки та бушлі з яблуками на підводу, а потім звично вп'ялися очима в горизонт. Крістін уже зовсім зібралася залізти на воза, та раптом передумала.

— Я піду пішки, — повідомила вона Марії,— маю побути на самоті.

— Ні,— сестра похитала головою, — поїхали з нами. Допоможеш із яблуками, та й тут небезпечно самій!

— Зі мною буде все гаразд, — запевнила Крістін, хоча, насправді, їй було байдуже, якщо навіть налетить винищувач і закінчить її стражденне життя. Та Марії цього не можна було казати. — У лісі безпечно. Я тільки трошки пройдусь і повернуся додому, обіцяю.

Марія насупила брови.

— Не ходи довго — мамця нервуватиме. Вона й так уб'є мене за те, що відпустила тебе.

— Я буду обережною, — відказала Крістін. — Скажи мамці, що я не послухала тебе.

Воли рушили, а Крістін залишилася, дивлячись у слід перевантаженому возу, що порипував, віддаляючись розквашеною дорогою. Марія сиділа ззаду, звісивши ноги, в її очах читався страх.

Крістін послала їй повітряний поцілунок, а потім розвернулась і покрокувала схилом пагорба. Біля верхнього краю найнижчого саду вона звернула на притрушений опалим листям путівець і швидко дійшла до лавки, на якій колись цілувалася з Ісааком. Хвилинку посидівши на вогкому сидінні, дівчина вирішила піти далі. Залишивши позаду акуратно складені стоси спиляної деревини, вона все швидше і швидше піднімалася схилом, аж доки дісталася вузької стежини, що невдовзі перетворилася на ледь помітну лісову стежечку. Вкрита товстим килимом глиці, вона тільки й дозволяла пройти між покручених стовбурів і колючих чагарів. Крістін змусила себе йти якомога швидше, піднімаючись іще вище в глиб лісу, де під старими ялинами було зовсім тихо, й опівдні небо ховалося за густими верхівками дерев.

На самому вершечку пагорба, в оточенні найстаріших і найвищих дерев, із землі стирчав масивний шмат гранітної породи. Відполірований вітрами й дощами, він скидався на кита, що лежить у гущавині ще з часів первісного океану. Крістін видряпалася на скелю й умостилась у тій її точці, що могла б бути китовою пащею. На заході виднівся Комбург — замок священого Грааля — давно зруйнований середньовічний собор, залишки якого були схожі на казковий палац, захований між по-осінньому барвистими пагорбами. Приємно було бачити, що бомбардування не торкнулися цієї краси. Раптова думка обпекла мозок Крістін: «А що, як у старих монастирських підземеллях ховаються від режиму євреї?» Дівчина картала себе за те, що раніше це не спало їй на думку. «Треба було відвести Ісаакову родину туди. Я мусила це зробити, а не чекати, склавши руки, доки все само собою владнається!»

Звідси містечко мало такий самий вигляд, як і кілька років тому, та вона знала, що там усе змінилося. Діти вже давно не грали на хідниках і навіть проїзній частині провулків. Вулицями раз у раз гуркотіли танки й мотоцикли. Позникали цілі будинки, вщент зруйновані повітряними нальотами. Люди зникали серед ночі після простого стуку в двері. Міщани вже звикли ховатися під сходами, по коморах і підвалах, як овочі! Але з цієї віддаленої висоти нічого такого не було видно. Звідси як і раніше виднівся тільки шпиль церковки навпроти її дому в оточенні жовтогарячих глиняних дахів.

Вона майже могла уявити, що нічого не змінилось, але видиме оку разюче різнилося з тим, що відчувала душа. Крістін глибоко вдихнула свіже, напоєне хвойним ароматом повітря, що завжди повертало їй сили та віру в краще. Проте цього разу це не спрацювало. Вона сиділа на вершечку скелі, дивлячись довкола й нічого не відчуваючи, ніби й не жила, а тільки існувала. Потім заплющила очі та спробувала відновити в пам'яті лице Ісаака.

І тоді сонечко вийшло з-за хмар, лагідним теплим промінням торкнулося її щоки. Дівчина була вдячна за цю можливість бодай щось відчути, хай навіть тільки зміну температури. Довколишню тишу порушували скрики білок і пташиний спів, а ще вітер обережно перебирав верхівки високих сосон зі звуком, що нагадував віддалений шум морського прибою. Аж раптом Крістін розплющилась і схилила на бік голову, дослухаючись. Спочатку майже нечутне гудіння швидко наближалось. Серце забилося швидше, знайомий жах остудив кров. Це виття повітряної сирени ні з чим не можна було сплутати. Якусь хвилину дівчина сиділа нерухомо, не знаючи, на що зважитись. Аж ось почувся й гуркіт літаків. Вони наближалися з-за спини Крістін і вже летіли над лісом. Вона зірвалася на ноги, уявляючи, як підстрелене тіло котитиметься схилом, у хмарі дрібних гілочок і трісок. Налякана дівчина зістрибнула зі скелі та заховалася за товстим стовбуром старої ялини. У просвітах між густим гіллям було видно, як у небі, над її головою, бомбардувальники розвертаються для атаки. Їх стрій нагадував силует якогось доісторичного дракона.

Літаків ставало дедалі більше. Дерева й земля вібрували. Крістін із жахом дивилась, як передні машини скидають свій смертельний вантаж на старе летовище, а потужним вітром його здуває у бік містечка. За декілька секунд срібляста завіса сотень бомб, що віддзеркалювали полудневе сонце, накрила шпилі й дахи. Звідси вони видавалися маленькими, немов стріляні гільзи, що висипаються з патронника автоматичної рушниці. Дівчина подумала, що таке порівняння спало їй на думку через те, що не чує свисту, з яким летять бомби. Та потім згадала, як хтось розказував, що фугас падає на тебе майже нечутно, тільки потріскує повітря над головою. Зараз вона була майже на одному рівні з літаками й бачила, як із їхніх утроб народжуються смертельні плоди. Раптом їй пригадалася розповідь племінника гера Вайлера про бомбардування Гамбурга. Тіло знерухоміло. Може, то — нові бомби? Чи не тому вона не чує їхнього свисту? Невже і Гессенталь перетвориться на суцільну вогняну повінь?

Вона міцніше обійняла стовбур, ніби земля мала втекти з-під ніг, коли пролунають перші вибухи. Почувся віддалений грім — і земля задвигтіла. Крістін аж підкинуло вибуховою хвилею. Один за одним поштовхи прокочувалися долиною, а містечко зникло за темною стіною диму та вогню. Тепер бомби сріблястими краплями падали на найближчі ферми, зорюючи лани, підіймаючи в повітря хмари землі й уламків будівель. Ноги Крістін перетворилися на піщані стовпи, будь-якої миті готові обсипатися. Після того як перша ескадра зробила своє чорне діло і зникла з очей, налетіла друга, щоб знов атакувати авіаційну базу. Та коли бомбардування повторилося втретє, дівчина вже не могла на це дивитися й упала навколішки, шукаючи прихистку між корінням старої ялини.

Здавалося, минули години, доки над долиною не перестали кружляти літаки, обертаючи все внизу на полум'я і дим. Ядучий запах пожежі викликав нудоту. Порожній шлунок зводило спазмами, жовч піднімалась до горла. Та ось ревіння моторів зникло за обрієм, залишивши по собі глухе гудіння вогню та віддалені зойки.

Напівпритомна, вона відірвала руки від дерева, підвелась і пошкандибала вниз схилом. Колюче гілля било її по лиці, дряпало плечі, бо Крістін не мала сили шукати стежку, а йшла навпростець. Ноги та руки рухалися некеровані мозком, як у ляльки-мотанки, котрою вона бавилася в дитинстві. Бліда, мов полотно, дівчина все ж таки незбагненним чином зуміла дійти додому.

За півгодини Крістін увійшла до повного диму та вогню містечка. Ноги не гнулися, серце ледь не вискакувало з грудей, обличчя та руки були замащені болотом. Від смороду палаючих будинків і солодкуватого запаху попеченої плоті її нудило. Затуливши рота долонею, дівчина намагалася обійти пожежі та завали. Люди метушилися, кликали рідних, порпалися в золі голими руками. Багато хто у порваній обгорілій одежі, вирячивши очі, просто стояв, ніби прикутий до місця, і щось мурмотів, а з голови, руки чи ноги, цебеніла кров. Босоногі діти вешталися руїнами, їхні нажахані очі ліхтариками світилися на вкритих сажею лицях. Якийсь чоловік із обгорілим обличчям хотів обійняти Крістін попеченими руками. Вона ледь не впала, намагаючись від нього втекти.

Нарешті вона підійшла до повороту на Шеллергассе-штрассе й зупинилася. Провулок ховався за товстою стіною чорно-коричневого диму, в якому тонули горішні будівлі. Попри жар, що йшов від багатьох пожеж навколо, дівчина відчула, як крижані пазурі страху торкаються серця, не даючи зробити й кроку вперед. Вона зняла з себе фартух, склала в кілька разів і прикрила ним носа та рота. Потім обережно рушила провулком, обходячи купи дерев'яних і цегляних уламків, черепиці та битого скла. Звідкись вибігла кішка та перебігла дорогу перед Крістін, її шерсть місцями обвуглилась і парувала. Потім ліворуч, крізь клуби диму, стало видно фасад церкви, дерев'яна дзвіниця якої лежала на газоні купою напівобгорілого брусу, крізь великі передні вікна виднілись яскраві язики полум'я. А потім вона побачила дотліваючі рештки сусідського хліва. Вітер повіяв в іншому напрямку — й дим розсіявся, ніби підняли завісу. Дівчина затамувала подих, готуючись побачити щось жахливе. Та раптом полегшено скрикнула: їхній будинок стояв на місці. Передні вікна розбилися, гілки сливових дерев обгоріли, та дах лишився неушкодженим і на стінах не було видно тріщин. Сльози покотилися по щоках. Вона бігцем здолала решту шляху й поспішила увійти крізь незачинені двері.

— Мамо, бабусю, Маріє! — кричала вона, пташкою облітаючи всі кімнати.

Відповіді не було.

Дівчина збігла вниз сходами й оббігла кругом будинку. Заплакана бабуся стояла біля дров'яного сараю, однією рукою притримуючи іншу. Розпачливий зойк застряг у горлі дівчини: бабуся була надто близько до вогню. Її тендітна постать темніла на фоні високого полум'я. Її праве зап'ястя та передпліччя вкрилися пухирями від опіків.

— Відійди звідти! — вигукнула Крістін, намагаючись перекричати тріскотіння вогню та вітру.

Вона підійшла й допомогла бабусі відійти подалі від небезпечного місця.

— А де всі?

— Марія повела хлопців до сховища, — відповіла бабуся не своїм голосом, утупивши погляд у рештки сусідського хліва, — вони пішли, щойно завила сирена. А де твоя мати, не знаю. Мабуть, шукає тебе.

Крістін відчула, як усе всередині неї стискається. Ніколи собі не пробачить, якщо через те, що вона вчасно не повернулася додому, з мамцею станеться якась прикрість.

— А де дідусь? — запитала дівчина, оглядаючи попечену бабусину руку.

— Там, — бабуся показала здоровою рукою в бік високого вогнища, — він намагався збити полум'я, щоб не перекинулося на наш дров'яний сарай. Та на нього впала стіна.

Крістін подивилася на рештки хліва — до горла підкотився клубок. Із-за рогу з'явилися хлопці з Гітлер'югенда, вишикувались у ланцюг і почали передавати відра з водою, щоб загасити пожежу. Вона обійняла бабусю, ховаючи від неї сльози.

— Як мені шкода! — прошепотіла вона на вухо бабусі.

І тут до провулку вбігла мамця. Вона виникла прямо з клубів диму, вся в попелі, із цівкою крові на лобі. Крістін підскочила з радості.

— Усі живі? — прокричала мама здалеку. На обличчі застиг жах.

— Ми не знаємо, що з Марією та хлопцями, — прокричала у відповідь Крістін.

Потім зробила паузу й поклала руку матусі на плече, не знаючи, як сказати решту.

— Мені так шкода, — продовжила вона, — загинув дідусь.

Якусь мить було незрозуміло, що з мамою. Чи вона заплаче, заб'ється в істериці, шокована новиною? Крістін затамувала подих, готова підтримати мамцю. Якийсь час та дивилася на них порожніми очима, бліда, мов стіна, але по хвилі сльози припинили котитися з її очей і погляд набув осмисленості. Вона глибоко зітхнула, стисла губи в тоненьку риску й рішуче промовила:

— Піду до сховища, подивлюсь, як там Марія та хлопці. А ти залишайся з бабусею.

Перш ніж Крістін устигла заперечити, мати вже поспішала вниз провулком. Дівчина завела бабусю до будинку, допомогла піднятися сходами й уклала на канапі у вітальні, накривши худеньке тіло ковдрою. Жодна з них не мовила й слова, доки онука обережними рухами промивала опіки та замотувала руку чистою тканиною. Бабця заплющила очі й тільки мовчки кусала губи, навіть коли було дуже боляче. Крістін намагалася, щоб її пальці не тремтіли, виконуючи незвичну роботу, хоча важко було ігнорувати звуки опадаючої будівлі, крики та зойки людей, цокання порожніх відер у руках юних пожежників.

Коли будинок наповнився ядучим димом і смородом горілої плоті, дівчина повідчиняла всі вікна та двері між кімнатами, щоб утворилися протяги. Потім пішла на кухню, стала на стілець і дістала з глибини буфету приховану татом пляшку сливового шнапсу. Зробивши великий ковток, ледь стримала кашель, коли напій обпік горло. Після цього забрала пляшку з собою до вітальні, де змусила бабусю сісти та випити трохи прозорої рідини, бо це було єдине знеболювальне в домі. Поставивши шнапс назад до схованки, Крістін змела з підлоги побите віконне скло, витерла зі столу сажу та сіла на стілець біля канапи.

— Краще промий свої подряпини, — сказала бабуся.

— Ш-ш-ш, не хвилюйся за мене, — відповіла Крістін, торкаючись пальцем бабусиної щоки. — Краще відпочинь.

Бабуся подивилася на неї довгим поглядом блакитних очей. Зморшкувате обличчя тремтіло в намаганні стримати сльози. Дівчина відчула, що не зможе витримати бабусиних сліз, і полегшено зітхнула, коли та заплющилась і невдовзі заснула.

Коли протяги видули з кімнати весь дим, Крістін позачиняла вцілілі вікна, причинила двері вітальні та повісила ковдри замість вибитого скла. В майже темній вітальні повернула вимикач, але нічого не відбулось. Спробувала засвітити лампу — також безрезультатно. Тоді вона пішла на кухню, знайшла гасову лампу та засвітила її. Повернувшись до вітальні, поставила світильник у середину столу та присіла біля бабусі. Наразі вона більше нічого не могла вдіяти, тільки чекати.

Нарешті мамця привела Марію, Генріха та Карла. Вони голосно перегукувались, від брудної одежі смерділо сміттяркою. Марія плакала, волосся розкуйовдилось і очі набрякли. Карл і Генріх сіли на край канапи, шморгаючи носами та розмазуючи по щоках сльози разом із сажею.

— Ми були далеко від сховища, коли завила сирена, — ридала Марія. — Довелося ховатися в іншому. Я не мала часу повертатися по бабусю й дідуся! Треба було попіклуватися про хлопців!

— Ти все правильно зробила, — підбадьорила її мама. — Хтозна, що сталося б, якби ви не сховалися вчасно.

— Я збиралася залишити хлопців у сховищі й повернутися, — Марія не могла зупинити сліз, — але було стільки диму, що я побоялася виходити.

— Усе правильно, — сказала бабуся, — ти могла загинути, і що б ми тоді робили? Дідусь прожив гарне довге життя. Він із радістю віддав би його за кожного з вас.

Крістін дивилася на свою змалілу, переповнену горем родину, заледве розуміючи, на що перетворилося їхнє життя. Доки вона мучилася постійним жахом, що бомба впаде на їхній дах, а вони й не встигнуть прокинутись, тата забрала війна, Ісаака забрали нацисти, а тепер іще й дідуся вбили якісь невідомі вороги, котрі скидають смерть із неба. Вона підвелась і пішла до кухні.

— Ти куди? — запитала матуся.

— Нам усім треба чогось попоїсти, — відповіла дівчина, повертаючись спиною до матері, щоб не було видно її істеричного стану. — Піду, зроблю нам чаю та відріжу по скибці хліба.

— Я допоможу. — Мамця теж підвелась.

— Краще побудь тут, — заперечила Крістін. — Ти тут потрібніша.

На кухні дівчина щільно зачинила двері, підійшла до раковини та підставила обличчя під холодну воду. Якийсь час стояла нахилившись і дивилася на білу порцеляну, дозволяючи крижаним струмочкам стікати з лоба та підборіддя. Потім, даремно, облизала пошерхлі губи — рот миттєво наповнився смаком попелу та диму. Її знудило прямо в раковину. Довелося знову і знову промивати обличчя та рот.

Крістін набирала повні жмені води з-під крана, аж доки не зник бридкий присмак смерті. Потім вона намочила ганчірку й до болю розтерлася нею. Відчуття криги на гарячій шкірі трохи притлумило свербіж глибоких подряпин на руках і ногах. Дівчина сполоснула ганчірку, закрутила кран і, закусивши до крові нижню губу, сперлася на край раковини в намаганні подолати паніку. Та в неї нічого не вийшло. Це було як падіння до бездонної прірви. Крістін розтиснула пальці, відійшла на інший бік кухні, забилася там у куток між двох буфетів, ховаючись, ніби налякане кошеня. Усі чоловіки зникли з її життя, й тепер було не ясно, чи союзники не зітруть Німеччину з лиця землі. Та ця думка лише примножувала побоювання, що Карл і Генріх, а може, й вони з Марією, мамцею та бабусею будуть наступними.

Глава 16

Через два дні після бомбардування під вікнами будинку Бельців проїхала підвода із загорнутими в саван тілами загиблих. Почувши характерне порипування незмащеної вісі та стукіт копит по бруківці, Крістін відсунула штори на розбитому вікні вітальні. За імпровізованим катафалком ішла жалобна процесія жінок, дітей і стариганів, які тримали в руках біблії, хрести та букетики польових квітів. Подейкували, що багатьох довелося витягати з-під завалів, викопувати із засипаних погребів, а когось навіть витягли з річки. Кількість загиблих у результаті бомбардувань уже сягнула двохсот двадцяти трьох осіб.

Але в дідуся не буде ні труни, ні похорону. Хлопці з Гітлер'югенда шукали хоч якісь його рештки на попелищі, та безрезультатно. Їм не вдалося знайти ні пряжки від ременя, ні навіть зуба чи кістки. На місці, де колись був сусідський хлів, тепер дотлівала зола впереміш із напіврозплавленими рештками металевих конструкцій. Учора Крістін із родиною водили бабусю на цвинтар на околиці містечка, де поклали букет рудбекій на могилу дідусевих батьків, аби вшанувати його пам'ять. А потім за вечерею, сидячи довкола столу, всі молилися за «Царство небесне» та згадували, яким гарним був дідусь. Мамця дала обітницю по закінченні війни поставити йому могильну плиту.

Від попередніх бомбардувань здебільшого страждали околиці, та нинішнє зруйнувало чи не половину містечка. На кожній вулиці добре, коли лишилося три цілі будівлі, решту ж осель було зрівняно з землею. В районі Шеллергассе-штрассе, окрім церкви та сусідського хліва, згоріло два будинки, що стояли поряд із домом Крістін, і ще чотири — в сусідньому провулку. У м'ясній лавці гера Вайлера обвалилася стеля, та в кав'ярні неподалік вибило вікна і кілька великих цеглин із фасаду.

У результаті постійних нальотів багато людей утратило свої домівки, тому солдатська будівельна команда звела кілька бараків неподалік від залізничної станції. То були три видовжені приземкуваті споруди з залізними дахами та зовсім без вікон. Ходили чутки, що там мали оселити в'язнів-євреїв, котрі відбудовуватимуть авіаційну базу. На ранок після того, як бараки були готові, Крістін розкладала по грядках добрива — курячий послід, змішаний із дерев'яною золою. Вона закотила рукава та підібрала волосся, щоб не заважало. Довкола було зовсім тихо, тільки Карл із Генріхом зображали чахкання парових котлів, граючи в залізницю на доріжці між будинком і садом, та гупала сапка, врізаючись у тверду землю. Здавалося, навіть пташки позникали. Скидалося на те, що всі в містечку виїхали чи померли, і не залишилося нікого, крім їхньої родини. Аж раптом почувся чоловічий крик, потім ще і іще, тільки вже ближче. До її слуху донеслося щось дуже подібне до звуку, з яким двигтить бруківка під ногами сотень людей. Дівчина випросталась у намаганні знайти пояснення того, що чує. Хлопці вибігли на тротуар, аби подивитись, іграшкові потяги звисали з брудних рук. Крістін поклала сапку на землю й собі підійшла до паркану.

Вуличкою рухався натовп якогось наброду. Поголені налисо, абияк узуті, вдягнені в линялі обноски живі кістяки наближалися нерівними рядами. Там були сотні, десятки сотень чоловіків з опущеними долу порожніми очима та маслакуватими блідими мов смерть лицями. У більшості в'язнів на сіро-білих смугастих робах були жовті зірки чи червоні перевернуті трикутники, а іноді й обидві нашивки. Ті, кому більш поталанило, були взуті в діряві чи поношені черевики, решта йшли босі, хоча бруківка, напевно, крижаним холодом обпікала їм ступні. Обабіч колони, викрикуючи команди, карбували крок озброєні охоронці. Крістін підрахувала, що близько двадцятьох солдат вели понад чотириста в'язнів, але есесівці тримали напоготові автомати та кийки. При наближенні охоронця чоловіки відступали в бік на крок або два, щоб якомога більше дистанціюватися від нього, проте ніхто не виходив за межі колони. В одного в'язня — чорноокого молодика, майже хлопця — спереду на робі розпливлася коричнювата пляма засохлого блювотиння. З-під штанини в іншого, ліворуч, витікала червоняста рідина. Кількоро чоловіків подивилися на Крістін і її молодших братів порожніми відсутніми очима. «Так он що вони роблять із євреями! — подумала дівчина».

— Генріху, Карле, — крикнула вона, — негайно йдіть до хати!

Але хлопці, вочевидь зачаровані виставою, не відреагували. Тоді Крістін поспішила до них, аби відволікти від цього жахливого видовища. Якраз коли вона наблизилася до братів, в'язень, із ноги котрого текла кров, долілиць упав на бруківку. Негайно до нього підбіг охоронець і, тицьнувши нещасного рушницею в бік, наказав підвестися. В'язень без жодного звуку зіщулився, набувши пози ембріона, солдат нещадно бив його по плечах, стегнах і ребрах. Зрештою виснажений чоловік, заточуючись, звівся на коліна та лікті в намаганні підвестися. Дівчина вхопила братів за плечі й розвернула в бік будинку. На порозі їх зустріла мати.

— Що відбувається? — Поцікавилася вона, спостерігаючи за тим, як Крістін заводить хлопців усередину.

— Це — в'язні-євреї, яких привезли відбудовувати авіабазу, — відповіла дівчина, важко дихаючи.

— А завіщо той солдат побив одного з них?

— Бо він упав, — відповіла Крістін.

— В'язня побили тільки за те, що він упав?

— Так, і я не знаю, що було б, якби він не підвівся.

— Але ж вони потрібні на будівництві, так?

— Я не знаю, — заплакала Крістін.

Мамця поклала руку їй на плече, явно ледь стримуючи сльози. Дівчина здогадалася: мати знає, про що думає дочка. Там, звідки привезли цих голодних, напівмертвих створінь, міг бути й Ісаак.

Відтоді схожих на живі скелети в'язнів проводили провулком двічі на день: о сьомій ранку й о сьомій вечора. Попри все, нацисти були організованими та пунктуальними. Протягом тижня Крістін була тричі заскочена процесією: двічі, коли верталася додому з продуктами, й один раз, коли поралася на вгороді. Після цього у ті хвилини вона знаходила собі діло в оселі. Шила, прибирала, бавилася з братами — що завгодно, тільки б не бачити того, що відбувається на вулиці. Несила було спостерігати за в'язнями, від їхнього вигляду серце розривалося на шматки, а виснажені сірі обличчя вже почали снитися.

Дівчина не могла уявити, що вони здатні дванадцять годин пропрацювати на авіаційній базі, не кажучи вже про ці щоденні марші туди й назад. Коли, бувало, хтось затримувався чи спотикався, охоронець підштовхував його кийком або багнетом. Вона не могла збагнути такого поводження, бо ці люди не зробили нічого поганого, вони були звичайними чоловіками — чиїмись синами, братами, батьками — такими самими, як і її тато чи дідусь, як і Генріх із Карлом, коли виростуть, якщо бомби союзників, недоїдання чи хвороби не повбивають їх раніше. Думаючи про батька, вона могла тільки здогадуватись, як із військовополоненими поводяться росіяни, й молилася, щоб краще, ніж нацисти з євреями. Невже і він зараз схожий на ожилого мерця, страждає, чекаючи на звільнення? Як довго людина зможе витримати в таких умовах?

Після того як мамця на власні очі побачила голодуючих в'язнів у своєму провулку, вона вже більш не вважала, що достатньо лише слухняно виконувати накази нацистів, тепер вона погоджувалася з Крістін, що треба спробувати бодай чимось допомогти нещасним. Зрештою, до введення продуктових карток вона була першою, хто допомагав нужденним, роздаючи випічку тим, хто потребував. Мамця відносила ягідний пиріг хворому батькові гера Вайлера, яблучний пиріг — фрау Мюллер, коли її чоловік помер, суп із волячих хвостів — геру Блюму, котрий, як казали, був несповна розуму. У ті благословенні часи, коли Бельци могли собі дозволити свинячу тушу, тато розводив вогонь у спеціальній печі позад будинку, щоб приготувати ковбасу та сосиски, а мамця посилала Крістін і Марію до стареньких сусідів із бляшанками свинячого бульйону. Дівчата зростали в атмосфері постійної готовності допомогти ближньому.

— Гадаю, ми можемо щотижня віддати кілька скибок хліба, кілька варених яєць, а, може, навіть трохи яблук і помідорів. — Вони стояли в погребі, нанизуючи на нитку шматочки яблук і розвішуючи їх під стелею різдвяними гірляндами.

— Вони женуть в'язнів повз зруйнований паркан біля церкви, — сказала Крістін. — У тій точці ніколи не буває охоронців, вони рухаються з іншого боку колони. Якщо ми загорнемо хліб і яблука в старі газети й надпишемо: «їжа», ті, хто проходитиме повз, зможуть підібрати згортки, залишаючись не поміченими.

— Але якщо виникне хоч якась небезпека, — мамця твердо глянула на Крістін, — або ми більше не зможемо віддавати їжу, я це зупиню.

Дівчина стала на табурет, аби підвісити чергову нитку з майбутніми сухофруктами.

— Я зроблю це в неділю ще до схід сонця, ніхто й не помітить.

Мамця насупила брови й так застигла з напівзведеною рукою, в якій тримала другий край яблучної гірлянди, було схоже, що вона готова змінити свою думку.

— А що, коли нас упіймають?

— Вони нас заарештують, — сказала Крістін, забираючи материн кінець нитки та прикріплюючи його до гвіздка на бантині.

Закінчивши, дівчина зістрибнула з табурета.

— Ось чому це робитиму я, а не ти.

— Не знаю, — завагалася мамця, — може, не варто ризикувати….

Крістін поклала долоню їй на плече.

— Гадаєш, ми зможемо з цим жити?

Мамчині очі наповнилися сльозами, й вона накрила доньчину долоню своєю.

— Так, маєш рацію, — сказала вона, — і може, хтось виявить таку саму доброту до твого батька.

Наступного ранку, після того як Крістін потай прослизнула до темного провулку й залишила на церковних сходах загорнутий у газету хліб, мати не відчинила віконниць, аби нацисти не помітили цікавих очей, що стежать за процесією. За кілька хвилин до сьомої вони поставали перед вікнами, обережно виглядаючи в шпарини між фарбованими дошками. І мати, й дочка майже не дихали в очікуванні часу, коли колона в'язнів з'явиться у провулку. Аж ось перший ряд блідих облич наблизився до церковного подвір'я. Мама прикрила долонею рота.

Зверху їм було видно, як один із євреїв пересвідчився, що вартові зайняті іншим, і підняв згорток. Крістін почула, як мамця глибоко вдихнула. Її власне серце ледь не вискакувало з грудей. В'язень миттєво розмотав пакунок, витяг хліб, а газету сховав у штани. Він кілька разів хапливо відкусив, швидко пережовуючи житній хліб, а потім передав окраєць сусідові. Дівчина вчепилася в мамчину руку, коли помітила, що охоронець рухається вздовж колони, пильно вдивляючись у нерівні ряди, повільно наближаючись до зайнятих їжею чоловіків. Та, коли він підійшов, хліба вже не було, четверо в'язнів з'їли все за кілька секунд. Мати й дочка всміхнулись одна одній.

Наступними днями Крістін краєчком вуха чула, що й інші жінки тихцем викладали їжу на шляху в'язнів. Дівчина молилася за цих сміливиць. Мамця також у це вірила, бо кілька разів вони спостерігали, як солдати не зупиняли євреїв, хоча й бачили, що ті їдять. Очевидно, підгодовування напівживих в'язнів стало загальною практикою, бо ніяких оголошень про заборону годувати євреїв не з'явилося. Ні селян, ні в'язнів не намагалися покарати, й Крістін цікавило, це відбувалося через те, що нацисти ще залишалися людьми, чи тому, що вони не знали, як це зупинити? Зрештою, хіба могли б вони заарештувати все містечко?

Із настанням по-справжньому холодної погоди, коли небо стало по-зимовому сірим, Крістін і Марія з допомогою матері та братів познімали дверцята з кухонних буфетів і забили ними всі розбиті вікна, сподіваючися, що через віконниці, ковдри та буфетні дверцята ні холод, ні сніг не потраплять у хату.

У довоєнний час перший снігопад наповнював Крістін відчуттям миру та затишку, вкрите свіжою біллю містечко мало такий обнадійливий вигляд. Це був час для відпочинку та роздумів, тихого, спокійного очищення перед весняним відродженням. Але під час війни, особливо цього року, сніг тільки примножував відчуття холоду та спустошення, відбиваючи її самопочуття. Нині крижаний саван зробив усе навколо одноманітним і неживим, як на зробленому вуглиною малюнку містечка, де всі мешканці — зниклі чи мертві.

Не маючи жодної звістки від чоловіка, мамця, здавалося, втратила життєву силу і знову не хотіла їсти. Крістін щоразу пильнувала за нею, мов за хворою дитиною, пересвідчуючись у тому, що мати нічого не залишала на тарілці. Бідолашна бабуся з усієї сили намагалася приховати власний біль, але видно було, як вона тужить за дідусем, із яким прожила п'ятдесят сім років. Марія, як і мати — сильна натура, здавалося, краще від Крістін пристосовується до всього, та й вона іноді не могла тримати лице, особливо коли думала, що ніхто не бачить. Найлегше було Карлу та Генріху, бо вони були ще зовсім малими, коли почалася війна.

Протягом зими кількість викриків і штурханів, якими вартові нагороджували в'язнів-євреїв, тільки збільшувалась, уже й пролунали перші рушничні постріли. Щораз, зачувши їх, усі в родині Крістін на мить кидали те, що робили, й сумно перезиралися. Після цілого дня роботи на авіаційній базі в'язнів іще змушували проходити кілька миль навіть у морозну чи снігову погоду. Здавалося, що лють охоронців зростає пропорційно з негодою. Що холодніше було на дворі, то більшою була вірогідність побачити криваві сліди на снігу. Євреїв розстрілювали на місці за такі незначні провини, як розмова з сусідом, кульгання чи випадкове падіння. Це було якесь божевілля!

Наприкінці зими їхні запаси їжі зменшилися настільки, що мамця прийняла рішення більше не підгодовувати в'язнів. У підвалі залишилося лише кілька фунтів картоплі, жменька покручених морквин, торбинка сушених яблук і дві баночки сливового варення. У бутлі з розсолом уже не було жодного яйця, а кури мали почати нестися тільки через два місяці.

В містечку закінчилися борошно та цукор, і пекарню довелося зачинити. Більшість крамниць не працювали, бо торгувати просто не було чим. Овочеве насіння стало дефіцитом, адже його не продавали цілих два роки. Аби було що посадити навесні, треба було самим іще з літа збирати насіння. Вугілля та деревина були проголошені національним надбанням, і готувати та купатися доводилося все рідше. Наприкінці березня уряд удвічі скоротив продуктові пайки. Тепер усі тільки й думали про їжу та про те, як її роздобути.

Крістін усе частіше замислювалася над тим, як виживають люди у великих містах. Що вони їдять, не маючи власноруч вирощених і законсервованих овочів і фруктів, маринованих яєць, бульйону зі старої курки, котра щойно бігала по курятнику? Містечком почали ширитися чутки про те, що навіть тут, де люди звикли жити із землі, багато хто робить набіги на ліс, збираючи їстівне коріння, ягоди, гриби та горіхи. Та й ліс уже був зовсім не той: чимало дерев порубали на дрова, зовсім зникли зайці. Подейкували, хтось уже їв гризунів. Але, попри те, що за торгівлю на чорному ринку карали на смерть, коли холодна зима перейшла в мокру весну, Крістін почула, що деякі жінки вимінювали свої весільні сукні на цукор, ковдри та подушки — на молоко та яйця, але, найстрашніше, були й такі, котрі віддавалися офіцерам за цигарки чи каву, на які, у свою чергу, можна було виміняти хліб і молоко для маленьких дітей.

Доки родина Крістін з нетерпінням очікувала на день, коли вже можна буде почати садити город, квітневі дощі перетворилися на нескінченні зливи, що вкривали вулиці потоками сажі та попелу. В садку було так мокро, що провалювалася нога. З іншого боку, кури, живлячись свіжою травичкою та дощовими черв'яками, почали нестись, і в родини з'явилися яйця на сніданок. Коли зранку і ввечері дівчина стала вибирати більше, ніж по дюжині, вона знову почала залишати на церковних сходах маленькі згортки з вареними яйцями.

У кінці місяця, нарешті, розпогодилось, і тепле сонце швидко просушило землю. Повітря наповнилося пахощами бузку, що перебив стійкий сморід мокрого пожарища. Хоча погода сприяла обробці землі, сотні акрів родючого ґрунту довкруж Гессенталя, крім найближчих околиць, залишалися незасадженими. Старі фермери та самотні фермерші не хотіли відпускати далеко в поля військовополонених, від рабської праці котрих залежали, тому що боялися втратити цю єдину поміч у результаті регулярних нальотів союзницьких винищувачів. Їх намагалися тримати поблизу обійсть, змушуючи працювати на вгороді та випасати худобу. У кінці серпня декілька військовополонених утекло, дізнавшись, що радянська армія відновила контроль над більшою частиною СРСР.

Не попередивши мамцю, Крістін вирішила відвідати фрау Клаус у надії, що, може, вдасться взяти в неї іншого півня, котрий був би їм так до речі. Дівчина розсудила, що коли вийти на світанку, можна не боятися повітряного нальоту, принаймні кілька годин. Новий півень означав для них не тільки появу курчат і достатню кількість м'яса наступної зими, але й поліпшення настрою всієї родини. Серце Крістін забилося радісніше, коли вона уявила мамчину усмішку після своєї з'яви з великим красенем у руках. Уперше за багато місяців їй легко крокувалося рідним провулком.

Але всі сподівання на краще миттєво розвіялись, коли вона побачила колону в'язнів, що рухалася назустріч. Крістін гадала, вони вже пройшли, та помилка була очевидною. Вона подумки вилаяла себе за те, що не встала раніше. Не вірилося, що нацисти відступили від усталеного порядку, хіба що якийсь в'язень змусив їх зупинитись дорогою. Відомо ж, що вартові могли десь затримати всю колону, щоб як слід провчити когось із чоловіків, б'ючи нещасного ногами та прикладами по чому попало. Від цієї думки дівчині стало погано.

За першою групою в'язнів раптом виник старий фермер, який волами віз повну підводу цукрових буряків. Вочевидь, він був спантеличений тим, що перешкодив руху колони, бо зупинив волів, зліз із воза та відійшов убік, чекаючи на розпорядження охорони. Двоє вартових покинули свої місця біля в'язнів і побігли до нього. Крістін із радістю повернулася б додому, та було запізно. Перший ряд уже був зовсім поруч, і один із есесівців крокував прямо на неї. Вона відскочила до підмурку найближчої будівлі й притислася до вхідних дверей, із усієї сили бажаючи злитися зі стіною, а краще зникнути звідси. Дівчина не хотіла стояти так близько, не хотіла їх бачити, не хотіла зустрічатися з ними поглядом. Але найбільше їй не хотілося, щоб вони думали, ніби вона теж ненавидить євреїв тільки через те, що належить до народу, котрим править цей божевільний.

Вартовий не звернув на неї уваги та пройшов уперед, тримаючи руку на рушниці та пильно оглядаючи полонених. А потім менш ніж за два фути від себе вона угледіла це знесилене обличчя, гнилі зуби, тонюсінькі, мов шпички, ноги та тіло, на якому було видно кожнісіньку кістку. Запах калу та сечі був майже невиносним. Крістін прикрила рота долонею та заплющила очі. Нестерпно хотілося не бачити цього, втекти додому, та не було ніякої можливості це зробити. Вона опинилась у пастці.

Потім охоронець, який пройшов повз неї, оббіг колону з іншого боку, вигукуючи «Halt!».

В'язні, як і було наказано, зупинилися прямо перед нею. Хтось стояв опустивши голову, хтось обертався, щоб подивитись, у чому річ. Крістін відступила від дверей трохи вперед у марній надії на втечу. Виявилося, внизу, на перехресті, жменька полонених накинулася на воза, хижо хапаючи буряки та тягнучи їх до рота, наче зголодніла худоба. Вартові намагалися зупинити це неподобство, б'ючи тих чоловіків багнетами по ребрах, плечах і головах. Троє в'язнів упало на брук. Вони нерухомо лежали біля воза та стікали кров'ю, руки було вивернуто під неприродним кутом. Босі чоловіки хутко постягали з нещасливих товаришів черевики та повзувалися.

Близько дюжини в'язнів вирішили скористатися шансом і побігли від колони. Один із есесівців приклав рушницю до плеча та з другої спроби підстрелив двох утікачів. Іще четверо охоронців почали стріляти по чоловіках, які намагалися врятувати свої життя втечею. Кожен другий падав на землю, відкидаючи голову, ніби в останній спробі подивитись у небо. Решта або вже сховалися в підворітнях, або перестрибнули через паркани найближчих помешкань. Троє охоронців побігли за ними.

Крістін затулила руками вуха й припала спиною до дверей у бажанні перетворитися на невидимку. Руки та ноги сіпалися від адреналіну, що нуртував у крові. Аж ось зненацька постріли стихли. Вона визирнула зі свого сховку, помітила, що вартові досить далеко, і приготувалася до втечі. Та, зробивши перший крок у напрямку свого помешкання, рядів за п'ятнадцять від себе раптом угледіла знайому постать. Її обдало холодом. Чоловік стояв у ряду таких самих виснажених в'язнів, безтямно дивлячись під ноги, намагаючись не привертати до себе увагу вартових. На мить їй здалося, що зараз знепритомніє. Потім вона заплющилась і почала вмовляти себе, що очі зіграли з нею жорстокий жарт. Відновивши дихання та зібравшись на силі, дівчина знову приготувалася бігти, та наостанок, аби пересвідчитись, іще раз глянула на того нещасного, що видався їй знайомим. Нещодавно виголений череп почав уже обростати щіточкою темного волосся, риси брудного обличчя витончились до напівпрозорості. Серце Крістін ледь не зупинилося, коли вона впізнала цю щелепу і темно-каштанові очі.

То був Ісаак.

Дівчина вхопилася за одвірок, ледь стримуючись від інстинктивного поруху до нього. Вартові й досі були зайняті побиттям нападників на буряки та спробою наздогнати втікачів. Уся охорона — внизу, на перехресті, а вона — вгорі, майже біля дому. За мить Крістін наважилася використати свій шанс.

— Ісааку! — покликала вона.

Він підвів голову та подивився в її напрямку, а коли побачив, хто саме його кличе, розширив очі від здивування.

— Тікай, — самими губами прокричав він.

Потім опустив голову, не бажаючи на неї дивитись.

— Ісааку! — повторила вона. — Йди сюди!

Він не рухався.

— Швидше, вартові не дивляться в цей бік!

По хвилі він підвів голову й подивився на неї. Ісаакові губи стислися так міцно, ніби він намагався стримати крик. Серце її розривалось, але Крістін жестом показала йому підійти ближче. Хлопець подивився навколо, мов уперше помітив, де стоїть. Лице його просвітліло, коли на власні очі побачив, що нікому до них і діла немає. Він зробив один крок уперед і зупинився поруч з іншими в'язнями, та коли нічого не відбулося, потроху рушив до неї. Крістін із піднесенням і острахом спостерігала, як коханий, переходячи з ряду в ряд, наближається до її сховку. Вони обоє краєм ока слідкували за вартовими на перехресті.

Коли, нарешті, Ісаак підійшов, вони не змовляючись побігли вздовж фасаду будівлі, де ховалася Крістін, а потім звернули за ріг. Вони проносилися повз зруйновані та вцілілі будинки, перестрибували через паркани, продиралися крізь чужі садки та городи. Хлопець двічі падав знесилений, і вона допомагала йому підвестись. Перестрибуючи через паркан, Ісаак зачепився штаньми за гостру штахетину, але продовжив бігти, не помічаючи пораненої ноги. Вони не зупинилися, доки не добігли до її двору, де дівчина зопалу провела його до курятнику.

— Анічичирк! — наказала вона, зачиняючи двері.— Я зараз же повернуся.

Крістін прослизнула в будинок через задні двері та вийшла на вулицю через парадні. Ноги підгинались, а коліна стукалися одне об одне, наче молоти. Пересвідчившись у тому, що одяг у порядку, вона спробувала набути вигляду молодої панянки на прогулянці та повільно рушила вниз провулком. Не звертаючи уваги на в'язнів, які так і стояли нерівними рядами, дівчина сподівалася, що ніхто не впізнає в ній ту, котра допомогла одному з них утекти. І раптом постріл розірвав ранкову тишу. Вона зупинилася, плечі здригалися щоразу на кожен новий різкий звук. Один, два, три, чотири, п'ять, шість пострілів пролунало один за одним. А потім почулися крики вартових:

— Стань у стрій, якщо не хочеш бути наступним!

— Єврейська свинюко!

На перехресті охорона відновила колону. Шість трупів підпливало кров'ю біля воза з цукровими буряками. Трохи віддалік іще близько дюжини долілиць лежали на бруківці.

— Доведеться прислати за ними вантажівку, — промовив один із вартових, штовхаючи чоботом нерухоме тіло.

Крістін повернула додому, намагаючись не бігти. Щасливо діставшись будинку, вона пробігла через передпокій і вислизнула в задні двері. Ісаак підскочив, коли відчинилися двері курятника, лице його сполотніло, в очах світився жах.

— Куди ти ходила? — спитав він, впускаючи на долівку порожню яєчну шкаралупку. На губах у хлопця залишилась жовта пляма.

Курчата всі разом накинулися на нову поживу.

— Я ходила пересвідчитись у тому, що ніхто не помітив твого зникнення, — віддихуючись, відповіла Крістін. — Схоже, все добре. Їм не до того, варта застрелила тих, хто накинувся на буряки.

Дівчину аж хитало, коліна дрижали, щоб не впасти, вона сперлася на стіну курятника.

— А ті, що побігли… Охоронці точно нічого не бачили, інакше стріляли б у нас.

Вона присіла біля курки, залізла під неї рукою, витягла з соломи тепле яйце та подала його Ісаакові. Він пробив шкаралупу й випив усе до краплі.

У тісному просторі курятника Крістін відчувала його страх і дух близької смерті, що, здавалося, линув із кожної Ісаакової пори. Але їй було байдуже. Вона була щаслива бачити його знов, і навіть якби він був з ніг до голови заляпаний свинячим гноєм, їй було б усе одно. Дівчина потяглась обійняти коханого, та хлопець відсахнувся.

— Не треба, — сказав він, — я такий брудний і, напевно, маю воші.

— Я вже думала, що ніколи тебе не побачу.

— Я теж так думав, — відповів він, зітхаючи, кривлячи лице, наче від болю. — Мене привезли сюди вчора. Ніхто не казав, куди і для чого. Я й гадки не мав, що сьогодні проходитиму повз твій будинок.

Дівчина відчула, що сльози підступають до очей.

— Я так за тебе хвилювалася! Не знала, що й думати. А де твоя родина?

— Батька вбили три місяці тому, — сказав Ісаак рівним голосом. — Де мати й сестра, не знаю. Нас роз'єднали одразу ж, щойно привезли до Дахау.

Крістін відчула, як шлунок зав'язується у вузол від жаху.

— Що сталося?

Ісаакове лице посмутнішало.

— Якийсь час він тримався. Нас змушували працювати понад дванадцять годин на день.

Сидячи на підлозі, хлопець похитнувся, ніби збирався впасти.

— Доводилося тяжко гарувати. Батько був винятковою людиною, але завжди мав погане здоров'я. Через якийсь час він захворів. Навіть дуже здорова людина не зможе на порожній шлунок довго копати, тягати важку тачку, працювати кайлом і носити каміння. Одного дня він просто впав. Я намагався підняти його, але вже було пізно. Він був геть знесилений. Коли охорона побачила, що батько лежить і не встає, один із них просто підійшов і стрелив йому в потилицю. Доки живу, я не забуду обличчя цього вбивці.

— О боже! — Сльози котилися по щоках Крістін. — Мені так шкода.

— Я нічого не міг зробити. Кортіло відібрати в нього рушницю й забити негідника, та, навіть якби в мене вистачило сили заволодіти зброєю, інший охоронець не дав би мені часу вистрілити, вбив би і мене теж. Довелося просто стовбичити там, поруч зі скривавленим тілом батька, думаючи про те, що треба вижити, що мати й сестра мене потребують.

Дівчина поклала руки собі на живіт і сперлася на стіну позад себе. Так хотілося його обійняти, заспокоїти, заколисати, забрати його біль.

— Я рада, що ти вижив.

— Але це ще не кінець.

— Я сховаю тебе на горищі,— сказала вона, — тільки треба дочекатися, коли всі поснуть.

— Не знаю, це — надто небезпечно.

— Маєш кращу ідею?

Він насупився, хитаючи головою.

— Якщо нас упіймають, обох запроторять до Дахау чи застрелять на місці.

— Ніхто тебе не знайде. Декому із в'язнів удалося втекти, й вони подумають, що ти був одним із них.

Вона підійшла до дверей, відчинила їх і вислизнула назовні. Але перш ніж піти, сказала:

— Просто лишайся тут, а я скоро принесу щось попоїсти.

Дівчина наклала защіпку й побігла на кухню. Мамця була там. Вона займалася пранням, густа пара та лужний дух наповнювали приміщення.

— Де ти була? — спитала вона в дочки, червоними руками тручи нічну сорочку об срібну дошку для прання. — Могла б допомогти мені змінити постільну білизну.

— Вибач, — почала Крістін, приховуючи хвилювання, — зовсім забула, що сьогодні прання.

Вона хотіла сказати, що виходила, щоб принести мамці півня, та вчасно збагнула, що повернулася з порожніми руками.

— Такий гарний ранок, я вирішила пройтися довкола кварталу.

Мати перестала прати й нагородила дочку прискіпливим поглядом. Крістін знала, як та ставиться до таких прогулянок.

— Після сніданку мені потрібна буде твоя допомога, — сказала мамця, знову схиляючись над пранням і продовжуючи терти сорочку.

— Звичайно, — відповіла Крістін і почала накривати стіл.

Робила вона це якомога повільніше, щоб не викликати ніяких підозр. Дочекавшись, коли мама вийде на балкон вивісити щойно випрану білизну, дівчина тихцем узяла зі столу скибку житнього хліба, варене яйце — з каструлі на плиті, а потім іще й налила в маленьку пляшечку козячого молока, розведеного з водою. Швидко, щоб мати не помітила, замотала хліб і яйце у клапоть газети й вислизнула з кухні.

У курятнику Ісаак жадібно присмоктався до пляшки з молоком, тоненькі білі цівочки з куточків губ текли на підборіддя. Потім відкусив від хліба та яйця, та швидко припинив жувати, усвідомивши, що Крістін дивиться на нього повними сліз очима.

— Схоже, що ми опинилися в нічному жахітті,— проказала вона, — навіть не знаю, як усе це могло з нами статися.

— Це і є нічне жахіття, — погодився він, — і невідомо, коли настане ранок.

Глава 17

О пів на першу ночі, коли вже всі поснули, Крістін навшпиньки пройшла до курятника. Обережно відчинивши двері, вона застигла на порозі. Видно було тільки обриси курей, що спали на сідалі.

— Ісааку!

Відповіді не було.

— Ісааку, — голосніше покликала вона.

Але й цього разу ніхто не відгукнувся. Дівчина приклала долоню до серця. Відчуття було таке, ніби з легень викачали все повітря. Його нема! Інстинктивно вона сіпнулась, аби вибігти на двір і почати пошуки. Та раптом хлопець вийшов із темряви та став перед очима.

— Я вже боялася, ти пішов, — сказала Крістін.

— Ні, я тут, але мушу піти, — відповів він. — Я наражаю вас усіх на страшну небезпеку.

— Зараз не можна, тебе одразу ж підстрелять. Та й куди підеш?

— Я міг би нишком пройти через містечко і сховатись у себе на горищі.

— А їв би що? Ходив би до крамниці по хліб і ковбасу? У тебе немає грошей, немає одягу. А якщо хтось побачить і викаже тебе нацистам? Окрім того, есесівці позаймали всі будинки в твоєму районі, напевно, у вашій їдальні вже хтось вечеряє.

— Чудово, — усміхнувся він. — Уночі я прослизну до спальні та задушу тих падлюк уві сні.

— Не сміши мене, ти навіть мухи не вб'єш, не те що людини.

— Нацисти не люди, це — потвори!

— Згодна, вибач. Але зараз мусимо відшукати для тебе безпечну схованку. Давай, ходи за мною!

Приклавши палець до губів, дівчина провела Ісаака до хати, притримуючи двері, доки він проходив у передпокій. Зробивши декілька кроків, хлопець зупинився й показав на свої подерті черевики. Крістін почекала, доки він роззувся, і вжахнулася, коли побачила криваві подряпини та гнійні водянки на його брудних ступнях. Ісаак узяв черевики та жестом попросив її йти вперед. Вони обережно піднялися сходами, щохвилини припадаючи до стіни та не відриваючи поглядів від зачинених дверей.

Нагорі Крістін відчинила ляду і швидкими обережними рухами спустила драбину, котрою зазвичай залазили на горище. Молоді люди здригалися і нервово оглядалися на кожен звук. Аж ось драбину було спущено та зафіксовано, й вона жестом запросила Ісаака підніматися першим.

На горищі Крістін увімкнула голу запилену лампочку, що звисала з бантини. Тьмяне світло падало на середину приміщення, залишаючи далекі кутки в густій тіні. Тут майже нічого не було, крім кількох коробок, порожньої книжкової шафи та купи якихось старих шухляд із відбитими ручками. Під стіною стояло запасне куряче сідало. Під ним нерівним напівколом лежало запашне сіно. Повітря було сповнене не таким уже й неприємним запахом старої деревини і теплого пилу.

— Не тупочи, — сказала Крістін, — спальня моїх батьків ось тут. — Вона показала в правий куток.

— Іноді мамця змушує нас переносити сюди маленьких курчаток, аби з ними нічого не сталося, та цього року все буде тихо, тож нема про що хвилюватися. У нас немає півня, значить і курчат не буде. Мамця теж сюди не прийде.

— Хіба ти знаєш напевно?

— Вона з дитинства боїться горища, бо дідусь колись налякав її розповіддю про привид одного з дядьків, який тут нібито мешкає. Здається, він на вулиці потрапив під воза, і колесом йому відірвало голову. Дідусь жартував, що тепер привид ходить горищем, тримаючи власну голову під пахвою. Мамця ніколи сюди не ходить. Добре, що вона не розказувала цієї історії, коли я була малою, а то я теж перелякалася б.

— Але тепер я буду боятися, — прошепотів, усміхаючись, Ісаак.

Крістін округлила очі, потім навшпиньки підійшла до стіни й показала хлопцю йти за собою. Західна стіна була точнісінько такою, як і східна, та, наблизившись, Ісаак помітив невеликі квадратні дверцята.

— Сидітимеш тут. — Вона пучками підчепила край дверцят і потягла на себе. — Але вдень, коли вдома, чи бодай на третьому поверсі, нікого не буде, я приходитиму й виводитиму тебе трохи пройтися. Ти не зможеш відчинити дверцята зсередини, бо я з цього боку підіпру їх шафою. Доведеться весь час бути там.

Крістін подивилась на нього, чекаючи на відповідь, але її не було. Тоді вона продовжила:

— Але я не зможу вивести тебе під час нальоту.

— Я це витерплю.

За дверцятами ховалася вузька кімнатка, не більше трьох футів завширшки. Стеля була досить низькою, заважаючи стояти на повен зріст, але приміщення проходило вздовж усього будинку, даючи Ісаакові можливість лежати не згинаючи ніг.

— Тут уже є стара ковдра, і я ще принесу дещо, за чим мамця не кинеться. Може, кілька старих килимків, аби на підлозі тобі було трохи м'якше. І ще десь мав бути… — Вона пошукала за дверцятами й витягла звідкись старенький, у багатьох місцях почорнілий, блакитний емальований тазок. — Я забрала його з саду ще перед зимою. Мамця зазвичай збирає в нього фрукти. Це єдине, що я змогла знайти тобі для туалету.

— Думаєш, вона не похопиться? — спитав хлопець, крутячи тазок у руках.

— Мамця подумає, що його вкрали.

— Vielen Danke… за все!

— Вибач, що не можу забезпечити тобі більших зручностей…

— Якби ти бачила, звідки я прийшов, зрозуміла б, що тут просто чудово!

— Там було жахливо, так?

Ісаак поставив тазок на підлогу біля ковдри, коли підвів на Крістін обличчя, воно набуло непримиренного виразу.

— Справжнє пекло!

— Містечком ширяться чутки, що в Дахау люди довго не живуть. І подивившись на голодуючих в'язнів, яких б'ють і розстрілюють…

— Там іще гірше. Гірше, ніж можна собі уявити. Ми гадали, що ідемо до робітничого табору, але, тільки коли там опинилися, побачили правду. Та було вже запізно. Нас упіймали.

— Що ти маєш на увазі — «побачили правду»?

— Упевнена, що хочеш це знати?

— Ні,— відповіла вона, опускаючи очі,— та все одно розкажи.

Ісаак опустився на підлогу та сперся спиною на стіну, поклавши кістляві кулаки на коліна. Його виснажене лице у непевному світлі голої лампочки мало хворобливо жовтуватий колір. Крістін присіла навпроти, натягла спідницю на коліна. Тіло її несвідомо тремтіло в передчутті його розповіді.

— Коли ми вийшли з потяга, охоронці розділили нас на групи: жінок і дітей відділили від чоловіків, молодих — від старих, хворих від здорових. Маму з сестрою забрали від нас із батьком, як хворих овець — зі стада. Потім забрали валізи, годинники, одяг — усе, що при нас було, та поголили голови.

Ісаак звів брови й замовк, торкнувшись внутрішнього боку лівого зап'ястка, ніби згадав щось важливе. Потім продовжив:

— Коли ми зайшли до бараку, я не побачив жодного чоловіка чи хлопця з потяга. Виходило, нас розподілили по різних частинах табору. Батька теж ніде не було видно: його відвели кудись в інше місце. Мої нові сусіди намагалися пояснити, в чому річ. Вони сказали, що підрозділ СС табірної охорони недаремно називають «Мертва голова».[49] Та я їм не повірив. Але вранці, коли зійшло сонце, стало видно труби. Коли з них пішов чорний дим, я, нарешті, повірив і зрозумів, чим, насправді, займаються нацисти в концентраційних таборах.

Крістін затамувала подих, не впевнена в тому, що хоче слухати далі. Ісаак завагався, чи продовжувати свою оповідь. Та вираз невпевненості швидко зник із його лиця, переможений затятим бажанням усе ж таки поділитися пережитим, розказати страшну правду. Далі він говорив тихим, уривчастим шепотом, немов боявся, що може зірватися на крик.

— Вони вбивають тисячі людей. Разом із євреями знищують і циган, і калік, божевільних і старих. Їх заганяють у газові камери, а мертві тіла спалюють у гігантських печах. Відтермінувати цей кінець можна тільки, якщо ти здоровий і здатен попрацювати на Третій рейх, хоча тебе все одно замордують до смерті.

Крістін прикрила рота долонею, щоб не знудило. У шлунку зродився важкий клубок чогось бридкого і слизькою гадючкою почав підніматися стравоходом. Щойно нудота пройшла, дівчина глибоко вдихнула і тремтячим голосом прошепотіла:

— Mein Gott![50] Хіба це можливо? Як таке може бути? Чому їм усе сходить із рук?

— Вони всім кажуть те саме, що й нам, ніби посилають людей до робітничих таборів. У певному сенсі, це правда. Йде війна, і всі знають, що для нацистів євреї являють собою тільки безкоштовну робочу силу.

— І коли ти не зміг знайти батька, то подумав, що його вбили, так?

— Так, багато місяців я гадав, що його було спалено разом з іншими. Про матір із сестрою теж нічого не знав. Крізь паркан із колючого дроту, що розділяв бараки, нам було видно частину жіночої половини табору, та я так ні разу нікого й не побачив. Ми працювали цілими днями.

— А як ти знайшов батька?

— Перші чотири місяці я мусив руками виколупувати каміння в полі. По якомусь часі мене перевели до кар'єру, і там я його побачив. Кортіло підійти, та нам не дозволялося розмовляти. Вартові за цим постійно пильнували.

— Вам хоч удалося поговорити?

— Ми тільки дивились один на одного в кар'єрі та іноді вдавалося взятися за одну з ним лопату чи тачку або потертися плечима, проходячи повз. Тільки так я міг до нього доторкнутись. Щоразу, побачивши мене, батько прикладав руку до серця й усміхався.

Ісаак заплакав. Вона поклала долоню йому на плече, та хлопець відсахнувся й відсунувся подалі.

— Не зараз, не зараз, — сказав він, постукуючи пальцями по грудях, — я одинадцять місяців у цьому ходив. Нас тримали як худобу! Іноді поливали зі шланга та голили, але помитися чи випрати білизну було ніде. Там немає жодної вбиральні, тільки канава позад бараків. Наші пристановища були переповнені людом і брудом. Щодня хтось помирав від тифу чи дизентерії. Тільки прибувши до Гессенталя на відбудовування авіаційної бази, я вперше сходив до справжнього туалету, відколи залишив домівку. Тут навіть краще годують. У Дахау давали тільки ополоник супу та кусень черствого хліба на добу. Ми ловили комах і гризунів. Чоловіки билися за понівечену мишачу тушку.

— Будь ласка, Ісааку, досить! — вигукнула вона. — Мене зараз знудить.

— Не треба було тобі цього чути. Просто я… ніколи не міг подумати, що тут опинюся. Я вже й не сподівався ще хоч колись тебе побачити. Здавалося, що й помру в тому жахітті.

— Усе гаразд, не хвилюйся. Відтепер ти — у безпеці.

Він затулив долонями очі. По якійсь хвилині голосно видихнув, так, що аж опустилися плечі, ніби з нього раптом випустили все повітря.

— Що з твоїм батьком? — спитав Ісаак, витираючи очі.— Його призвали?

— Так, уже два роки від нього немає звістки. Він був під Сталінградом із Шостою армією. І тепер невідомо, чи він живий, чи в полоні, чи…

— Я впевнений, що він повернеться живий і здоровий.

«І знову це відбувається, — подумала Крістін, — тобі кажуть те, що ти хочеш почути, а не жорстоку правду». І все ж таки їй стало легше. Беручи до уваги все те, через що він пройшов, опікуватися її почуттями — справжній подвиг.

— Зранку я принесу ще варених яєць, кусень хліба і трохи сливового варення. А потім доправлю й чистий одяг і тазок гарячої води та мило.

— Звучить божественно! — всміхнувся хлопець. — Ти врятувала мені життя, чи зможу коли віддячити?

— Я що-небудь вигадаю, — відказала Крістін, посилаючи йому слабеньку усмішку.

Потім вона підвелась.

— А тепер відпочивай.

Ісаак заліз до свого сховку, опустився на коліна й повернувся до неї, спостерігаючи, як дівчина зачиняє дверцята.

— Тут тобі буде зовсім темно, але спробую принести свічку, щоправда не знаю, як скоро.

— Нічого, — відповів він. А потім простяг руку і торкнувся її пальців, притримуючи дверцята. — Я хочу, щоб ти знала. Тільки думки про тебе не дали мені збожеволіти. Ні на мить я не переставав тебе любити.

— І я тебе теж, — вона потисла кістляві пальці,— і я теж.

Глава 18

Ту ніч Крістін снилися жахи, ніби вона втікає від когось містечком під час бомбардування, кругом усе палає, а з вогню дитячі голоси кличуть її на ім'я. Вона не могла відшукати жодного маляти, а той, хто за нею гнався, хотів її убити. Останнє, що вона пам'ятала зі свого страшного сну, мов батько кричить із охопленої вогнем будівлі, кричить так, ніби згорає живцем. Прокинулась уся в холодному поту. Благословлялося на світ.

Не в змозі заснути знову, вона встала, одяглась і спустилася вниз, а потім пройшла до курятника. Забрала яйця та піднялася до кухні. Там зварила два яйця для Ісаака й відрізала скибку від своєї ранкової порції житнього хліба. Потім налила до бляшанки гарячого чаю і, разом із яйцями, підсушеним хлібом, блюдечком, сірниками та сальною свічкою, склала все до маленького кошика. Знявши туфлі, дівчина навшпиньки пройшла до ляди, що вела на горище, опустила драбину й обережно залізла нагору. Там поклала ляду на місце й узялася за порожню книжкову шафу, котра легко й беззвучно відсунулася вбік. Ісаак спав із напіввідкритим ротом головою до дверцят. «Який він змучений», — подумала Крістін, не наважуючись розбудити хлопця.

Та необхідно було спуститися вниз, доки хтось не прокинувся і не помітив її відсутність. Дівчина стала навколішки й легенько поторсала його за плече. Ісаак, спросоння не розуміючи, що коїться, схопив її зап'ясток.

— Усе добре, — прошепотіла Крістін, — ти в безпеці.

Хлопець розслабився і відпустив її руку.

— Вибач, — сказав він, — я не зрозумів, де я є.

— Macht nichts,[51] я принесла тобі сніданок. Але мушу спуститися вниз, доки не встала мамця.

Вона поставила кошик біля дверцят і витягла з нього блюдце, свічку та сірники.

— Дякую, Крістін.

Дівчина віддала сірники та свічку.

— Щоб ти не снідав у темряві.

Він запалив свічку, приліпив її на блюдечко й поставив на підлогу.

— Як спалося? — поцікавилася Крістін.

— Краще, ніж усі попередні місяці.

— Я ще прийду вдень.

— Із нетерпінням чекатиму.

Якомога швидше й тихіше вона зачинила дверцята, знову підсунула шафу та спустилася з горища. Заштовхуючи драбину нагору й опускаючи ляду, Крістін майже не дихала, будь-якої миті готова почути тривожні звуки зі спалень. Щойно закінчивши, вона ледь не підстрибнула, наполохана раптовим звуком. То зарипіли пружини мамчиного ліжка. Пташкою дівчина злетіла на поверх нижче, міцно тримаючись за перила, щоб не впасти на відполірованих сходах. За кілька хвилин після того, як решту яєць було покладено до каструлі з окропом, до кухні ввійшла мати.

— Доброго ранку, — привіталася вона. — Скільки яєць маємо сьогодні?

Звичним рухом вона надягла через голову фартух, зав'язала його на талії і підійшла до плити подивитись.

— На жаль, тільки десять, — відповіла Крістін ненавидячи себе за брехню. — Але я можу й обійтись, щось не дуже хочеться їсти.

Мамця поклала руку їй на лоба.

— Здається, у тебе жар. Це тому ти встала так рано? Почуваєшся хворою?

— Ні, я нормально себе почуваю. Просто не спалось, от і вирішила не валятися в ліжку без діла.

Побоюючись, що мамця розпізнає брехню, Крістін відвернулась і дістала з буфета тарілки.

— Будемо сьогодні працювати на дворі? — якомога байдужіше поцікавилася вона. — Може, хай Карл і Генріх вичистять у козлятнику, а ми посадимо другу порцію гороху та редиски?

Мамця підійшла до раковини наповнити чайник водою.

— Не сьогодні,— відповіла вона. — Бабуся хоче посадити рудбекії на могилах дідусевих батьків. Ти ж знаєш, я не можу її відпустити саму.

— Звичайно ні. Ви йдіть усі разом, а я попрацюю на вгороді. Погода сприяє, а нам потрібен гарний урожай.

— Марія може залишитися з тобою, але хлопці захочуть піти на цвинтар.

— Nein, — надто голосно сказала Крістін.

Мама обернула голову від раковини та подивилася на дочку, звівши брови.

— Я маю на увазі… Марія теж захоче піти з вами. Вона тужить за дідусем так сильно, що може образитись, якщо її не взяти. А я зовсім не проти залишитися тут сама.

Мати зітхнула.

— Як хочеш, мені байдуже.

Карл і Марія вбігли до кухні, позіхаючи й тручи очі кулаками. Генріх і бабуся з'явилися кількома хвилинами пізніше. Наступні півгодини родина снідала, перемовляючись і передаючи одне одному то яйце, то хліб, то козяче молоко. Крістін з усієї сили намагалася поводитись як завжди: допомогла Карлові почистити м'яко зварене яйце, твердою рукою передавала сільничку, брала участь в обговоренні місцевих пліток і останніх воєнних новин.

— Бачила, що сталося з в'язнями вчора зранку? — спитала в неї Марія.

Крістін ледь не похлинулася чаєм.

— Ні,— відповіла вона, закашлявшись.

— Але я бачила, як ти виходила якраз о тій порі,— здивувалася сестра.

— Ні, я виходила на задній двір.

— Ти вийшла з парадних дверей, — наполягала Марія, — і пішла в бік вулиці.

Крістін прочистила горло. Вчора вона була впевнена в тому, що ніхто її не бачив.

— Я хотіла піти по борошно, та потім згадала, що в цьому місяці ми вже викупили свою норму.

— А що трапилося з в'язнями? — поцікавився Генріх.

— Це не сніданкова розмова, — сказала мамця, намащуючи хліб варенням і дивлячись на Марію.

— Не впевнена, — відповіла Генріху сестра, — та я бачила, як жінки відмивали бруківку від крові.

— Досить! — сердито вигукнула мати.

— Я чув, що когось застрелили, а хтось утік, — сказав Генріх.

— Тож помолімося за душі цих нещасних і закриймо цю тему, — наказала мати.

— Так, — підтримала мамцю Крістін, а в самої тремтіли під столом коліна, — давайте помолимось.

Після сніданку всі пішли на кладовище. Крістін спостерігала, як вони спускаються провулком, Марія й мати з відрами розсади в руках, бабусина спідниця гойдається туди-сюди, у такт старечим крокам. Карл і Генріх далеко попереду скачуть по бруківці, щасливі вирватися на волю. Щойно родина зникла за рогом, дівчина побігла на горище.

— Як тобі сніданок? — запитала Крістін Ісаака, опускаючи порожню бляшанку до кошика.

— Нічого смачнішого я в житті не їв. Danke.

— Усі пішли. Не хочеш спуститися на кухню й помитись? Я грію воду, і ванна чекає. Знайду тобі щось із батькового одягу.

— Було б чудово! Але чи ти впевнена?

— Тоді поспішай.

Вони збігли вниз. Крістін перехилилася через поруччя, перевіряючи, чи ніхто, бува, не повернувся, а потім показала спускатись і хлопцеві. На кухні вона зашторила вікна та повісила на спинку стільця чистий рушник. Ісаак узяв з плити важкі каструлі й налив до ванни воду.

— Замкнися, — вона подала ключ і вийшла за двері.— Так, про всяк випадок.

Залишивши Ісаака купатись, дівчина пішла до батьківської спальні пошукати для нього одяг. Передивляючись старі батькові речі, вона тисячу разів виглядала в вікно. Родичі мали повернутися не раніше, ніж за півтори години, та краще було підстрахуватися. Це нагадало той день, коли з'явилися перші нацистські плакати, й вона виглядала мамцю від Бауерманів. Тоді Крістін так і не наважилася зірвати хоч один, бо це вважалося б злочином. А сьогодні вона вже двічі порушила закон: раз, коли понаднормово палила в печі, і вдруге, коли дала притулок утікачу. Іронічність ситуації розсмішила б її, якби не знервованість і страх бути впійманою. Відібравши стареньку батькову сорочку та штани, вона склала все як було і вийшла з кімнати. Зійшовши на другий поверх, зупинилася перед кухонними дверима.

— Ти знайшов бритву?

— Так, — відповів Ісаак, — я вже майже закінчив.

Почулося плюскотіння, і Крістін уявила його худе тіло у ванні. Як, мабуть, гарно почуватися чистим, знову мати можливість посидіти в гарячій воді, добряче намилитись… Нарешті він змиє багатомісячний бруд, вичистить вуха та нігті, промиє глибокі подряпини на підошвах. Їй захотілося увійти й потерти Ісаакові спину, вимити голову та поголити зарослі щоки. Серце закалатало на саму тільки згадку про пристрасні побачення у винному погребі, про силу його м'язів і жар глибоких поцілунків.

— Я принесла одяг, — сказала вона.

— Так, уже йду.

Двері прочинилися на дюйм, і худюща рука вистромилася назовні.

За кілька хвилин її впустили всередину. Хлопець стояв біля раковини та підкочував рукава блакитної сорочки її батька. Старенькі робочі штани мішком висіли на його виснаженій фігурі. Обличчя розчервонілося й аж світилось від радості, бруду й щетини більш не було. Навіть у цій подобі чахлика невмирущого він був дуже красивим. Крістін захотіла піднятися на горище, лягти з ним поряд і насолоджуватися коханням, аж доки не зникнуть усі теперішні труднощі. Та потім вона помітила щось дивне на його руці.

— Що це?

Ісаак повернув руку і подивився на внутрішній бік передпліччя, а потім опустив руку й підійшов до ванни, щоб вилити з неї воду.

— Це номер.

— Дай подивитись.

Хлопець показав їй оголену руку.

— У таборі кожен отримував номер.

Дівчина провела пальцем по цифрах: «1071504».

— Чому воно не змилося?

— Номер витатуйовано на шкірі. Це — назавжди.

Крістін звела на нього мокрі очі.

— Це нічого не значить, — сказав Ісаак, — номер не змінює людину.

Вона взяла його руку й поклала ззаду собі на талію, відчуваючи гарячу шкіру, тверді м'язи його живота на своєму. Хлопець притяг її ближче, торкнувся обличчя, провів пучками по волоссю, щоках і губах, а потім поцілував. Вона відповіла, притискаючись до нього всім тілом так близько, що майже не могла вдихнути. Пристрасний стогін вирвався з його грудей. Ісаак накрив долонею її персо, пестячи через блузку. Дівчина затремтіла й забула, як дихати. Роки розлуки та страху перетворилися на пристрасть і бажання. Сльози бризнули з-під прикритих повік, і Крістін відчула, що прокидається. Її порожня, виснажена роками тривог і несправедливості душа знову наповнилася життям. Поцілунок закінчився, й Ісаак подивився на неї мокрими очима.

— Я так за тобою скучив.

— Я за тобою теж.

— Я кохаю тебе, завжди кохав і ніколи не перестану.

Потім він знову її поцілував глибоким вогким поцілунком і стиснув персо так сильно, що стало майже боляче. Крістін обійняла його за шию і дозволила їхнім язикам сплестися в пристрасному танці. Внизу живота стало гаряче. Та по якомусь часі довелося відсторонитись.

— Не можна, — сказала вона, заперечливо хитаючи головою. — Треба, щоб ти знову був на горищі, коли вони повернуться.

— Так, — відповів Ісаак, важко дихаючи, — вибач.

— Не вибачайся, просто пообіцяй, що ніколи більше мене не покинеш.

— У мене не було вибору.

— Я знаю, — сказала дівчина, кладучи долоню йому на груди. — Просто пообіцяй, що, хай там як, а ми більше ніколи не будемо нарізно.

— Краще я піднімусь на горище.

— Пообіцяй мені,— майже благально подивилася на нього Крістін.

— Не проси того, що я не зможу виконати, сама знаєш: від нас більше нічого не залежить.

Зачинивши Ісаака на горищі, Крістін знову спустилася до кухні й ретельно відмила мокру брудну підлогу та спалила в печі його табірну форму. Дівчині було важко змусити взяти це смердюче ганчір'я до рук, але довелося пересилити себе. Вона затулила носа та рота й відчинила вікна навстіж, сподіваючись, що сусіди не звернуть уваги на специфічний запах. Після того як каструлі та ванну було витерто насухо, а рештки табірного одягу перетворилися на попіл, дівчина вийшла на вгород, аби посадити горох і редиску.

Спочатку Крістін сапкою зробила неглибокі борозни, посіяла в них зерна, загорнула землею, а потім приплескала, маленькими кроками притоптавши кожен рядок і позначила їх паличками. Після цього пішла по поливалку. Їхня жерстяна поливалка мусила бути у сховку за дров'яним сараєм, між діжкою для дощової води та водостоком. Дівчина набрала коричнюватої води і повернулася на вгород, аби полити перший рядок гороху. За третім разом, підійшовши з повною поливалкою до садової хвіртки, вона почула щось незвичне і скам'яніла. То були незнайомі голоси чоловіків, які піднімалися провулком і наближалися до її дому. Помітивши високі капелюхи та чорні форми СС, Крістін миттю заскочила до дров'яного сараю і там зачаїлася. Поставила поливалку біля ніг і підняла кілька полін. Не стругане дерево кололо долоні, але їй було байдуже. Подивившись нишком через плече, вона впізнала блакитноокого гауптшарфюрера і товстого группенфюрера, на яких наскочила, коли бігла додому від Ісаакового помешкання. Вони крокували провулком, пильно оглядаючи вікна та дахи довколишніх будівель. Через чотири чи п'ять кроків зупинялись і показували на щось руками в чорних рукавичках. Після кожного такого помаху, группенфюрер щось позначав у своєму нотатнику, а потім вони рушали далі.

Крістін залишила поливалку в дров'яному сараї і з повними руками поспішила до вхідних дверей. Декілька полін упало на землю, та вона не звернула уваги, притуляючи решту дров до грудей. На блузці залишаться брудні плями, та зараз головне було безпечно зайти до будинку. По той бік парадних дверей вона сперлася на стіну і дочекалася, коли серце уповільнить свій біг. Потім піднялася на другий поверх, поклала дрова біля печі й розсунула важкі штори у вітальні. На щастя, на вулиці вже нікого не було.

Глава 19

Упродовж наступних двох днів, доки всі займалися власними справами на першому та другому поверхах, або, ще краще, виходили на двір, Крістін піднімалася до Ісаака з приємними дрібничками: вареною картоплиною, куснем хліба, першою квіткою жовтої волошки, що провіщала швидкий кінець літа. Вночі вона по кілька разів прослизала на горище, та все ж таки гадала, що це краще робити, коли на третьому поверсі нікого немає. Вдень доводилося годинами чекати на таку можливість. Миючи посуд або відшкрібаючи підлогу, дівчина приглядалася до родичів, чи, бува, ніхто не помітив її збентеження. Попри намагання поводитись як зазвичай, серце дівчини билося нерівно, і нерви були натягнені, мов струни. Вона постійно почувала себе пташкою, котра намагається пройти повз сплячу голодну кішку.

На третій день після сніданку Крістін вийшла з кухні зі схованим у кишені фартуха круто звареним яйцем і рушила до входу на горище, щоб швидше віддати його Ісаакові. Раптом три вимогливі удари в парадні двері зупинили її. Дівчина перехилилася через поруччя й подивилася вниз.

— Відчиніть, фрау Бельц, — почувся вимогливий чоловічий голос.

Крістін відчула, як підгинаються ноги, і до болю в пальцях учепилась у дерев'яні перила. Стукіт повторився, але цього разу голосніше та наполегливіше. Час уповільнився, і тільки відлуння гучних ударів ширилося передпокоєм. З кухні вийшла мати, витираючи рушником руки, мокрі після миття посуду. Крістін відірвала пальці від перил і рушила в бік вітальні, ховаючи від мамці лице.

— Мені почулося, хтось стукає в двері? — запитала вона.

— Я… Я не чула, — відповіла Крістін, намагаючись, аби голос не тремтів.

Трикратний грюкіт і сердиті вимоги відчинити пролунали знову. Мамця зняла фартух і пішла до передпокою. Крістін повернулася на сходовий майданчик і знов подивилася вниз. За вхідними дверима стояв товстун-группенфюрер і двоє озброєних солдатів. Вони заблокували вихід, ніби чекали, що хтось захоче вибігти з дому. Дівчина відступила назад, прикривши рота рукою, щоки палали, шкіра вкрилася холодним потом.

— Чим можу допомогти? — запитала мама спокійним голосом людини, котрій нема чого приховувати.

— Ми шукаємо втікача, — повідомив группенфюрер.

До горла Крістін підступив клубок. Вона знову глянула через перило.

— Можу вас запевнити, гере группенфюрер, — сказала мати, — ми не бачили ніяких утікачів.

— І все ж таки нам доведеться обшукати ваш будинок, — наполягав группенфюрер.

— Коли б ми побачили когось підозрілого, — сказала мамця, — одразу ж покликали б вас.

— Перший і останній раз попереджаю, фрау Бельц, — перервав її группенфюрер, — не варто втручатися в державні справи. Якщо ви не дозволите мені ввійти, вас доведеться заарештувати й посадити до в'язниці. Це ясно?

— Так, гере группенфюрер, — відповіла мати, даючи їм дорогу.

Группенфюрер увійшов до передпокою і зупинився біля сходів, оглядаючись довкола, ніби за самим тільки кольором стін міг визначити ступінь провини мешканців будинку. Жестом покликав солдатів. Молодики підійшли до нього, тримаючи автомати напоготові, їхні обличчя нічого не виражали. Потім усі піднялися нагору, в унісон гупаючи важкими чобітьми по дерев'яних сходах. Крістін хотіла сховатись, але ноги не слухалися її. Опинившись на другому поверсі, солдати одразу ж навели на неї зброю та зупинилися, оцінюючи, наскільки небезпечною може бути дівчина. Коли вони рушили далі, до порожньої кухні, Крістін ухопилася за поручень, щоб не впасти.

Группенфюрер з'явився на сходовому майданчику, притримуючи відстовбурчену кобуру. Побачивши Крістін, він зупинився.

— Guten Tag, Fräulein, — усміхнувся він, показуючи свої темні зуби.

Це виглядало, ніби вони зустрілися на якійсь вечірці чи пікніку біля озера.

— Крістін, якщо не помиляюсь? Бачу, ваша мати повністю одужала. — Він зняв руку з кобури і поклав її дівчині на плече.

Крізь сукню відчувалося, якою гарячою та мокрою була його долоня.

— Певно, такій гарній німецькій дівчині нічого приховувати.

Крістін прикрила долонею холодне яйце в кишені фартуха й усміхнулась йому, відчуваючи, що її спроба більше скидається на спазматичну гримасу.

Группенфюрер погладив її плече й увійшов до кухні, кітель відстовбурчився на його товстих сідницях. Крістін зітхнула й заплющилась, аби не знепритомніти. Коли вона знову розплющила очі, то зустріла насуплений мамчин погляд, у якому читалося запитання.

Крістін не встигла нічого сказати, бо группенфюрер вийшов із кухні, солдати з'явилися слідом.

— Де ваш чоловік? — запитав він у мами.

— Він… Ми точно не знаємо, — відповіла мати. — Він був із Шостою армією і…

— Сподіваюся, він геройськи загинув за Рейх, не давши себе полонити росіянам?

— Я… Я не знаю, — відповіла мамця. — Я…

— Не важливо, — перервав її группенфюрер, витягаючи з-за пояса кийок. — Обшукати будинок! — Наказав він солдатам, жестом показуючи Крістін із матір'ю йти за ними.

Сам він теж ходив будинком, раз у раз кийком показуючи, що іще подивитись.

У вітальні бабуся з Марією та хлопцями, напевно, чули гупання важких чобіт, бо, коли солдати вдерлися до кімнати, усі сиділи на канапі. Бабуся важко дихала, інстинктивно притуливши до себе онуків. Карл заховав лице у неї під пахвою і, заплющивши очі, дрібно тремтів усім тілом і хлюпав носом. Бліді, мов крейда, Марія та Генріх вирячилися на цівки автоматів, наведених на них. Группенфюрер зі зневажливою посмішкою повільним кроком підійшов до канапи, взяв з бабусиних колін кошик для шиття та витрусив усе, що там було, на підлогу. Голки, нитки, ґудзики та інші дрібнички розкотилися вітальнею.

— Устати! — викрикнув він.

Бабця послухалася першою, за нею — Марія та хлопці. Вони зіскочили з місця та відійшли до стіни. Солдати перекинули канапу, мимохідь розтоптавши лозяний кошик для шиття. Переконавшись у тому, що під канапою нікого немає, группенфюрер почав ритися в коробці з уже відремонтованим солдатським одягом, хапливо перетрушуючи та викидаючи на підлогу акуратно складені штани, сорочки та кітелі. Потім він перейшов до полиці з книжками, де спочатку уважно роздивлявся палітурку, щоб потім недбало кинути собі під ноги. Далі він грюкотів чарками та тарілками, що стояли в серванті.

— Залишся тут і не спускай з них очей, — наказав він одному з солдат, — а ви двоє,— кийок показав на Крістін із матір'ю, — підете з нами.

Дівчина відчула, що ноги не тримають її, а поле зору звужується, ніби опускається темна завіса. Мамця помітила її стан і взяла за руку, на чолі з'явилися зморшки занепокоєння. Крістін знала, що мама відчуває її тремтіння.

Йдучи за солдатами, жінки спустилися на перший поверх, а потім пройшли до козлятника, де группенфюрер наказав перевернути всю солому і навіть відра з водою. Він зайшов і до курятника, де ретельно обдивився всі запилюжені кутки. Повернувшись назад до будинку, вони спустилися до підвалу, де повикидали з ящиків усю картоплю та яблука. Потім увійшли до бабусиної спальні та спорожнили її скриню та шафу, залишивши на підлозі купи спідниць, суконь і білизни.

Піднімаючись сходами, Крістін трималася за стіну та перило, бо не була впевненою у власній здатності втримати рівновагу. Єдине, що вона тепер відчувала, було варене яйце в кишені фартуха, що на кожній сходинці стукало її по стегні.

Есесівці зазирнули до кожної спальні, де постягали покривала з ліжок, попроколювали подушки та перини, повикидали весь одяг і решту речей. Мамця з кам'яним обличчям дивилася на солдата, котрий чоботом виштовхнув з-під ліжка ящик, у якому ховали заборонений радіоприймач. Переконавшись у тому, що під ліжком порожньо, группенфюрер перемкнув увагу на ящик із білизною. Підняв складене простирадло — стало видно краєчок бокової панелі приймача. Мати пополотніла. Та, якимось дивом, побачене його не зацікавило, і, відштовхнувши ящик у куток, группенфюрер із солдатами вийшов із кімнати. Крістін почула, як мамця полегшено зітхнула. «Зараз старе радіо — наша найменша біда, — подумала дівчина, готуючись до неминучого».

У спальні Крістін группенфюрер, презирливо всміхаючись, двічі натиснув пальцем на живіт її старенького іграшкового ведмедика, та, не дочекавшись реву, відкинув його на ліжко. Дівчині довелося змусити себе стояти спокійно, хоча кортіло вхопити ведмедика й не дати давнішній Ісааковій записці випасти назовні.

Закінчивши з останньою спальнею на третьому поверсі, солдати повернулися до сходів. Крістін уже почала заспокоюватись, гадаючи, що це — все, й вони зараз залишать будинок. Але, не дійшовши до сходів, группенфюрер зупинився й показав кийком на стелю.

— А це що таке?

І не чекаючи на відповідь, жестом наказав солдатам відчинити ляду.

— Горище, — сказала мама.

На мить в очах потемніло, і Крістін мусила закусити щоку, аби не закричати з розпачу. Здавалося, всі бачать, як вона тремтить зі страху. Мозок запрацював, гарячково шукаючи вихід. Як їх зупинити?

Молодий есесівець відчинив ляду, опустив драбину й поліз угору, однією рукою тримаючи автомат напоготові. Группенфюрер показав Крістін із матір'ю лізти слідом. Дівчина не знала, де знайти на це сили. На мить їй приверзлося, що байка про безголовий дядьків привид може спрацювати. Але группенфюрер розтяг в усмішці свої товсті губи, виставляючи на показ ряд гнилих зубів, і подав їй руку. Та Крістін удала, що не помічає його галантності й, тримаючись обома руками за драбину, полізла вгору. Щойно вона опинилася на горищі, в отворі показався группенфюрер. Крістін подумала, що, мабуть, так вилазять із могил упирі. «Коли як слід дати йому по голові,— виникла раптова ідея, — товстун сторчма полетить униз і, дасть Бог, зламає собі шию». Та перш ніж вона встигла що-небудь зробити, группенфюрер уже стояв поруч і ніби ненароком торкався її передпліччя.

— Для чого там солома? — запитав він, показуючи під запасне куряче сідало.

— Для курчат, — відповіла мамця.

Группенфюрер іще раз мимохіть зачепив руку Крістін і почав обходити горище. За його наказом солдат перекидав коробки та перетрушував старі шухляди. Потім вони обдивилися порожню книжкову шафу, що нею дівчина заставила потаємні дверцята, й уважно оглянули кріплення даху. Крістін не піднімала очей від підлоги, сподіваючись на те, що так ніхто не помітить її наляканого обличчя. Нарешті, переконавшись у тому, що й тут нікого немає, группенфюрер дав сигнал спускатися. Дівчина відступила вбік, коли він проходив повз неї. Знову солдат був першим, а группенфюрер — останнім.

— Дайте нам знати, якщо помітите щось підозріле, фрау Бельц, — сказав він у передпокої,— це — задля вашої власної безпеки.

— Добре, гере группенфюрер, дякую.

Та перед тим як вийти з будинку, товстун наказав одному солдатові забрати зі сховку в коморі два буханці житнього хліба. Узявши їх із рук молодого есесівця, группенфюрер весело посміхнувся, ніби щойно купив хліб у пекарні та мав на нього беззастережне право. Солдати вийшли, а він іще якийсь час стояв на порозі, дивлячись в очі Крістін важким поглядом.

— Вашим обов'язком є повідомляти про все підозріле, — сказав він, — пам'ятайте, що приховування будь-якої інформації є державним злочином, за який карають на смерть.

Потім перевів погляд на мамцю й продовжив:

— Ви ж не захочете, щоб якийсь юдейський покидьок скористався невинністю ваших дочок, чи не так?

— Ні, гере группенфюрер, — сказала мама.

— Мене вповноважено видавати гессентальцям винагороду за впійманих євреїв. Вони можуть ховатися в стінах і під підлогою, точнісінько як щури, ви навіть і знати не будете, доки не стане занадто пізно.

— Дякую, гере группенфюрер. Бог свідок, нам потрібні гроші,— відповіла на це мамця.

— Хайль Гітлер! — попрощався він традиційним салютом і пішов з двору.

Мати зачинила двері та знеможено сперлася на них.

— Із тобою все гаразд? — спитала вона в дочки. — Ти вся тремтиш і така бліда…

— Усе нормально, — відповіла Крістін, ледь стоячи на ватяних ногах, — просто злякалася.

— Я теж, але нам нема чого боятись, — зауважила мамця. — Чому він поводився, ніби знає тебе?

— Я наштовхнулася на нього на вулиці того дня, коли дізналася, що Ісаака забирають.

— Будь обережною, есесівці роблять, що самі бажають.

— Знаю. Тому так і розхвилювалася.

Крістін ненавиділа себе за брехню, та хіба можна було наражати на страшну небезпеку всю родину? Від початку війни вся мамчина енергія йшла тільки на те, щоб утримати їх на плаву. Хіба можна їй сказати, що непомірковане рішення дочки ставить під удар усе, над чим вона так ретельно працювала? З іншого боку, який вибір мала Крістін? Хіба можна було просто дозволити Ісааку померти?

Мама поцілувала дочку в чоло, сильними пальцями масажуючи її худі плечі. Від раптового викиду адреналіну в кров дівчина зацокотіла зубами й розплакалася в материних обіймах. М'якість щоки та рідний ледь уловимий запах яєчної локшини і молочного мила контрастували із судомними риданнями Крістін.

Решту дня вони вдвох прибирали одяг назад до шаф і скринь, знову застеляли ліжка, намагаючись прибрати сліди обшуку. Крістін почувалася виснаженою, немов не спала, як мінімум, тиждень. Усвідомлення того, що життя всієї родини опинилось у її руках, виявилося майже нестерпним. Відвідати Ісаака стало можливим тільки глибокої ночі, після того як усі поснули.

Коли вона відчинила потаємні дверцята, хлопець сидів, обпершись на стіну, лице вкрите мерехтливим візерунком світла й тіней від свічки та садового каменя, принесених дівчиною раніше. Він нервово пересмикував пальцями, ніби в молитві чи глибоких роздумах.

— Як ти? — спитала Крістін, сідаючи поряд. — Чув, що було?

— Так. А як ти?

— Може, через рік і перестану тремтіти.

— Коли я почув, як голосно вони говорять і совають меблі, зрозумів, що ми — у небезпеці. Ліг на підлогу та змусив себе розслабитись і не рухати жодним м'язом. Мабуть, я й дихати перестав, бо ледь не знепритомнів. Просто лежав із заплющеними очима й молився. Ненавиджу себе за те, що наразив вас усіх на небезпеку.

— Не ти це зробив, а я, — сказала Крістін, схиляючись йому на плече. — Думаю про це весь час після того, як вони пішли. Але я не знаю, як інакше могла вчинити. Тебе треба було врятувати. Іншого виходу просто не було. Я кохаю тебе. Чого вартий кожен із нас, якщо не зможе врятувати іншого, особливо, коли кохає його?

— Не кожен наважиться на таке. Більшістю людей керує страх. Мені треба зникнути. Не можна й далі тут залишатися.

— Я теж про це подумала, — погодилася вона. — Не можна наражати всю родину на смертельну небезпеку. Тобі необхідно виїхати за межі Німеччини.

Ми могли б вийти пізно вночі й пересуватися тільки у темряві. Треба тікати з цієї охопленої війною країни.

— Ти залишишся вдома.

— Ні, я йду з тобою, — рішуче сказала Крістін. — Я вже стільки пережила, через таке пройшла, що не зупинюся. Кажи що хочеш, а я для себе все вирішила. Завтра почну збирати необхідні речі. Візьму для тебе татів теплий одяг і скількись їжі. Пошукаю в Генріхових і Карлових столах стару географічну карту. Треба вибрати, яким маршрутом іти. Якщо триматися лісів…

— Зачекай! Помовч хвилину. Це все слід ретельно обміркувати та спланувати, інакше нічого не вийде.

— Я про це й кажу. Тільки треба поспішати.

— Не знаю. Я маю це обміркувати. Не можна просто так усе кинути й піти світ за очі.

— Так, ось тобі план. Обмірковуй його, а я почну збирати речі.

Ісаак похитав головою, безсило всміхаючись.

— Я кохаю тебе, — сказала Крістін. — Gute Nacht!

Потім дівчина поцілувала його довгим поцілунком і пішла спати.

Коли о пів на п'яту ранку завила сирена, Крістін подумала, що це їй сниться. Уві сні вони з Ісааком збирали найбільші з усіх бачених коли-небудь слив у залитому сонцем саду. Дзижчали бджоли, ліниво сідаючи на дикі квіти білих едельвейсів і рожевих люпинів, розкидані в траві. Бджоли дзижчали дедалі голосніше й голосніше, то наближаючись, то віддаляючись, аж ось дзижчання перетворилося на виснажливе виття повітряної тривоги.

— Треба ховатись, — кричала вона Ісааку вві сні.

Але він її не чув, продовжував усміхатись і зривати сливи.

Потім свідомість змусила Крістін прокинутись — і сонячний сад зник разом із усмішкою коханого. Натомість перед очима виникли темні стіни її спальні. Крізь тоненьку смужку скла, не заклеєного чорним папером, було видно блідий серпик місяця, та розуміння того, що сирена не наснилася, прийшло лише за хвилину. Холодні пазурі страху обхопили серце. Глибока ніч, повітряна тривога, вона і досі в ліжку, а Ісаака замкнено на горищі. Зовсім не було часу його випустити. Слід виводити братів. І куди б він пішов? Його ніде не приймуть.

Крістін зіскочила з ліжка, накинула пальто і вибігла з кімнати. Всі вже були на сходовому майданчику. Дівчина вхопила Карла за руку й потягла вниз. Марія з Генріхом уже підходили до вхідних дверей, а мамця залишилася допомогти бабусі. На дворі Крістін озирнулася через плече і, задерши голову, довгим поглядом обвела горище і темне небо над дахом.

— Що це ти робиш? — прокричала Марія. — Давай, Mach schnell!

Щойно забігши до сховища, вони почули пронизливий свист перших бомб. І лише за хвилину, коли пролунали й перші вибухи, на порозі з'явилися мамця з бабусею. Гер Вайлер заблокував двері, й усі застигли в німому чеканні. Крістін прикрила очі й почала молитися.

«Lieber Gott, [52] bitte, bitte, не дай жодній бомбі потрапити в наш будинок».

Після кількох перших вибухів почувся гуркіт літаків, що пролітали над сховищем, але бомб поблизу більше не було чутно. Протягом наступної години до них долітали звуки спорадичного протиповітряного вогню, низьке ревіння літаків і відлуння далеких вибухів. Скидалося на те, що бій іде на іншому краю долини.

— Мені здається, чи вони й дійсно десь далеко? — спитала Крістін у сестри. — Схоже, вони нас оминули.

— Так, — відповіла Марія, — схоже, авіабазу не зачепили теж.

Іще за годину все закінчилось, і люди вийшли зі сховища. Слабкий запах сірки висів у повітрі. За межами містечка, десь ближче до старого летовища, щось горіло. Вулиці Гессенталя не постраждали. Дорогою додому Крістін міркувала, скільки разів у житті людини Бог може почути її молитву. Якщо це — якась обмежена кількість, вона, напевно, свій ліміт майже вичерпала.

Глава 20

Наступного ранку Крістін змусила себе вилізти з-під ковдри. За вікном, у цілковитій відповідності до її поганого настрою, з сірого неба падав густий дощ. Усе скидалося на те, ніби дощитиме цілий день. Їй захотілося повернутися до ще теплого ліжка, та знала, що збуджена свідомість не дасть заснути.

Навіть перспектива побачитися з Ісааком зараз не тішила. Вчора думка про втечу з коханим видавалася слушною. Якою романтичною може бути мандрівка! Вони б спали, обійнявшись, у лісі під деревами чи у чиїхось сінниках, аж доки не вийшли б за межі країни. Та зараз усе це вже не здавалось таким уже привабливим, більш того, ввижалося страшним, небезпечним і, щиро кажучи, дурнуватим. Нацисти не знайшли його на горищі. Може, й надалі Ісаакові краще там залишатися? Коли вони підуть із дому, хто знає, що трапиться? Де ночувати? Де шукати їжу? А якщо їх спіймають, що буде? Напевно застрелять на місці чи запроторять до концентраційного табору, в якому Ісаак уже був.

Коли Крістін одяглась, мала таке враження, ніби мчить кудись на великій швидкості, спрацьовані, пересохлі нерви, здавалося, от-от розсиплються на порох. Паніка, впереміш із почуттями страху та провини, важким клубком скрутилася в животі й уже збиралася піти горлом.

Усі ще спали, й будинок стояв, оповитий тишею. Спочатку вона збиралася пошукати географічну карту, та потім вирішила, що свіже яйце, можливо, прожене нудоту і прояснить думки. Незалежно від того, тікати з Ісааком чи ні, мати ясний розум не завадить. Дівчина спустилася до кухні, підхопила кошик для яєць і пішла до курятника. За цей час дощ устиг ущухнути й, коли Крістін відсувала защіпку на дверях курятника, тільки окремі краплі, що спадали з гілля, дріботіли залізними дахами господарчих будівель. Сонце зійшло, та кури не хотіли спускатися зі свого сухого сідала й невдоволено заквоктали, коли дівчина полізла їм під ноги в пошуках яєць. Старий жилавий півень, захищаючи своє пернате сімейство, кілька разів дзьобнув її руку. І ця маленька образа довела Крістін до сліз. Хоча справжнього болю вона й не відчула, всі попередні так довго стримувані тривоги та жалі, нарешті, вирвалися назовні гучним риданням, ніби весняна повінь.

Крістін вийшла з курятника й усілася на сходах позад будинку, поставивши кошик із яйцями на коліна. Вона не стримувала сліз, дозволяючи емоціям вивільнитись. Дівчина плакала за батьком і дідусем, за зниклою родиною Ісаака. У цьому риданні вона виливала свій жаль за всіма жертвами війни. Крістін утомилася вічно боятися, утомилася прокидатися від виття сирени, утомилася затуляти вікна на ніч, утомилася бачити перелякані лиця молодших братів, утомилася усвідомлювати марність мамчиної тяжкої боротьби за виживання родини. Але найбільше їй набридло мучитися здогадами про те, кому з них пощастить побачити кінець війни.

По якомусь часі Крістін витерла заплакані очі й глибоко вдихнула. Навдивовижу, її відпустило. Тепер можна було жити далі без виснажливого відчуття, ніби стоїш на краю безодні, до якої можна впасти будь-якої миті, щоб зникнути там, як скельце, темної ночі кинуте на дно криниці. «Треба подумати про рідних та Ісаака, — сказала вона собі.— Тепер він, принаймні, на якийсь час буде в безпеці. Бабуся, мамця, Марія, Генріх і Карл — живі. Чимало людей зараз і того не мають. Слід просто жити далі. Якщо Ісаак наважиться втекти зі мною, так і буде, якщо ні, то й ні. Будемо просто чекати змін. Життя не стоїть на місці, а значить щось має змінитися, на краще чи на гірше, але має, бо так завжди виходить».

На деревах цьогоріч майже не було плодів, але вона зірвала сливу, не збираючись ні з ким ділитися. Дівчина сиділа на сходинці й повільно жувала стиглий фрукт, дозволяючи соку вільно текти підборіддям. Доївши, підійшла до паркану та закопала кісточку в суглинистому ґрунті. Притоптавши горбик ногою, Крістін заплющилась і загадала бажання, щоб ця кісточка вкоренилась, і щоб, коли сливове дерево підросте, війна закінчилась, тато повернувся додому, а вони з Ісааком були разом.

Почуваючись не так знервовано й поспішаючи віднести Ісаакові сніданок, Крістін з повним кошиком яєць увійшла в хату та витерла ноги об солом'яний килимок біля порога. І раптом скам'яніла. На тому боці передпокою, за червоно-синім склом вхідних дверей, виднівся силует військового. Чужинець гупав у двері, ніби хотів розвалити будинок. Кошик вискочив із її рук і впав на підлогу. Цілу секунду вона не могла поворухнутися, втупившись у жовту пляму, що розтікалася під ногами.

— Hallo,[53]— гукав солдат, — Hallo!

Дівчина відступила в бік і сховалася під сходами. Думки пульсували зі швидкістю серцебиття. Навіщо группенфюрер повернувся? Невже Ісаак утік? Чи, може, товстун запримітив щось на горищі? Це смерть!

Солдат постукав знов і голосніше вигукнув:

— Hallo!

Його голос видавався знайомим, але товсті двері спотворювали звуки та приглушували слова. «Напевно, свідомість знущається з мене, — подумала вона. — Це не може бути хтось зі знайомих». Крістін не наважувалася поворухнутись і не наважувалася визирнути з-за рогу.

— Розо! — Солдат уже майже кричав.

Крістін насупилася. Цього не може бути. Це — точно группенфюрер. Звичайно ж він знає мамчине ім'я, він знає усе.

— Відчиніть, — уже кричав солдат за дверима. — Розо, Крістін, Маріє, хто-небудь!

І тільки тоді до неї дійшло.

Дівчина хутчіш побігла до вхідних дверей і тремтливими пальцями відімкнула замок, готова обійняти свого загубленого тата.

І раптом усвідомила власну помилку.

Якийсь схожий на ходячого мерця завошивлений чоловік звідкілясь дізнався імена родини Бельців і тепер прийшов, аби вкрасти їхню їжу. Військову форму порвано в кількох місцях, заляпано жиром і болотом, а зношені чоботи підв'язано мотузкою та підмощено якимись брудними ганчірками. За плечем висить гвинтівка, кістляві пальці притримують ремінь.

Дівчина обома руками вчепилася в двері й потягла їх до себе.

— Крістін, — вигукнув чужинець, — ти не впізнаєш власного татка?

Вона зупинилась і подивилась у запалі очі солдата, намагаючись віднайти бодай щось знайоме в його неохайній бороді, довгому немитому волоссі, брудному обличчі. А потім він зняв капелюха й усміхнувся. І тоді вона впізнала.

— Vater![54] — викрикнула вона, обіймаючи його обома руками.

Батько відірвав дочку від землі і притиснув до себе так міцно, що, здавалося, поламаються ребра. Він цілував її лоба, носа, щоки…

— Ти — найприємніше з усього, що я бачив за ці чотири роки, — сказав він, відступаючи на крок, аби роздивитися Крістін крізь сльози, що виступили на очах. — 3 моєї маленької дочки виросла справжня жінка, доки мене не було.

Батькове волосся ще більше посивіло, а під очима залягли глибокі чорні кола. Губи — сухі та потріскані, під нігтями брудні смужки. Брунатно-зелена, а не чорна, як у нацистів, форма висіла на схудлій фігурі. Її батько — звичайний німецький солдат, а не нацист. І, слава Богу, він — удома. Він — живий! Крістін ухопила його за руку й затягла всередину.

— Бабусю, прокидайся! — закричала вона, стукаючи кісточками пальців у її двері.— Тато прийшов!

Дівчина потягла батька вгору сходами.

— Мамо, вставай! Усі негайно сюди!

Разом вони миттю здолали два поверхи й опинилися перед мамчиними дверима, якраз коли вона з'явилася на порозі. Її руде волосся, не закручене у звичний тугий вузол, широкими хвилями спускалося на плечі. Мамця судомно стискала на грудях стару нічну сорочку, відганяючи рештки сну, від чого виглядала молодшою за свої роки. Спершу, шокована присутністю солдата біля власних дверей, вона розлютилась, але, побачивши, що Крістін тримає його за руку, швидко впізнала чоловіка. Долонею вона затулила рота, підборіддя затремтіло.

— Дітріху? — мати потяглася до нього тремтячою рукою, бажаючи пересвідчитись у тому, що не снить, ніби він міг бути тільки привидом. — Це правда ти? Ти живий?

— Так, це — я, — сказав батько, простягаючи до неї руку.

Мамця вхопила його кістляві пальці, ніби боялася, що чоловік зникне, тільки-но вона його відпустить. А потім вони обнялись і мамця захлюпала носом. Сльози підступили до очей Крістін, і вона спробувала проковтнути клубок у горлі. Мамця знов і знов дякувала Богу, а тато сміявся, зануривши лице в її густі кучері. Марія, Генріх і Карл вийшли зі своїх кімнат, розширеними очима дивлячись на ранкову з'яву. Коли батько їх помітив, то зняв гвинтівку з плеча і став на коліна, всміхаючись до дітей. Усвідомивши, що їхній загублений тато нарешті повернувся, Карл і Генріх кинулися в його розкриті обійми. Марія прикрила рота долонею.

— Не вірю своїм очам, ви так виросли! — сказав він синам.

А потім підвівся й погладив дочок по блідих щоках.

— У мене найпривабливіші дівчатка в усій Німеччині! Я завжди думав про вас. Тільки це й тримало мене на світі. Біляве волосся Крістін, великі блакитні очі Марії, Карлові веснянки, Генріхова зубаста усмішка, — розсміявся він.

Потім обійняв мамцю й, цілуючи її у щоку, додав:

— А образ вашої матері не дав мені збожеволіти.

Сходами піднімалася бабуся, шаль накинута на плечі поверх нічної сорочки, кістляві пальці тримаються за перило. Батько зустрів її на сходовому майданчику.

— Вітаю вдома, Дітріху, — сказала бабуся зі сльозами на очах. — Яка приємна несподіванка! Ласкаво просимо.

Тато обійняв її і підвів до інших.

— А де дідусь? — поцікавився він.

— Погані новини, — відповіла бабуся крихким тихим голосом. — Він загинув під час повітряного нальоту.

— Ach nein![55] — вигукнув батько. Сльози з'явилися в очах, і він міцно обійняв бабусю. — Як це сталося?

— Загорівся сусідський хлів, і дідусь захотів урятувати наш дров'яний сарай, — пояснила мамця.

— Мені так шкода, — промовив батько, обіймаючи її. Потім відступив назад, заплющив очі й потер перенісся двома пальцями, немов відганяючи раптовий напад головного болю. — Триклята війна! Коли вже їй буде край?

— Дідусь не хотів би, щоб ми сумували, — сказала бабуся. — Він зрадів би твоєму поверненню. Він щоночі молився за те, щоб ти живим повернувся додому й попіклувався про родину.

Наступні кілька хвилин сходовий майданчик був переповнений риданнями та сміхом, а потім усі, гучно перемовляючись, спустилися до кухні. Мати розпалила в печі й підійшла до раковини набрати до чайника воду. Доки вона відволікалася на тата, вода перелилася через верх і облила їй лице та руки.

— Вибач, мамо, — сказала Крістін, — я розбила яйця, коли побачила тата.

— Нічого, — відповіла усміхнена мамця, — у мене б вони теж випали з рук.

Крістін нарізала картоплю та шинку на пательню. Марія додала цибулину, а мамця накрила стіл. Уперше в житті дівчина бачила свою матір на кухні в нічній сорочці й уперше, звідколи батько пішов на війну, чула її сміх. Карл і Генріх говорили одночасно, розповідаючи татові про повітряні нальоти та розпитуючи його про солдатське життя.

Батько сидів на звичному місці за столом і радісно всміхався до бабусі та хлопців, спостерігаючи за тим, як дружина з доньками готують сніданок. Але його очі видалися Крістін якимись сумними. У них більше не танцювали бісики, лише світилися туга та сум. За чотири роки відсутності він постарішав на цілі десять.

Але усміх не сходив з лиця, навіть коли батько їв і сьорбав із чашки чай. Він дивився на кожного з таким виразом осяйної вдячності, що Крістін ледь не розплакалася. На якусь мить життя знову стало нормальним, і дівчина насолоджувалася моментом. Вона розслабилась і відчула приплив світлої радості, огорнена теплим родинним затишком. Дівчина відігнала всі тривоги, зосередившись на тому, що батько повернувся живим, що всі вони сидять за столом, щасливі та задоволені.

— Тату, де ти був? — запитав Генріх.

— Russland,[56]— відповів він.

— Із Шостою армією під Сталінградом? — уточнила Крістін.

— Так, — сказав він, роздивляючись уміст своєї чашки, — я був у Росії, під Сталінградом, із Шостою армією.

— Що сталося? — поцікавився Генріх. — Як вони вас упіймали?

— Гітлер заборонив відступати — й ми опинилися в оточенні росіян. Діватися не було куди, довелося здатись.

— То російський Іван посадив тебе до в'язниці? — продовжував розпитувати Генріх.

Мамця поклала долоню на його плече.

— Ш-ш-ш… — зупинила вона сина. — Тато не хоче про це говорити зараз. Хай краще поїсть.

— Macht nichts,[57]— махнув він рукою. — Так, нас відправили до табору військовополонених. Але до нього треба було ще дійти. Нас гнали слизькою дорогою цілими днями, а спати доводилося прямо в снігу. Холод стояв собачий!

Мама встала й долила в його чашку гарячої води та поклала на тарілку рештки смаженої картоплі.

— Дякую, Розо, ніколи не їв нічого смачнішого, — батько притяг мамцю до себе й поцілував.

Хлопці захихотіли.

— А що було далі? — не заспокоювався Генріх. — Вас посадили на хліб і воду?

— Ні, раз на день нам видавали трохи рідкого супу та кусень хліба, — відповів батько, нахиливши тарілку, щоб виделкою забрати останні шматочки картоплі.

Коли він доїв, мамця зібрала посуд зі столу й наповнила раковину мильною водою. Вона щоразу скошувала очі в бік столу, ніби й досі не вірила в реальність усього, що відбувається.

— Скільки ти пробув у полоні? — поцікавилася Крістін.

Батько витер губи та сперся спиною на стіну, поклавши руки обабіч себе.

— Гадаю, близько року. Важко було слідкувати за часом. Тепер, напевно, вже рання осінь…

— Серпень, — уточнила Марія.

— Росіяни відпустили тебе? — запитала Крістін.

— Дайте татові відпочити, — втрутилася мамця, — досить уже цих розмов.

— Ja, ja, — сказав батько, — дітям цікаво.

Він сів рівно й узяв до рук сільничку, обдивляючись її з усіх боків, ніби ні з чим подібним ніколи не стикався.

— Ніхто мене не відпускав. Я втік.

Дружний зойк вирвався з усіх ротів. Мамця сіла на табурет, приклавши до серця кухонний рушник.

— Як це сталося? — Спитав Генріх із розширеними від цікавості очима.

— Ach du lieber Gott![58] — вигукнула бабця, ледь не задихаючись.

— Ти зробив підкоп? — поцікавився Карл.

Генріх долонею затулив братові рота.

— Nein, Dummkopf,[59]— сказав він, — у Росії занадто багато снігу, щоб робити підкоп.

Карл вертівся та мукав, намагаючись звільнитися з-під братової руки. Батько жестом наказав їм заспокоїтися, потім допив свій чай і поставив порожню чашку на стіл. Він поклав долоню на лоба, а присутні стихли в очікуванні розповіді.

— Думаю, це було саме перед Різдвом, — почав він. Знов узявши сільничку до рук, почав крутити її між пальців. — Як уже було сказано, я точно не знаю. Хтось із чоловіків у моєму бараці десь почув, що нас будуть етапувати, навіщо й куди, ніхто не знав. Спочатку ми навіть зраділи, думали, що в новому таборі буде краще. За декілька днів ми вже були в потязі, сподіваючись, що він наблизить нас додому. Гадаю, в тому товарному вагоні я провів не менше п'яти днів.

— Ти вистрибнув на ходу? — утрутився Карл.

— Ш-ш-ш, — зашипів на нього Генріх, — дай татові закінчити.

— Минуло три дні,— продовжив батько, — і потяг зупинився серед поля. Нас повиганяли з вагонів і наказали шикуватися прямо в заметах. На той час дехто вже так охляв, що не міг навіть спуститися на землю.

Батько замовк, висипав трохи солі на долоню і лизнув кінчиком язика. Спочатку Крістін не зрозуміла, що він робить, але потім збагнула, що, мабуть, тато дуже давно вже не куштував солі.

— Що було далі? — не витримав Генріх.

— Ми вишикувалися в довгу шерегу, гадаючи, що нам дозволили трохи подихати свіжим повітрям або хоча б обтертися чистим снігом. Але росіяни мали на увазі зовсім інше. Декілька солдат пройшли вздовж усього ряду, стріляючи в когось із в'язнів. Дехто з нас спробував ухилитися чи втекти назад до вагона, та їх постріляли, як куріпок. Я просто стояв там і не рухався. Коли охоронці награлися, нас позганяли назад до вагонів. Мої побратими так і залишилися в снігу серед поля, хтось уже мертвий, а хтось поранений.

Карл присунувся ближче до батька й поклав голову йому на плече. Тато обійняв сина, взяв його маленьку білу долоньку, що потонула в його великій спрацьованій долоні.

— Якщо ти знов опинився в потязі, то як же втік? — запитав Генріх.

Батько поцілував Карлові пучки й подивився на мамцю, котра й досі сиділа на табуреті, жмакаючи в руках кухонний рушник. Вона не піднімала очей.

— Коли потяг загальмував удруге, я побачив, що обабіч рейок ростуть дерева. Цього разу ми зупинилися серед лісу, і я не збирався чекати, доки мене пристрелять. Тому вирішив, що, коли нас виганятимуть із вагона, тихцем пролізу між колесами на той бік й чкурну до лісу. Зі мною зголосився один мій товариш. Коли двері відчинили й усі почали стрибати на сніг, ми вдвох пролізли під вагоном і побігли до найближчих дерев. Услід летіли кулі, та ми не зупинялися. Потім іще чули багато пострілів. Напевно, вони розстріляли всіх із того потяга, хоча там були і майже хлопці.

На мить він замовк, глибоко зітхнув і продовжив:

— Бігли ми, аж доки почули віддалений свисток паровоза десь за спиною. Потяг рушив, і ми з товаришем, знесилені, попадали під дерева, щоб відновити дихання і трохи відпочити. Треба було дочекатися заходу сонця, щоб зрозуміти, в якому напрямку рухатись.

— А як ти дійшов додому? — спитав Генріх.

— По якомусь часі нам пощастило натрапити на німецьку частину. Хлопці поділилися їжею та зброєю. Із ними ми пробули кілька тижнів, а потім самі пройшли через усю Україну та Польщу. Коли вже дійшли до Німеччини, довелося розійтись. Мій товариш рушив на північ до Лейпцига, а я — на південь.

Крістін затамувала подих. «Усе ж таки це можливо, — думала вона». На кухні запала тиша. Мамця продовжувала дивитись на підлогу.

— І зараз ти — вдома! — захоплено вигукнув Карл, піднявши руки вгору й розмахуючи ними, мов чарівник.

Усі розсміялись. Але усмішка швидко зникла з батькових губ.

— Завтра мушу з'явитися в комендатурі,— сказав він, дивлячись на маму.

Вона, зачувши таке, підвела на нього погляд.

— Може, вони комісують тебе? — промовила мамця. — Ти вже відслужив свій термін, виконав громадянський обов'язок.

— Вибач, але сумніваюся, що таке може бути, — сказав батько. — При перетині німецького кордону ми показували свої посвідки. Дуже скоро про моє повернення стане відомо. Якщо не прийти до комендатури добровільно, вони посадять мене до в'язниці. Боюся, вибору немає.

Мамця мовчки підвелася, підійшла до купи дров, узяла поліно й підклала його до печі. Доки вона домивала посуд, тишу в кімнаті порушувало тільки гудіння вогню. Батько за столом з хлопцями грав у «Mensch rgere Dich Nicht».[60] Коли весь посуд було перемито, витерто й розставлено на місця, мамця вигнала дітей з кухні, щоб тато зміг прийняти ванну.

Марія з бабусею вийшли на двір, хлопці окупували вітальню, а Крістін тихцем піднялася на горище до Ісаака. Цього разу вона принесе йому тільки один єдиний кусень уже підсохлого хліба, який вдалося поцупити зі столу перед тим, як мати наказала їм забиратися геть. Відчинивши дверцята, дівчина побачила, що коханий скоцюрбився в найдальшому кутку своєї схованки, світячи звідтіля перестрашеними очима. Побачивши Крістін, він трохи розслабився й обперся на стіну.

— Що сталося? — занепокоєно спитала вона.

— Я почув тупіт багатьох ніг і крики рано-вранці. Не ясно було, що там у вас коїться. Я боявся, що…

— Господи! — спам'яталася Крістін. — Вибач, будь ласка. Я не подумала, що ти все почуєш і злякаєшся. Цей гамір… То ми так бурхливо раділи батьковому поверненню.

— А, ну тоді все зрозуміло, — сказав Ісаак. — Напрочуд гарні новини.

— Він був у російському полоні, та втік і пройшов через усю Україну та Польщу! Бачиш, це можливо.

— Але він — німецький солдат із усіма належними документами. Знаю, про що ти думаєш, але нам не вдасться вислизнути з країни без офіційних паперів.

— Я розумію. Та батько наштовхнув мене на одну думку. У нас у вітальні повно солдатського одягу. Там є форми Waffen-SS[61]: солдатські й офіцерські. Я щось підберу тобі, а сама вдаватиму твою дружину. Якщо ти будеш в офіцерській формі, ніхто не наважиться ставити запитання.

Ісаак насупив брови, роздумуючи, а потім сказав:

— Не знаю… Тобі краще залишитися вдома.

— Якщо ти йдеш, я йду з тобою. Навіть помислити не можу…

— У нас немає перепусток, — перервав Ісаак, — і з якого це дива офіцер ітиме пішки та ще й із дружиною? А на потяг у нас немає ні грошей, ні дозволу.

— Я не знаю, — прошепотіла вона, опустивши очі.— Зовсім не знаю, що робити. Гадки не маю, залишатися тобі чи ні. Я геть уже нічого не знаю!

Ісаак узяв її за руку, переплітаючи пальці Крістін зі своїми.

— Послухай, ти через таке пройшла… Ти ще не звикла до думки про те, що батько живий і здоровий. Не треба поспішати. Прямо зараз не треба нічого вирішувати. Ще є час.

Крістін витерла мокрі очі.

— Так, ти маєш рацію. Перш ніж діяти, слід усе обміркувати. Але зараз я мушу спуститися вниз, доки ніхто не помітив моєї відсутності.

Увечері, коли більшість родини Бельц пішли спати, Крістін із батьками сиділа у вітальні, обговорюючи татове воєнне життя. Дівчина вдавала, що сортує відремонтований солдатський одяг, а сама, перебираючи та складаючи на купу форми, прикидала, що могло б бути до міри Ісаакові. Мамця сиділа на канапі з батьковою формою на колінах, в одній руці вона тримала срібний наперсток, а в іншій — голку із засиленою в неї зеленою ниткою.

— Більшість моїх однополчан убиті чи ув'язнені,— говорив батько.

Крістін відклала купу гімнастерок убік і повернулася до нього, щоб запитати:

— Як це було?

Вона сіла поруч із матір'ю, тримаючи в руках чорний кітель гауптшарфюрера.

— Тобі вже час до ліжка, Крістін, — відповів він. — Не треба тобі цього знати.

— Я вже доросла, тату, — не погодилася вона. — Я хочу знати, що ти пережив. Я мушу знати, що відбувається. Як можна змінити бодай щось у майбутньому, коли ніхто не хоче обговорювати теперішнього та минулого. Наше традиційне несприйняття поганого та цілковитий послух нікого не врятували.

— Я постійно забуваю, що тобі вже… Скільки, до речі?

— За кілька тижнів виповниться двадцять три.

Батько погладив її по щоці, дивлячись убік сумними очима. Потім почав розповідати. Спочатку він говорив затинаючись, але з кожною наступною фразою слова дедалі легше злітали з уст, ніби мовлене вголос очищало його пам'ять, полегшувало гніт важких спогадів.

— Перед тим як надійшов наказ узяти Сталінград, нас покинули напризволяще серед засніженого степу. Не уявляєте, що то за наскрізь промерзла пустеля! У нас не було необхідного спорядження, не було теплих шинелей і зимових чобіт. Через постійні віхоли наші літаки не могли забезпечити нас харчем і всім іншим протягом майже місяця.

— Як же ви вижили без їжі? — спитала мамця.

— Далеко не всім це вдалося. Чимало солдат померло. Доводилося полювати на пташок і зайців, але й вони швидко зникли. Іноді комусь вдавалося забити дикого кабана. Якби не наші коні, ми б усі там повмирали.

Крістін відчула нудоту. Образ конаючої кобили гера Клауса постав перед очима.

— У вас хоч була можливість грітися біля вогню? — запитала мама.

— Так, ми рубали дерева, — відповів батько, — та нас там було дев'яносто тисяч, і лісу дуже швидко не стало. Більше не було з чого розпалити багаття. Ми не могли натопити снігу для пиття та вмивання. Швидко всі завошивіли. Вночі знімали одяг, аби повиморожувати усе, що там позаводилось. Спали впритул один до одного, щоб тепліше було, та наранок, усе одно, скраю знаходили тіла тих, хто замерз уві сні.

— О Господи! — вигукнула мати.

— Тату, — спитала Крістін, — а вам казали, що зробили з євреями?

— Ні, я — тільки рядовий піхотинець, маленький Гвинтик у великій військовій машині. Мені тільки наказують. Проте були якісь суперечливі чутки. Маршируючи на схід, ми бачили товарні потяги, повні людей. Командири казали нам, що то — переміщені та реабілітовані. Хоча ширилися інші чутки. Подейкували про страшні речі… Чому ти питаєш? Щось чула?

Крістін хотіла б розказати йому всю правду, натомість вона сказала:

— Я теж чула страшні розповіді. І вивезли Бауерманів.

Батько насупив брови й подивився на мамцю.

— Це правда?

— Так, — відповіла вона, — минулого року. Всі євреї зникли з містечка.

— О боже! — похитав він головою. — Крістін, я хочу, щоб ти зрозуміла одну річ. Війна з одних робить зрадників, з інших — злочинців, але кожен є її жертвою. Не всі солдати на фронті воюють за Гітлера та його ідеали. І якщо хтось бере участь у битві, це ще не означає, що йому подобається воювати. Коли нам не дозволили відступити й почалися плітки про те, що роблять із євреями, багато хто написав на аркушах паперу антинацистські гасла і прикріпив до кітеля у сподіванні на бодай посмертну реабілітацію.

Він підвівся, забрав із мамчиних колін свою форму й витяг із кишені якийсь пожовклий обтріпаний папірець. Розправивши сторінку, батько прочитав уголос:

Моє ім'я — Дітріх Бельц. Я жив у Гессенталі (Німеччина). Цим повідомляю, що ні я, ні більшість однополчан не підтримуємо політику Гітлера. Ми розуміємо, що загинемо тут, під Сталінградом, але хочемо довести до вашого відома, що це відбудеться не з нашої власної волі. Нам наказано стояти до останку. Доки прості солдати виконують накази, на власній шкірі відчуваючи всі лиха та жахіття війни, в усьому винне командування, що відсиджується по своїх бункерах, посилаючи нас на смерть. Світ має знати, хто насправді винен у цій війні.

Коли батько дочитав, мамця вхопила його руку і сказала, дивлячись у його очі:

— Мені все одно, що скаже армійське начальство. Не хочу, щоб ти туди повертався! Я скажу, що не чула й не бачила тебе. Нехай думають, що з тобою щось трапилося дорогою.

— І що потім? — запитав батько, дивлячись на неї суворим поглядом. — Я тут сидітиму, щохвилини чекаючи на арешт?

— Ні,— вигукнула мама, — ти сховаєшся. Так, я сховаю тебе на горищі. Там є невеличка потаємна кімната. Якщо хтось прийде, ти зачинишся в ній. А форму ми здамо разом із іншими. Ніхто й ніколи про це не дізнається.

Крістін стисла в жмені краєчок кітеля, що лежав у неї на колінах.

— Якщо війна триватиме, а саме на це скидається, — сказав батько, — горище може знадобитися нашим синам. Ти ж не захочеш, аби Генріху чи Карлу видали гвинтівку в шістнадцять років?

— Перепрошую, — сказала Крістін, встаючи на тремтячі ноги. — Я більше не можу, краще піду спати.

— Gute Nacht, — побажав батько. — Я вже сам себе втомив цими розмовами. Давно вже час лягати.

— Gute Nacht, Vater, — побажала вона навзаєм, цілуючи батькову щоку. — Як я рада, що ти — вдома! Gute Nacht, Mutti.

Вона пішла з кімнати, стримуючись, аби не побігти. «Звичайно ж, він не захоче ховатися на горищі,— думала Крістін. — Я так хочу, щоб тато залишився вдома! Тільки що тоді робити з Ісааком? У мене є ніч на роздуми, тільки одна-єдина ніч, доки батько спатиме у власному ліжку. А потім що? Нам із Ісааком усе ж таки доведеться тікати?» Вже в дверях дівчину наздогнав мамчин голос.

— Крістін?

Вона обернулась, серце похололо в грудях.

— Так?

— Куди ти несеш оту форму?

Дівчина опустила очі. Вона й досі обома руками стискала чорний офіцерський кітель.

Глава 21

Теплий вітерець залітав у відчинені кухонні вікна, приносячи з собою кукурікання сусідського півня та щогодинне бемкання дзвонів на соборі святого Миколая. Від подихів легкого бризу застояне нічне повітря швидко вивітрилося з кімнат, і весь будинок наповнився запахом щойно спеченого хліба. Мамця збудила Крістін іще до світанку, щоб дочка допомогла їй на кухні. Вони економили рештки житнього борошна, збираючись протягти до кінця наступного місяця, та тепер, коли батькові треба було дати хліба в дорогу, вирішили використати все.

Батько Крістін з'явився у ранковому світлі кухні, свіжий, поголений, чорне з сивиною волосся зачесане назад, руки вимито, нігті підрізано та вичищено. Він знову був вдягнений у солдатську форму, тільки випрану та заштопану. На ногах мав старі робочі чоботи, бо, хоча шкіра на них і потріскалась, а підошви майже стерлися, це взуття було кращим за те дрантя, у якому він прийшов додому. Мамця погладила його чисто виголені щоки й усміхнулася.

— Ти й досі такий красивий, — сказала вона, цілуючи батька в губи, а потім повернулася до печі.

Карл і Генріх сиділи за столом, поглядами вивчаючи батька. Час від часу вони позирали один на одного та на тарілки, що Крістін поставила перед ними, та завжди їх очі поверталися до батькової постаті. Тихий і напружений, він набрав води до своєї пом'ятої фляги, повісив на шию індивідуальний жетон солдата та застромив у шкіряні піхви свій бойовий штик-ніж.

— Тату, — покликала його Крістін, — сідай снідати.

Батько розгладив невидимі зморшки на формі та сів поруч із Генріхом. Бабуся з Марією сиділи навпроти, а мамця з Крістін — з обох кінців столу.

— Слухайтеся маму, — сказав він хлопцям. — Доки я воював, ви стали майже дорослими й тепер мусите піклуватися про наше жіноцтво за моєї відсутності.

Крістін поклала на батькову тарілку яєчню з двох яєць. Жовтогарячі жовтки свідчили про здоров'я курей, котрі влітку гарно харчувалися гичкою та комахами. Потім налила теплого козячого молока до його улюбленого кухлика та подала кусень хліба, щедро намазаний сливовим повидлом. Мамця поставила серед столу обгорнений рушником заварник із м'ятним чаєм і підсунула свій стілець ближче до чоловікового. Родина їла мовчки, дозволяючи ранковим звукам містечка заповнювати тишу. Хлопці вже поїли, та все одно залишалися на своїх місцях, спостерігаючи за батьком, ніби він міг зникнути, варто було тільки відірвати від нього погляд.

— Куди тебе пошлють цього разу? — не витримала загального напруження Марія.

Мамця глибоко зітхнула, підвелась і почала прибирати зі столу. Крістін дивилась, як вона зіставляє брудні тарілки та складає ножі з виделками до раковини, несподівано ловлячи себе на роздратуванні тим, що мамця не сидить з усіма разом.

— Мамо присядь на хвилину й поговори з татом, — сказала вона. — Я потім поприбираю.

З одного боку, Крістін відчувала, що мусить допомогти, а з іншого — розуміла, що миття посуду нікуди не дінеться й може почекати, доки батько піде, коли знову залишить їх напризволяще, коли їм доведеться повернутися до щоденного життя без нього. Але вона розуміла, чому мамця вхопилася за брудний посуд. Хатні справи давно вже стали єдиним, що вона ще контролювала. Миття посуду, прання, прибирання, готування їжі — це все піддавалося її волі, тож мамця й робила те, що могла. Щохвилини знаходила собі якесь діло, послідовно й до кінця виконувала рутинні обов'язки, бо це допомагало зберегти хоча б видимість того, що вона ще здатна бодай чимось розпоряджатися.

Мати зі стиснутими губами стояла біля раковини, заливаючи водою брудний посуд. Не дивлячись на батька, вона тримала однією рукою відкритий кран і не відривала очей від води, що лилася до раковини. По довгій хвилі все ж таки закрутила кран і повернулася до столу.

— Не маю уявлення, куди тепер, — сказав батько. — Може, дозволять кілька днів перебути вдома, та це навряд чи станеться. Зараз бракує солдатів. Швидше за все, мене одразу ж кудись відправлять.

— Коли тобі треба їхати? — тихо запитав Генріх.

— Із задоволенням просидів би тут із вами цілий день, але мушу бути на станції о десятій, аби встигнути на потяг до Штуттгарта, — відповів батько.

По цих словах він підвівся, поставив порожнього кухлика до раковини й обернувся до родини.

Карл захлипав, прикрив обличчя руками й дивився на батька крізь розчепірені пальці. Генріх теж підвівся і дивлячись батькові в очі, подав руку.

— Щасти тобі, тату! Не хвилюйся, я про все тут подбаю, доки тебе не буде.

Батько всміхнувся й потис синові руку. З материних очей полилися потоки сліз. Вона обійняла Генріха за плечі. Крістін відчула, як клубок піднімається в горлі.

— Я не хвилюватимусь, — відповів батько, — знаючи, що ви з Карлом залишаєтесь удома й наглядатимете тут за всім.

Зачувши таке, Карл миттю підскочив до батька й обхопив його за пояс обома руками, не дозволяючи йти. А потім підвелася й мамця. Руки її тремтіли, та голос не здригнувся.

— Іди сюди, Карле. Татові треба йти, але ми можемо провести його до вокзалу.

Мамця відтягла молодшого сина від батька й узяла за руку, та він вужем вислизнув і відбіг до столу, де знову закрив лице долонями.

— Вибачте, — сказав батько їм усім.

— Не треба вибачатися, — відповіла мамця, — ти ні в чому не винен.

Вона обійняла чоловіка й притислася до нього всім тілом, але Крістін помітила, що сльози зникли. Мама знову набула рішучості, про що свідчили її розправлені плечі та високо підняте підборіддя.

— Збирайся, час виходити. А ми проведемо тебе до вокзалу.

— Я краще залишусь і поприбираю на кухні,— запропонувала бабуся. — Я тільки заважатиму вам.

Крістін інстинктивно схотіла запропонувати свої послуги. Вона вже настільки звикла користатися з будь-якої можливості відправити всіх з дому, щоб побути з Ісааком, але цього разу змовчала. «Вибач, коханий, — подумала вона, — невідомо, коли я знову побачу тата, тож мушу побути з ним якомога довше. Тобі доведеться почекати на сніданок, аж доки я повернусь».

Мамця повісила батькові через плече саморобну торбу, зроблену зі старого простирадла, й поклала до неї ще теплу хлібину та бляшанку козячого молока. Зверху додала дві пари теплих шкарпеток і пару теплих рукавиць, замотаних у рушник. Раніше вона зварила чотири курячі яйця і тепер загорнула їх у газету й поклала на хлібину.

— Обережніше з молоком, — сказала вона, — не розлий.

— Невдовзі побачимося, — сказав батько бабусі, обіймаючи її.

— Бережи себе, Дітріху!

Ушістьох вони спустилися сходами: спочатку — батько, за ним — мати, а потім — хлопці, Марія та Крістін. Ніхто не промовив і слова, як у похоронній процесії. Йдучи позаду, дівчина бачила, як міцно усі п'ять витягнутих рук стискають перило.

Коли до низу залишалося чотири сходинки, почувся грюкіт у вхідні двері. З несподіванки Крістін похитнулась і ледь не втратила рівновагу. Очі стрельнули в бік парадного входу. По той бік червоного та синього скла виднілися три темні постаті. Супроти яскравого сонячного дня чорні тіні здавалися страшними, а металеві ґратки віконця навіювали думки про ув'язнення. Дівчина зупинилась, а серце шалено гупало: «Це повернувся группенфюрер зі своїми солдатами».

Батько розвернувся до своєї родини:

— Підніміться нагору. Негайно!

Крістін, переставляючи ватяні ноги, виконала наказ. Молодша сестра та брати піднялися за нею. Дівчина зупинилася на сходовому майданчику, мамця з іншими пройшла назад до кухні.

— Йди сюди, — покликала вона Крістін.

— Я хочу чути, про що йтиметься, — відповіла вона.

Дівчина мусила знати, що відбувається, чи батько переконає їх піти. Якщо вони залишаться, їй також варто про це дізнатися першою. Не те щоб у неї був якийсь план, але невідомість лякала найдужче. Не можна було просто зачинитися на кухні й сидіти там, чекаючи казна-чого. Мамця причинила кухонні двері й підійшла до дочки. Удвох вони стояли мовчки на сходовому майданчику й, заледве дихаючи, дослухалися до розмови біля вхідних дверей.

— Хайль Гітлер, — сказав батько, відчинивши вхідні двері.

— Хайль Гітлер! — привітався группенфюрер. — Добрий день, обер'єфрейторе Бельц. Ми — тут, аби обшукати ваш будинок.

Закінчення його промови Крістін не розчула за голосним гупанням власного серця у вухах. По материних розширених очах вона зрозуміла, що батько дозволив їм увійти. Та і з якого б це дива він мусив перешкоджати? Йому нічого приховувати, родині, як він гадає, також. Мамця раніше заборонила дітям розповідати йому про перший обшук, аби не нервувати й зайвий раз не сердити. «Мені слід було попередити тата про Ісаака, — думала Крістін. — Тоді б він спробував їх зупинити чи, бодай, знав, що зараз робити».

Але було занадто пізно. Батько вже впустив їх, показуючи солдатам на сходи. Він віддав свій будинок на поталу есесівцям без жодного заперечення. Та дівчина не могла його звинувачувати. Батько вважав цей обшук лише формальністю, гадав, що співпраця допоможе швидше їх позбутися. Звідки йому знати, що своїм дозволом він підписує смертельний вирок старшій дочці? Крістін затулила вуха руками, щоб не чути гупання солдатських чобіт сходами.

— Що таке? — занепокоїлася мамця. — Не треба боятися. Тато тут, він захистить тебе.

Мамця взяла руки Крістін у свої.

— Заспокойся, нам немає чого приховувати.

І тут з'явився батько, группенфюрер із озброєними солдатами йшов за ним. Молодий есесівець тримав батькову ґвинтівку.

— Ці люди мають обшукати наш дім, — сказав він. — Схоже, вони шукають в'язня, котрий недавно втік.

Крістін охопив тваринний жах. Їй здалося, що серце розривається на шматки, що всі нутрощі негайно лопнуть і стечуть кров'ю.

— Батьку, — заголосно сказала вона, намагаючись дихати глибше, — вони вже раз приходили й нічого не знайшли!

— Помовч, Крістін! — наказав батько. Його темні очі дивилися на дочку з незвичною суворістю, на скронях пульсували вени.

— Немає потреби оглядати весь будинок, обер'єфрейтере Бельц, — сказав группенфюрер. — Нам потрібне лише горище.

Кров відлила від лиця Крістін. Їй стало погано. Щоб не впасти тут-таки, дівчина наосліп ухопилася за материну руку.

— Прошу, гере группенфюрер, починайте, — відказав на це батько, відступив у бік і суворо поглянув на Крістін. — Нам нічого приховувати.

Дівчина з усіх сил намагалася стояти рівно, та сходовий майданчик почав гойдатись.

— Ми обшукали всі господи в містечку, та нікого не знайшли, — сказав группенфюрер, утупивши погляд у Крістін. — Ваша дочка під час обшуку поводилася вкрай знервовано. А тепер, коли ми знаємо, що ваша дружина і старша дочка працювали на втікача…

Раптово зблідла мамця зиркнула на Крістін, а потім підійшла й обійняла дочку тремтячою рукою. Тепер вона знала, кого саме розшукують, і по-справжньому злякалася. Крістін нудило і бракувало повітря, ніби хтось перекрив їй кисень.

Группенфюрер обійшов жінок і встав у центрі майданчика.

— Принесіть ліхтар, — попросив він батька, котрий негайно пішов до кухні.— За ним! — наказав группенфюрер одному із солдат.

Той пішов за батьком і зупинився на порозі кухні, тримаючи його на мушці. Бабуся, Марія, Карл і Генріх мовчки сиділи за столом і спостерігали, як батько запалює гасову лампу й виходить із нею за двері.

— Йдіть за мною! — наказав группенфюрер.

Солдати автоматами показали Крістін і батькам рухатися на третій поверх. Дівчина мовчазним поглядом благала тата покласти цьому край, хоча й знала, що він нічого не може вдіяти. Він дивився на дочку, киваючи, щоб вона виконувала накази. Потім підштовхнув жінок уперед, аби затулити їх собою від цівок автоматів.

Группенфюрер упевнено піднімався сходами, високо задерши підборіддя, страшенно задоволений собою. Нагорі він наказав солдатам опустити драбину і перший поліз на горище. Решта піднялися за ним. Потім він забрав у батька гасову лампу й почав обходити горище. Обстукуючи стіни та висвітлюючи кожну шпарину. Біля низької стіни, де стояла порожня книжкова шафа, группенфюрер повільно обдивився й простукав кожну дошку, а потім задоволено вишкірився до Крістін.

Сантиметр за сантиметром він обстежив усю порожню шафу, що здалеку скидалося на танець якоїсь маріонетки. Закінчивши з шафою, почав роздивлятися підлогу довкола неї. Потім посвітив на дошки лампою і вдруге переможним поглядом обпік Крістін. Дівчині його посмішка видалася штучною й натягнутою, як у гумової ляльки. Тільки при світлі лампи вона помітила світлі смути на підлозі. Щоразу, коли Крістін відсувала шафу, та залишала широкі сліди на запорошених дошках. Цей доказ видав її з головою.

Группенфюрер наказав піднесеним тоном?

— Відсуньте цю шафу!

Один солдат поспішив виконувати, а інший націлив автомат на порожні полиці, ніби вони могли самовільно вистрибнути й утекти. Після того як шафу було відсунуто, группенфюрер освітив ділянку стіни, що за нею ховалась. У світлі лампи чітко було видно обрис потаємних дверцят.

— Відчинити! — наказав він солдатові.

Солдат так і зробив, а потім, цілячи автоматом у темряву, першим поліз до отвору. Группенфюрер витяг кийок і, доки інший солдат тримав на мушці Крістін із батьками, теж поліз до кімнатки. Тепер дівчина бачила їх тільки нижче пояса: двоє чорних штанів і дві пари так само чорних чобіт непорушно стояли навпроти дверцят. Очевидно, есесівці розглядали тісне приміщення. По якійсь хвилі группенфюрер відступив назад на горище.

На мить Крістін здалося, що Ісаак утік без неї, що він виліз крізь дах або ще якимось дивним робом розчинився в повітрі. Та задоволений вираз обличчя товстуна свідчив про інше. Вона відчула, що всередині неї все перекидається, ніби від землетрусу, все її життя пішло шкереберть. Здавалося, відтепер вона буде зовсім іншою особою: відчуватиме не так, думатиме не так, по-іншому діятиме.

Группенфюрер стояв цілком задоволений власною персоною. Він задер підборіддя, випнув груди й опустив одну руку, притримуючи пальцями краєчок кітеля, ніби збирався сказати промову.

— Виходь! — прокричав він у темну кімнатку.

Показався Ісаак. Він мало не вдвічі зігнувся, виходячи крізь низькі дверцята. Мамця, бліда, як полотно, важко дихаючи, заступила собою дочку та розвела руки в захисному жесті. Группенфюрер ухопив Ісаакову лівицю й закотив рукав, показуючи присутнім наколений на його зап'ястку номер.

— То що ми маємо? — запитав він, дивлячись на Крістін.

— Вони не знали, що я тут, — сказав Ісаак.

— Тихо! — крикнув на нього группенфюрер.

Один із есесівців ударив хлопця прикладом у живіт. Ісаак скрутився від болю й упав навколішки, тримаючись за пошкоджене місце руками та важко дихаючи. Группенфюрер підійшов, відштовхнув мамцю і подивився Крістін у вічі.

— Гадаю, дехто знав, що він — тут. Інакше як би книжкова шафа затулила дверцята?

Ісаак піднявся і спробував стати між ним і Крістін, але солдат ударив його в груди.

— Вони зовсім до цього не причетні,— прокричав Ісаак, заточуючись від болю.

Інший солдат ударив його в лице. Щелепа одразу ж розпухла, і хлопець ледь не впав, але есесівець підтримав його.

— Так, — сказала Крістін, — це я.

Вона зробила крок уперед, ледь не наступивши на носки чобіт группенфюрера. Сльози заважали роздивитися його обличчя.

— Родичі нічого про це не знали. Я винна, тільки я!

— Ні! — вигукнула мамця. — Це неправда!

Батько відштовхнув дочку назад і став між нею та группенфюрером.

— Забирайте мене, — сказав він. — Вона — просто маленька дівчинка.

— Ні, гере Бельц, — заперечив группенфюрер. — Ви добре прислужилися батьківщині, а дочка ваша — зрадниця. Вона — ніщо інше, як єврейська підстилка.

— Арештувати обох! — Наказав він солдатам.

— Вибачте, — сказала батькам Крістін.

Мамця закрила рота руками й захитала головою. Батько відтяг її вбік, коли солдати зв'язали їм із Ісааком руки й погнали до виходу.

— Nein! Nein! — кричала мама, намагаючись вирватися з чоловікових рук.

Широко посміхаючись, группенфюрер перший спустився драбиною. Ісаак і Крістін, зв'язані між собою, мусили бути дуже обережними, щоб не впасти. Хлопець спускався попереду, піднявши обкручену мотузкою руку високо вгору, щоб дівчина могла вільніше рухатись. На третьому поверсі солдат автоматом показав їм спускатися за группенфюрером, а другий есесівець ішов за її батьками.

— Крістін! — ридала мамця, намагаючись пробитися до группенфюрера. — Ні, не забирайте її! Будь ласка, не забирайте.

Але группенфюрер мовчки зупинив її, виставивши вперед руку. Тоді батько притяг матір до себе, намагаючись зупинити та заспокоїти.

— Вони застрелять тебе, — сказав він.

Мамця чи не почула його, чи їй уже було байдуже. Вона продовжувала кликати дочку, мов дика тварина, вириваючись із сильних рук чоловіка. Бабуся, Марія та хлопці вийшли з кухні, настрашені гупанням солдатських чобіт і загальними криками та стогонами. На вулиці Крістін й Ісаака змусили залізти до кузова військової, критої брезентом вантажівки. Чорні цівки есесівських автоматів, як прив'язані, невідривно повторювали кожен рух хлопця і дівчини. Группенфюрер сів на переднє сидіння, поруч із водієм. Гуркіт двигуна видався матері оглушливим. Її розпачу не було меж, коли важкий автомобіль, плюючись димом і кашляючи мотором, рушив бруківкою.

Крізь дірочку в брезенті дівчина бачила родичів, які стояли на тротуарі. Поступово їхні постаті маліли, віддаляючись, і дуже швидко перетворилися на рухому картинку. Бабуся дивилася в небо, широко відкривши рота та здійнявши руки в німому благанні. Мамця вирвалася з чоловікових обіймів і бігла провулком, голосно викрикуючи ім'я дочки. Вантажівка вже спустилася до перехрестя і майже повернула за ріг, коли знесилена жінка впала на бруківку. Крістін заплющила очі, та побачене не зникло, навічно закарбоване у пам'яті.

Глава 22

За десять хвилин вони під'їхали до бараків біля залізничної станції.

— Вилазьте! — прокричав группенфюрер.

У кузові Ісаак обійняв Крістін.

— Вибач, що дозволив із тобою таке зробити.

— Прибери свої брудні лапи, ти — єврейський покидьку! — зарепетував группенфюрер.

Один із есесівців розрізав мотузку, що їх з'єднувала, розв'язав руки та наказав вилазити з вантажівки.

Крістін перечепилась і впала. Ісаак допоміг їй піднятися та перелізти через борт.

На землі группенфюрер звернувся до Ісаака:

— Хіба я не казав тримати руки подалі від неї? — Важкий рушничний приклад ударив хлопця в голову.

Ісаак намагався втриматися на ногах, але втратив рівновагу й упав спиною на борт вантажівки. З вуха потекла кров. Він інстинктивно підняв руки, щоб захистити лице. Крістін хотіла допомогти, та нерішуче зупинилась, побоюючись, що наразить Ісаака на ще більші побої.

Під дулами автоматів вони пройшли до довгої цегляної будівлі залізничного депо. Всередині группенфюрер провів їх до кімнати з цегляними стінами, посеред якої гауптшарфюрер СС височів над заваленим паперами столом, що поряд із його масивною фігурою видавався шкільною партою. Ліворуч від столу інші двері виходили на перон. Коли вони ввійшли, гауптшарфюрер підвів голову, його вузький лоб і широка щелепа чимось нагадували кабанячу морду. На стіні позад нього висів портрет Гітлера, на якому фюрер мав величний вигляд і здавався майже красенем. На задньому плані виднілися легенькі хмарки, що мусило наводити на думку про божественне походження правителя. На столі, окрім кількох стосів паперу, були ще металева склянка для ручок і чорний телефон, біля якого, акуратно покладений на згорнену червону тканину, розмістився тонкий люгер із коричневим дерев'яним руків'ям. Ісаак і Крістін стояли перед столом, группенфюрер — праворуч від дівчини, солдати — позаду. Гауптшарфюрер підвівся, есесівська чорна форма ледь не лопалася на його м'язистому тілі.

— Я повернув в’язня-втікача, — сказав він, не приховуючи власного тріумфу.

— А це хто? — Гауптшарфюрер обійшов стіл, наблизився до Крістін і торкнувся її щоки зворотнім боком долоні.

— Це — дівчина нашого втікача. Вона ховала його на горищі.

— Ну, фройляйн, — сказав гауптшарфюрер, — я розумію, що цей покидьок знайшов у гарній німецькій дівчині, але що ви знайшли в цій єврейській свині?

Крістін намагалася не відривати очей від Ісаака, подумки перенісшись із ним до затишного саду на пагорбі. Та їй ніяк не вдавалося відновити в пам'яті ні яблунь, ні овець, ні соковитої трави чи високого неба. Перед внутрішнім зором видіння змучених в'язнів у смугастих робах змінювалися картинами бомбардувальників, що скидають бомби на містечко, палаючих будівель, людей у бомбосховищах. Ісаак на неї не дивився, його погляд утупився в підлогу. Вона відчувала кожен свій вдих, кожну наповнену кров'ю вену під шкірою. Те місце на руці, яким вона торкалася коханого, горіло вогнем. Крістін мусила зустрітися з ним очима. Благальний зойк уже почав зароджуватися в горлі.

Солдат відвів їх до лави біля стіни й наказав сісти. Гауптшарфюрер запалив цигарку і всівся на ріжок столу. Дубова стільниця жалісливо застогнала під його вагою. Потім підвівся, пройшов через усю кімнату та став перед Крістін. Він зробив глибоку затяжку, а потім притис свою ногу до її коліна і провів долонею по волоссю. Дівчина дивилася на Ісаака. Хлопець важко дихав, налиті кров'ю білки його очей закотилися під лоба, на чолі виднілася ґуля. Кров за вухом уже почала підсихати. Гауптшарфюрер кинув цигарку на підлогу, став на неї чоботом, а потім потяг з лави Крістін. Поклав величезну долоню їй на поперек і притягнув до себе, не даючи поворухнутися. Потім почав навалюватися на дівчину всією своєю тушою. При цьому якісь тваринні звуки виривалися з його горла. Крістін подивилася на группенфюрера. Той аж побуряковів від ревнощів.

Группенфюрер прочистив горлянку й голосно промовив:

— Дуже шкода, що вона вже зіпсована цим єврейським покидьком. Можна було б залишити її собі, та кому захочеться бруднитися тим, чого вже торкався юдей?

Солдати зареготали. Гауптшарфюрер форкнув і штовхнув дівчину назад на лаву. Нарешті Ісаак глянув на неї. Він був червоний як рак.

— Дуже вчасно прибули, — оголосив гауптшарфюрер, повертаючись до столу. — Потяг до Дахау буде за годину.

Крістін скам'яніла. Дахау? Їй чомусь здавалося, що їх триматимуть у гессентальському таборі. Ісаак казав, там дають їсти, є надвірні туалети і немає газових камер і крематоріїв. Почувши саму тільки назву «Дахау», дівчина вжахнулася. Її обдало морозом і обсипало жаром одночасно. Збурена бридким чорним страхом кров запульсувала венами. Вона ближче присунулася до Ісаака, тремтячи та пітніючи.

— Ви вільні! — крикнув гауптшарфюрер группенфюреру та солдатам. — Я і сам тут упораюсь.

Группенфюрер на прощання поглянув на Крістін з Ісааком так, ніби волів їх задушити. Потім відсалютував гауптшарфюрерові й вийшов із кімнати, супроводжуваний двома солдатами. Гауптшарфюрер запалив нову цигарку, зняв гостроверхого капелюха, поклав його на стіл і потім усівся на стілець. Наступні кільканадцять хвилин він займався власними справами: підписував папери, відповідав на телефонні дзвінки, зрідка злісно поглядаючи на в'язнів.

Крістін обійняла себе руками так, аби пальцями торкатися плеча Ісаака. Він дивився на підлогу, руки на колінах, спина — впритул до стіни. Коли, нарешті, дівчина зустрілася з ним очима, в них світилося горе та каяття. Вона поглядом благала його не здаватись. Єдине, що вони й досі мали, це — бажання жити. Він уже колись вижив у Дахау, її батько також вижив у таборі для військовополонених у Росії. Треба вірити в те, що й вони виживуть. Треба сподіватися на краще. Бо, якщо відмовитися від боротьби й одразу здатися, краще вже підійти до столу, схопити есесівський пістолет і застрелитись тут-таки.

— Із нами все буде гаразд, — прошепотіла вона, — точно тобі кажу.

— Мовчати! — заволав гауптшарфюрер, б'ючи кулаком по столу так, що склянка для ручок і телефон підстрибнули.

— Я кохаю тебе, — продовжила Крістін, — і коли це закінчиться, в нас іще ціле життя буде попереду. Тільки не здавайся!

Гауптшарфюрер ухопив пістолет і підскочив до них.

— Я сказав, мовчати! — проревів він, наводячи пістолет на дівчину.

Крістін сіла рівно і сперлася спиною на стіну. Есесівець присунувся ближче, натиснув на її коліна, змушуючи розставити ноги. Двома пальцями підняв її підборіддя, потім провів пучками по гладенькій шкірі, ніби пестячи її.

— Відкрити рота! — наказав він, великими пальцями натискаючи їй на щоки.

— Я мовчатиму.

— Відкрити рота!

Крістін виконала наказ. Холодне сталеве дуло пролізло між зубів, натисло на язик, змушуючи судомно сковтнути. Ісаак стиснув кулаки, та не вимовив ні слова.

— Іще хоч звук злетить із цих вуст — і він буде останнім, — попередив гауптшарфюрер. — Ясно?

Крістін заплющилась і кивнула. Дуло вислизнуло з її рота, залишивши по собі кислий присмак металу.

— А ти — грайлива крихітка, еге ж? — поцікавився есесівець, ведучи дулом пістолета по її щоці, вниз шиєю, через ключиці, аж до грудей.

Крістін сиділа нерухомо, із заплющеними очима.

— Усі пішли, то, може, залишити тобі дещо на згадку про мене? — Спитав він, ширше розводячи її коліна.

Потім задер спідницю і дулом обвів апетитні перса. Ісаак сидів поруч, закипаючи від безсилого гніву.

Пістолетне дуло спустилося нижче, до живота, а потім і майже до стегон. Аж ось Крістін почула віддалене чухкання паровоза. Гауптшарфюрер зітхнув і відступив від неї, поклавши долоню на ширіньку. Потім повернувся до столу, застромив до кобури свого люгера та надяг капелюха.

Гуркіт потяга наближався, змушуючи серце Крістін битися швидше. Їй довелося стримувати себе, щоб не кинутися навтьоки. Дівчина розуміла, що супроти озброєного есесівця не має жодного шансу. Важке дихання паротяга вже було зовсім поряд. Потяг зупинився навпроти будівлі. Металеві поршні рухалися так голосно і важко, ніби то билося серце якогось доісторичного мамонта, готового живцем проковтнути усіх довкола.

— Виконуй усе, що наказуватимуть, — проказав Ісаак самими губами, — інакше вони застрелять тебе не вагаючись.

— Встати! — вигукнув до них гауптшарфюрер.

Ісаак і Крістін послухалися. Есесівець із люгером показав їм вийти на перон.

— Сюди!

Він виштовхнув їх на бетонну платформу, пістолетом цілячи в спини. Паротяг видихав густі хмари пару, що оповивали всі вісім закритих вагонів для худоби. Крізь невеличкі віконця Крістін бачила бліді обличчя та голі, молитвенно складені руки. Навіть У гуркоті парового котла можна було розчути прокляття, ридання та крики. Солдати погнали їх із Ісааком до останнього вагона. Сотні очей супроводжували їхній рух пероном.

Коли вони дійшли майже до кінця платформи, солдати відчинили двері останнього вагона й рушницями заштовхнули молодих людей усередину. Там уже було битком набито. Крістін побачила десятки темних очей, що контрастували з виснаженими сірими лицями, відчула лікті, плечі, ноги багатьох постатей, що мусили стояти впритул. У вагоні було так багато народу, що й поворухнутися не було змоги. Та ось двері зачинились, і стало майже зовсім темно. Важкий залізний засув відібрав останню можливість вибратися звідси за власною волею.

Ісаак і Крістін стояли, притиснені одне до одного, в оточенні сотень інших тіл. Вагон набили людьми, наче діжку оселедцями. Важкий сморід поту та сечі заважав дихати. Крістін спробувала не звертати на це уваги, вона притиснула обличчя до Ісаакових грудей, намагаючись вдихати лише його запах. А він занурив лице в її волосся. Пронизливо свиснувши, паротяг смикнувся раз і вдруге — вагони загойдались і покотилися рейками, поступово набираючи швидкість. Триматися не було потреби, бо впасти ніхто не міг, навіть якби захотів. Тіла терлись одне об одне в такт погойдуванню вагона, всі разом схиляючись на один бік, коли потяг широкою дугою рухався довкруж містечка. Виїжджаючи з долини, потяг набрав швидкості, з чого Крістін зрозуміла, що вони вже проминули порослі високими соснами та засаджені яблуневими садами пагорби.

Коли очі звикли до сутінків, із темряви проступили обличчя сусідів. Праворуч хлопчик обіймав матір, його веснянкуватий ніс був лише за кілька дюймів від лиця Крістін. Темні очі дивились на дівчину з-під кучми коричневого волосся. У тих очах вона впізнала свій власний страх, невпевненість і безпорадність.

Ісаак обійняв її за плечі.

— Я кохаю тебе. І мені так шкода!

— Ми це переживемо, — відповіла Крістін. — Треба пережити. Тато вижив у російському полоні, ти вижив у Дахау, і ми теж зможемо.

— Можна спробувати. — Його голосу бракувало впевненості, в очах світилася безнадія, проте хлопець притис її міцніше, й, відчувши його рівне серцебиття, Крістін заспокоїлась.

Протягом перших кількох годин люди у вагоні плакали та стиха розмовляли. Аж ось заволала якась жінка. Крістін воліла, щоб вона замовкла. Істеричні ридання тривали, здавалося, цілу вічність, і, нарешті, запала глибока тиша, котру переривало хіба що перешіптування та віддалена колискова, що її співала мати своєму маленькому синові. Крістін запропонувала дати їй потримати дитину якийсь час, аби жінка могла трохи відпочити, та їй було відмовлено.

По якомусь часі від стояння на місці ноги Крістін заніміли, відмовляючись її тримати. У животі бурчало, пересохло в горлі й, на додачу, переповнений сечовий міхур уже не витримував. Дівчина спробувала вдихати носом, а видихати ротом, аби відволіктися від наростаючого болю внизу живота.

— Що з тобою? — прошепотів Ісаак.

— Нічого, — відповіла вона, — все гаразд.

— Ні, не гаразд, я ж бачу.

Крістін подивилася на нього знизу вгору.

— Мені треба до вбиральні.

— Уперед!

— Не можу, — похитала вона головою.

— Послухай, — сказав Ісаак, — не стримуй себе, розслабся. Умовності більше не мають значення.

— Ні.

Він поклав долоню їй на потилицю.

— Тут усе це неважливо. Подивися на інших. Усі це роблять.

Дівчина заплющила очі та сховала обличчя у нього на грудях. Природа взяла своє. Тепла рідина потекла по ногах у шкіряні туфлі, збираючись у калюжки під пальцями та п'ятами. Гіркі сльози сорому покотилися по щоках.

— Це не твоя провина, — сказав Ісаак, — зовсім не твоя.

Наближалася ніч, і у вагоні стало зовсім темно. Крістін уже ледве розрізняла Ісаакове обличчя. Вона заплющилась і поклала голову йому на груди, марно намагаючись заснути. Картини того, що коханий розказував про Дахау, поставали в мозку, як у німому кіно. Натомлені ноги, ніби хто штрикав ножами. Ніколи дівчина не боялася тісного простору, та зараз відчувала, що не зможе довго витримувати цього погойдування і тисняви. Якщо потяг не зупиниться найближчим часом, вона заволає, як та істеричка. Доводилося з усіх невеликих сил стримувати себе від наполегливого бажання відштовхнути від себе всі ці лікті, коліна та плечі. Їй бракувало повітря, бракувало сонця, їжі та питва. Крістін подумала, що збожеволіє, якщо це триватиме довший час.

Нарешті, потяг уповільнив свій біг. Почувся залізний скрегіт гальм. Із наближенням до фатального пункту призначення у вагоні здійнявся гамір. Люди зарухались, заговорили вголос і всі разом. Зарюмсали діти, чоловічі голоси роздавали інструкції. Ісаак усю довгу подорож поводився дуже тихо, та раптом підвів голову й, перекрикуючи загал, сказав:

— Щойно ми вийдемо з вагона, жінок і дітей поженуть в один бік, а чоловіків — в інший. Але не панікуйте. Вони ненавидять паніку.

У вагоні запала тиша, всі слухали.

— Намагайтеся виглядати спокійними та фізично сильними. Байдуже, що вони будуть робити, залишайтеся спокійними та сильними. Якщо хочете вижити, мусите виглядати витривалими та здатними до тяжкої праці. Коли треба, брешіть про свій вік. Кажіть, що вам десь від вісімнадцяти до п'ятдесяти.

— Звідки ви це все знаєте? — почувся недовірливий чоловічий голос.

— Я вже там був, — відповів Ісаак. — Я вижив, значить, і ви зможете.

І знову всі заговорили разом на повен голос. Ісаак подивився вниз на Крістін.

— Ти теж виживеш, — сказав він. — Ти молода і сильна. Скажи їм, що ти — не єврейка, що працювала кухаркою. Це тебе врятує. Мені потрібно, аби ти врятувалась. Коли це все закінчиться, ми зустрінемося знов, одружимось і народимо дітей.

У його очах стояли сльози, але, дивним чином, ці слова дали Крістін надію. Він хоче, щоб вона вижила, має плани на майбутнє. Він зумів віднайти в собі бажання жити!

— Я буду сильною, — сказала вона, — обіцяю.

— До зустрічі,— промовив Ісаак, обіймаючи її, цілуючи довгим глибоким поцілунком, що тривав, аж доки потяг не зупинився. — Я кохаю тебе, Крістін.

А потім гримнув залізний засув — і важкі двері повільно відчинилися.

Глава 23

Мружачись і моргаючи на яскраві світляні плями, що ніби підсиленим у тисячі разів місячним сяйвом наповнювали ніч, Ісаак і Крістін, разом із іншими ув'язненими, вийшли із замкненого простору товарного вагона. За кілька сотень ярдів від залізничних рейок, широко відчинені, чекали ворота концентраційного табору «Дахау». Обабіч них розмістилися дві дерев'яні вежі з озброєними вартовими на них, а далі, доки сягало око, тягся високий паркан із колючого дроту. Збоку, в очікуванні можливих втікачів і панікерів, вишикувалися солдати, котрі тримали напохваті автомати та німецьких вівчарок, які голосним гавкотом показували готовність служити. Темні приземкуваті будівлі та чорні солдатські строї контрастували з майже білим штучним світлом. Широко розплющені очі та розкриті роти здавалися темними отворами на тлі яскраво-білих облич, створюючи враження, що бранці та бранки перетворилися на ожилих мерців.

Важкий дух чогось горілого перебив сморід людських тіл, від якого страждала Крістін у вагоні. Дівчина затулила долонею носа та рота. Розпізнавши ні з чим незрівняний запах горілої плоті, вона ледь поборола нудоту. Крістін поглянула назад, у бік залізничної колії. Біля вагонів і паровоза ще були сотні людей. Хтось упав на гравій, інші навідріз відмовлялися виходити назовні. Жменька озброєних солдатів залізла до вагонів і виштовхувала звідти жінок, дітей, немічних і старих. Унизу, під насипом, чоловіки тримали валізи, жінки брали на руки немовлят і наказували старшим дітям триматися за руки. А від табору, підсилений багатьма гучномовцями, лунав бравурний німецький марш.

У прохолодному нічному повітрі ця музика віддавала металом, шкребла по серцю, пробирала до кісток, але й надавала всьому, що відбувається, присмаку веселої безтурботності. Крістін помітила таблички з написом «Achtung Gefahr der Tötung durch Elektrischen Strom»,[62] що через однакові проміжки висіли на високому металевому паркані, по верху якого ще вилося кілька рядів колючого дроту. Над входом читався напис «Arbeit Macht Frei».[63]

Солдатські викрики безперестанку лунали, супроводжуючи в'язнів від самого виходу з вагонів.

— Рухайтесь! Виходьте з вагонів! Залиште багаж біля насипу, його вам повернуть пізніше, коли облаштуєтесь.

Дюжина табірних в'язнів у сіро-білих смугастих формах інструктувала прибульців вуглиною написати свої прізвища на валізах. У Крістін з Ісааком не було багажу, та дівчина знала, що це не має значення. Все одно солдати відберуть усе. Вона знала, що брехня про повернення особистих речей допомагає есесівцям тримати натовпи перестрашеного люду в покорі.

Вони з Ісааком ішли повз товарні вагони в середині рухливого гамірного гурту, і Крістін пригадалось, як її батько прослизнув під колесами й утік від росіян. Дійшовши до місця, придатного для цього вчинку, вона нахилилась і глянула під вагон. На тому боці було широке поле, позад якого темніли дерева. Іскра надії спалахнула в серці, наповнюючи кров адреналіном. Але щойно дівчина зібралася запропонувати свій план Ісаакові, побачила автоматника, котрий пильнував на тому боці. Очевидно, вона була не першою, кому такий варіант утечі спав на думку. Відчуття безнадії з новою силою навалилося на неї.

Ісаак і Крістін, узявшись за руки, разом з іншими прямували дорогою до табірних воріт. Якраз біля охоронних веж стояло шестеро солдатів, що сортували натовп на чоловіків, яких відправляли в один бік, і жінок та дітей, яких відсилали в інший.

Перед ними стояла жінка, котра тримала за руку хлопчика-підлітка. Есесівці відірвали його від матері, відправивши наліво, до чоловіків. Марно плакала й тягла до нього руки згорьована мати. Інша жінка потягла її праворуч, але та, розпачливо махаючи руками, відбилась і кинулася слідом за сином. Охоронець, зауваживши такий непослух, витяг із кобури свого люгера й ударив руків'ям хлопця по голові. Іще один вартовий відтяг невтішну матір до інших жінок. Вона рвала на собі волосся та голосила, розпачливо повторюючи синове ім'я, аж доки не схрипла.

Солдат так і тримав дуло пістолета біля скроні хлопця, скануючи поглядом натовп бранців, у випадку хоч якогось непослуху готовий натиснути на гачок. Крістін обсипало крижаним холодом, у горлі пересохло, ніби вона щойно наїлася снігу.

В охоронцеві вона впізнала Стефана, хлопця своєї подруги Каті.

На секунду їхні погляди зустрілися, й іскра впізнавання блискавкою промайнула в його очах. Але перш ніж Крістін устигла відкрити рота, щоб озватися до Стефана та показати йому Ісаака, той уже віддалявся, тягнучи за собою ридаючого хлопчину. Зненацька щось зробилося зі слухом Крістін. У вухах бриніли лише два звуки: розпачливе ридання відстороненої від сина матері та низьке гудіння колючого дроту на паркані. Вона заплющилась і сперлася на руку Ісаака. «Як таке може бути? — думала вона». Крижаний холод обіймав усі нутрощі. «Може, я сню? Може, це все — тільки мій страшний сон?»

Вони з Ісааком підійшли до вартових. Не встигла вона спам'ятатись, як уже рухалася праворуч з іншими жінками, а Ісаак, відсторонений ліворуч, поступово віддалявся від неї. Крістін не пам'ятала миті, коли їхні руки роз'єднались, і наполегливо намагалася відновити відчуття тепла його пошерхлої долоні. Вона картала себе за неспроможність згадати його запах і вираз рідного обличчя, щоб триматися за них якомога довше. Усе відбувалося занадто швидко. Жіноча та чоловіча колони рухалися в різних напрямках, заглиблюючись у табірний простір, тож молоді люди недовго могли проводжати очима одне одного. Високі паркани з колючого дроту та стіни бараків відділили Крістін від Ісаака не згірш від есесівців на вході.

Крістін намагалася нічим не виявляти свого збентеження, коли під проводом двох жінок у формі унтершарфюрер СС її з товаришками у нещасті було загнано до великого приміщення з рядами дерев'яних лав. Уздовж рядів мовчазно та непорушно стояли виснажені бранки з великими ножицями в руках. Вони були вбрані в однакові, погано підігнані смугасті плаття. Всі мали різні за довжиною та однакові за формою зачіски, точніше їжачки коротенького волосся, що тільки почало відростати. На прибулих вони дивилися порожніми й відсутніми очима, шкіра на їхніх обличчях, здавалося, прикриває самі лише кістки.

— Сісти! — прокричала жінка у формі унтершарфюрера СС.

Не встигла Крістін опуститися на лаву, як бранка у неї за спиною вже згребла коси та клацнула ножицями. Дівчина потилицею відчула холод металу. Руки бранки тремтіли, але вона швидко відрізала спочатку довгі коси, а потім і решту волосся. Коли ножицями вже вдіяти нічого не можна було, в діло пішла бритва, що ретельно виголила череп Крістін, яка впродовж усієї процедури сиділа, міцно стуливши повіки.

Унтершарфюрери ходили між рядів і викрикували накази:

— Ті, кому волосся вже зрізано, встають і йдуть у кінець зали. Там ви мусите роздягтися. Туфлі кладете на купу ліворуч, одяг — на купу праворуч, годинники й окуляри — по центру.

Крістін підвелась і провела пучками по гладенькій, лише де-не-де вкритій колючками погано виголеного волосся, шкірі. На тремтячих ногах вона пішла в бік куп жіночого одягу та взуття. Дорогою вона побачила ще якісь насипи чогось незрозумілого, тільки озирнувшись по залі, вона усвідомила, що в усіх кутках ледь не до стелі височіють гори зрізаного жіночого волосся. Крістін забракло повітря, побачене скидалося на якісь фантастичні завали сплутаної пряжі чи ниток.

Дівчина зняла свої закриті чорні туфлі й поклала їх поверх сотень пар ботинок, босоніжок, балеток та іншого жіночого взуття. Потім зняла з себе одяг і кинула його до купи суконь, спідниць, блузок, фартухів, шуб і пальт. Уся тремтячи від холоду та сорому, вона спробувала прикритися руками.

— Гей ви, свині, давайте швидше роздягайтесь! — Покрикувала інша унтершарфюрер. — На вас чекає перший у вашому брудному житті душ. Ворушіться! Бігом, бігом!

Голі та безволосі, сотні жінок стояли наляканим гуртом, гладенькі черепи, розширені від жаху очі та відстовбурчені вуха нагадували жахливий сон. Старі й молоді, тендітні й у тілі, матері, дівчатка, зовсім маленькі хлоп'ята — всі разом стояли, трусячись і чекаючи, що буде далі. «Цього просто не може бути, — думала Крістін. — Як я сюди потрапила? Напевно, це — сон. У справжньому житті такого не буває».

— Шикуйсь! — закричали вартові.— Зараз підете митись!

Вони відчинили широкі дерев'яні двері й почали заганяти жіноцтво до великої кімнати без вікон, але з бетонними стінами, стелею та підлогою.

Усередині Крістін побачила численні сопла, що звисали зі стелі, та накриті решітками дірки в цементній підлозі. Есесівки кийками підганяли неохочих, без вагань б'ючи по чому попало всіх, хто рухався недостатньо швидко. Якісь жінки намагалися вчепитися за сусідок і хлипали носом, їхні ридання гучним відлунням відбивалися від бетонних стін. Інші заходили мовчки, хтось молився, ще хтось беззвучно плакав. Матері тримали дітей на руках, заспокійливо шепотіли щось на вухо, не відводячи очей від сопел під стелею. Очевидно, дівчина була не єдиною, хто чув про газові камери. Їй страшенно закортіло втекти подалі з цього жахливого місця, та озброєні вартові добре пильнували.

Після того як останню голу бранку було загнано до холодного бетонного приміщення, двері зачинили та замкнули з того боку. Тихі й перестрашені, жінки, тремтячи та переглядаючись, чекали на власну долю. Аж ось почувся металевий скрегіт і якесь бемкання. Потім із гучним шумом потужні струмені вдарили зі стелі. Хтось закричав, і кілька жінок кинулося до замкнених дверей.

Та зрозумівши, що на них ллється вода, а не газ, бранки почали сміятись і грайливо обливати одна одну. Виявилося, що до води було додано якийсь дезінфектор, бо швидко в багатьох почервоніли очі та почався кашель. Крістін схилила голову та заплющилась, але в ніздрях усе одно пекло. Через кілька хвилин душ закінчився й у протилежному від входу кінці кімнати прочинилися широкі двері. Дівчина майже не бачила, як їх переганяли до сусіднього приміщення. Очі сльозились, і не раз Крістін спотикалася та налітала на когось. Без жодного слова чиясь рука подала їй тюремний одяг і пару взуття. Лише згодом прозвучала команда:

— Вдягатися тільки після медичного огляду!

Отриманою одежею Крістін витерла очі та лице. Потім узулась у жорсткі черевики без шнурків. І тут вона усвідомила власну самотність і безпорадність.

На протилежному боці кімнати двоє группенфюрерів і чоловік зі стетоскопом чекали біля столу. Одна по одній до них підходили жінки. Солдати ставили їм якісь запитання та записували щось до журналів, а лікар заглядав жінкам в очі, вуха та роти.

А потім лікар показував направо чи наліво.

Ті, кого відправляли праворуч, на вигляд здорові дорослі жінки, натягали через голову тюремні роби, а ті, кого відправили ліворуч, немічні та хворі, знову мусили складати на купу щойно отримані одяг і взуття. Немовлят і зовсім маленьких дітей виривали з материнських рук і передавали жінкам у лівому гурті. Ридання чи благання нічого не важили, бо зліва вартові швидко заганяли всіх до іншого приміщення, виходу з якого не було видно.

Крістін підійшла до чоловіків біля столу, притискаючи одяг до грудей.

— Ім'я та прізвище? — запитав один із есесівців.

— Крістін Бельц, — відповіла вона, намагаючись, аби голос не виказав страху та невпевненості.— Я — не єврейка.

Группенфюрер розсміявся, та дівчина дивилася просто себе.

Лікар у товстих великих окулярах, що робили його очі занадто великими, зазирнув Крістін у рота, в очі та вуха. Вона почула важке серцебиття та дихання хворої людини. Крізь напіврозкриті губи його гарячий подих, разом із запахом справжньої кави та гнилих зубів, обпік шкіру обличчя.

— Адреса? — запитав группенфюрер.

— Гессенталь, Шеллергассе 5.

— Професія?

— Домогосподарка. Слідкую за садом, городом, куховарю, прибираю. Мене не повинно тут бути. Я — німкеня, помилково заарештована за допомогу єврею.

Слова оцтом обпікали язик, але Крістін знала, що Ісаак зрозуміє.

Другий группенфюрер підійшов ближче, щоб і собі подивитись.

— Умієте готувати справжні німецькі страви? — спитав він.

— Jawohl,[64]— відповіла дівчина, — я дуже гарно готую, гере группенфюрер.

— Підніміть руки, — наказав лікар, роблячи обертовий жест пальцем.

Крістін підняла руки та розвернулась.

— Нею ми замінимо кухарку табірного коменданта Ґрунштайна, — сказав другий группенфюрер тому, котрий записував прізвища та адреси.

Лікар показав іти праворуч.

«Дякую, коханий!» — подумала Крістін, тремтячи від полегшення. Вона через голову надягла тюремну форму та пройшла до сусіднього приміщення. Там інші бранки набивали номери на простягнутих лівицях новоприбулих. Коли до неї дійшла черга, Крістін уважно слідкувала за роботою молодої жінки. Вона не думала, що отримає номер на правий зап'ясток. Закінчивши, татуювальниця посміхнулась, і Крістін побачила, що в тої залишилося лише декілька жовтих зубів. Крістін поглянула на чорні, трохи скривавлені, цифри: «11091986».

— Тримай у чистоті, щоб не потрапила інфекція, — порадила татуювальниця.

До Крістін підійшла жінка-блокфюрер.

— За мною! — наказала вона.

Дівчина бігцем пішла за нею з кімнати. На дворі вони пройшли чи не через увесь величезний табір, проминаючи сотні дерев'яних бараків і зайнятих різною роботою в'язнів. По якомусь часі блокфюрер підвела її до напівдерев'яної будівлі, відділеної від табору залізним парканом. Тут не було чорної багнюки, що товстим шаром вкривала решту табору.

Тут було дуже чисто. На совість зведений будинок з усіх боків підсвічували мініатюрні прожектори, що робило його схожим на сяючий діамант у купі гною. Чекаючи, доки провідниця відімкне металеву хвіртку, Крістін розглядала подвір'я. У майже денному світлі прожекторів їй було видно акуратні зелені газони, обсаджену ехінацеєю пурпуровою доріжку та два глиняні горщики з червоною геранню обабіч вхідних дверей.

Потім Крістін слідом за вартовою увійшла до будинку крізь бічні двері та проминула кілька дорого вмебльованих кімнат, зі старовинними картинами на стінах і перськими килимами на підлозі. Посеред сніжно-білої кухні, за хірургічно чистим столом середніх років жінка-в'язень чистила картоплю. Її лице нічого не виражало, а погляд був прикутий до картоплини, котру вона тримала в руці. Помітивши прибулих, вона підвела голову — очі розширились а куточки губ опустилися.

— Ти тут скінчила, — ревнула на неї блокфюрер.

Недочищена картоплина та кухонний ніж випали з рук бранки, жах перекривив обличчя.

— Ні! — вигукнула вона. — Не треба!

— Гарно годуй коменданта, бо й тебе чекатиме те саме, — попередила вона Крістін.

Потім ухопила бідолашну жінку за руку й потягла з кімнати.

Крістін стояла серед кухні, намагаючись прийти до тями. Треба бути дуже обережною та поводитися розумно, якщо вона хоче тут вижити. Дівчина підійшла до плити та збільшила вогонь під киплячою каструлею. Під кришкою виявився водянистий бульйон, у якому плавав шматок коричнюватого м'яса. Крістін розпізнала в ньому свинину. На її думку, супу бракувало спецій і зелені, тож вона пошукала по шафах. Знайшовся розмарин, перець і сіль. У нижній шухляді лежала цибуля. Дівчина швиденько обчистила та нарізала цибулину й додала до бульйону. Потім вона відрізала дві смужки знайденого бекону й також вкинула їх до каструлі.

Намагаючись не звертати уваги на бурчання в животі, вона дочистила картоплю та поставила варитись. На столі лежала морква, тож Крістін її теж почистила та дрібненько нарізала до салатниці. Одну невеличку морквину дівчина заховала серед лушпиння і, не відводячи очей від дверей, раз у раз від неї відкушувала. Ніхто не помітив, як вона, жуючи, зробила приправу з олії, оцту та повної ложки цукру. Закінчивши з морквяним салатом, дівчина зупинилася, не впевнена, що задовольнить цим коменданта. Якби ж то знати, що за людина повернеться ввечері й сидітиме на самоті за великим столом у їдальні.

Крістін усілася на табурет біля плити, намагаючись зібрати думки. Обхопивши голову руками, вона роздивлялася жорсткі черевики, що вже натерли п'яти. Дівчина старалася глибоко вдихати носом і повільно видихати ротом. За кілька хвилин вона сіла рівно та роззулась. Оглянула червоні набряки водянок і подумала, що, можливо, варто ходити босоніж, коли ніхто не бачитиме. Не встигла Крістін зрадіти своїй здатності раціонально мислити, як почулися кроки на доріжці, що вела до головного входу. Брязнули ключі — відчинились і зачинилися парадні двері.

Дівчина взулась і, зіскочивши з табурета, долонями потерла лице. Кроки наближалися до кухні. Почулося чоловіче зітхання та мурмотіння, що супроводжувалося м'яким порипуванням шкіряних чобіт. Вона поспішила до столу, де зібрала докупи картопляне та морквяне лушпиння. Двері широко прочинилися. Крістін опустила голову та втупила очі в дошку перед собою. Шкіряні чоботи підійшли до неї. Важка, вкрита пігментними плямами долоня лягла на стіл. Оглушливий запах Kölnisches Wasser 4711[65] заповнив усю кухню.

— Guten Tag, Fräulein, — привітався низький і скрипучий чоловічий голос.

Крістін не ворухнулася. Він узяв її за підборіддя і повернув до себе. З-під важких повік на неї дивилися блакитні очі. Брови, під вагою занадто широкого лоба, роз'їхалися в різні боки від м'ясистого носа. По-жіночому повні, красивої форми губи дивно виглядали на чоловічому обличчі. Він не був старим, але носив на собі відбиток багаторічного життя, повного надмірностей.

— Мене звати Джорджем Ґрунштайном, — сказав він, — але ти мусиш завжди до мене звертатися «гере лагеркомендант». Якщо будеш сумлінно виконувати всі накази, ця робота врятує тобі життя. Мене не треба боятись, але слід бути дуже слухняною й обережною.

Він зняв капелюха, розстебнув кітель, а потім зовсім його скинув і перекинув через руку. У тихій кімнаті брязкіт його медалей видався церковним передзвоном. Мокре від поту сивіюче волосся місцями прилипло до лоба, й на шкірі виднілися червоні смуги, залишені тугим кашкетом. Комендант носив чорну форму СС зі сріблястою емблемою у вигляді черепа та перехрещених кісток, але, попри все, Крістін він не видався небезпечним, як чийсь дідусь. У його погляді читалася стурбованість.

— Як тебе звати? — спитав чоловік.

— Крістін. Я — не єврейка. Мій батько воює за нашого любого фюрера. — Ненависть до самої себе зародилася десь у порожньому шлунку.

Він похитав головою, не бажаючи цього чути.

— Єдине, що я можу для тебе зробити, це — поділитися залишками страв. Але мусиш бути дуже обережною. Не дай Господи хтось помітить! І я не хочу про це знати. На моє місце бажає потрапити кожен. Тільки вчора було застрелено офіцера за те, що той ставив занадто багато запитань. А я застарий для боротьби. Можеш уважати мене боягузом, то не має значення, бо в мене є родина, котру я ще хочу побачити.

Крістін нічого не сказала, та оманливе відчуття убезпеченості зникло.

— Звичайно ж, мої проблеми тебе не стосуються, — продовжив він, — але маєш подбати про себе. Я не повторюватиму вдвічі, що краще ти виконуватимеш свої обов'язки, то довше проживеш. Ти мусиш підтримувати чистоту та порядок у домі, готувати та займатися садом позад будинку. Цей сад — не тільки для мене, вдень там бувають інші офіцери. Умієш доглядати за рослинами?

Крістін кивнула.

— Gut,[66] вечерю подаси до їдальні.

Він вийшов із кухні, тримаючи в руці кітель і кашкет. Крістін чомусь, здалося, що комендант страшенно змучився.

Відшкрібаючи стіл, дівчина глибоко дихала, щоб утишити серцебиття. Коли все було готово, вона злила картоплю, виклала її на широку тарілку, додала справжнього вершкового масла та присипала зверху подрібненою петрушкою. Потім налила паруючий суп до глибокої миски та, разом із салатником, поставила на тацю й усе це віднесла до їдальні. Комендант спостерігав за кожним її рухом. Крістін розставляла перед ним страви, думаючи тільки про те, що мусить зробити. Прибрати супницю, нарізати м'ясо, наповнити його склянку водою, не забувати обережно переставляти ноги, щоб не впасти на підлогу.

— Хочу вина за вечерею, — сказав він, показуючи на вхід до підвалу біля кухонних дверей. — Рислінг, будь ласка.

— Так, гере лагеркомендант.

Крістін спустилася до підвалу, де на дерев'яних полицях лежали сотні запилюжених пляшок. Дух плісняви, в якому змішалися запахи бетону, землі та картоплі, нагадав їй про овочевий погріб у Гессенталі — щасливі миті таємних побачень із Ісааком і тривожні години, проведені там із родиною під час повітряних нальотів. Закололо в грудях. Там, принаймні, вона не була сама. Дівчина взяла пляшку з найближчої полиці. На етикетці стояло: «LIEBFRAUMILCH».[67] Вона зовсім не зналась на винах. Рислінг має бути білим чи червоним? Зрештою, дівчина витягала й уважно роздивлялася кожну пляшку, доки не побачила етикетку зі словом: «RIESLING». Тоді, притиснувши знахідку до грудей, вона піднялася сходами, міцно тримаючись однією рукою за перило, бо вже ледь трималася на ногах. Найменше їй зараз хотілося розбити дорогоцінну пляшку. «Наразі я — у відносній безпеці,— думала Крістін, — але де Ісаак? Що з ним?»

— Даю слово вижити, — прошепотіла вона сама до себе. — Я мушу вистояти. Не дам їм себе знищити!

Після вечері комендант допив вино і запалив сигару. Дівчина прибрала брудний посуд зі столу, відчуваючи на собі його очі щоразу, коли входила та виходила з їдальні. Вона вже з'їла кілька невеличких шматочків соковитої свинини, що залишилися на тарілці, й тепер, ставлячи салатник до фарфорової раковини, Крістін вигребла пальцями рештки морквяного салату та закинула їх до рота. Вона намагалася жувати якомога швидше. Потім, наливаючи гарячу воду для миття посуду, помітила щось, чого не бачила раніше. Весь посуд мав синій кант, і синя подвійна блискавка емблеми СС дивилася на неї з денця кожної тарілки, миски, салатниці. В'язні Дахау помирали з голоду, а есесівці їли м'ясо та свіжі овочі зі спеціально виробленої для них порцеляни. Вкрадена їжа стала їй поперек горла.

Крістін мила посуд, роздумуючи над тим, що буде далі. «Де я спатиму? — сподіваюся, не з ним?» Цього б вона вже не витримала. Відчувати на собі його зморшкуваті руки, важке дихання — на лиці та шиї, товсте спітніле тіло — на своєму… Невже й через це доведеться пройти, щоб вижити? Хіба зможе вона принести ще й цю жертву? Жарка хвиля паніки накрила Крістін. Вона подумки молила Бога, щоб від неї вимагалося тільки займатися господарством, а не спати з комендантом. І тут він увійшов до кухні.

— Спатимеш у бараці з іншими жінками, — сказав він. — Зараз хтось по тебе прийде.

Глава 24

Короткий стукіт у вхідні двері — й жінка у формі блокфюрера СС увійшла, щоб відвести Крістін до бараку. Попри свій страх, дівчина здивувалася, побачивши, чисту, гладеньку шкіру обличчя та дбайливо завите волосся, що кучерик до кучерика було викладено під кашкетом провідниці. «Ця жінка могла б бути актрисою чи манекенницею, — подумала дівчина, — якого біса вона робить у цьому жахливому місці?» Але вся та краса ніби випарувалася, коли вона вхопила руку Крістін і потягла за собою в пітьму.

Крістін не мала уявлення про те, котра вже година, та запах горілої плоті й досі висів у повітрі. Вона подивилась у позбавлене зір небо й замислилася над тим, як Господь міг дозволити подібні тортури й чому нікого не карає. Сірий місяць у чорному небі висів оповитий туманом чи димом, і дівчині здалося, що весь світ охоплено вогнем. Блокфюрер ішла досить швидко, ведучи її повз темні ряди бараків, і тільки час від часу оглядалась, аби переконатися, що бранка йде позаду. Крістін почула віддалений скрегіт і чахкання потяга, що наближався до станції, та тужливу мелодію скрипки з популярного вальсу. Біля останнього в ряду позбавленого вікон бараку, вартова зупинилась і відчинила замок на дверях.

Потім, не мовлячи й слова, заштовхнула Крістін у непроникну темряву.

Дівчина перечепилась і ледь не впала. Від суміші запахів поту, сечі, калу та блювотиння, що вдарили в ніс, вона задихнулась і потім закашлялась. Довелося спертися спиною на вже зачинені двері та затулити рота долонею. Потім вона відчула на собі чиїсь допитливі пальці, заворушилися, наближаючись, ноги, й нові пари рук торкнулися неї. Вона стояла, осліплена і паралізована, чекаючи, що буде далі. Та от хрипкий жіночий голос пролунав у темряві, й тонкі крижані пальці вхопили її зап'ясток і потягли вперед.

— Усе гаразд, — сказав той надтріснутий голос, — не бійся. Тут тобі не зашкодять.

— Місця мало, — долинув інший голос, — але ми трохи посунемось.

Поволі очі Крістін призвичаїлися до темряви й вона почала розрізняти обриси голів і сотень очей, що дивилися на неї зверху і знизу. Барак ущерть було набито жінками й дівчатами, котрі лежали покотом на дерев'яних нарах, що трьома, а подекуди й чотирма, поверхами здіймалися до стелі. Це було більше схоже на книжкові полиці, ніж на ліжка: висота між нарами заледве сягала двох футів, і жінки не могли навіть сісти.

Рука провела Крістін до нар і м’яко потягла вниз. Дівчина навпомацки пошукала вільного місця. Не звиклі до такого долоні щоразу натикалися на чиїсь поголені голови, розкинуті руки, кістляві ноги, ребристі тулуби. І все ж таки їй удалося залізти на стелаж і лягти на спину поміж двох жінок, щоправда для рук уже не лишалося місця, і їх довелося скласти на грудях. І ще кілька хвилин довкола лунав багатомовний шепіт: німецька, польська, угорська, російська, французька. Та невдовзі запала тиша.

— Як тебе звати? — донеслося з пітьми.

— Крістін Бельц.

— Єврейка?

— Ні. Вони знайшли єврея на моєму горищі, мого хлопця.

— Його застрелили? — запитав хтось із незрозумілим піднесенням.

— Ну звичайно ж, — відповіли з іншого боку.

— Та ні,— не погодився голос першої ентузіастки. — Напевно, його повісили чи, може, перерізали горлянку.

Крістін міцно заплющилась: «Вони з'їхали з глузду!»

— То як, — не вгавав перший голос, — його вбили?

— Ні,— відповіла Крістін якимось чужим голосом, — ми приїхали сюди в одному вагоні.

— Ти його більше ніколи не побачиш, — сказав той самий голос.

— Не слухай її,— прошепотіла жінка, що лежала поруч.

Крістін повернула голову в той бік, намагаючись роздивитися лице сусідки. Намарно, їх оповивала майже цілковита пітьма.

— А можна якось дізнатися, де він?

Відповіді не було.

Крістін нерухомо лежала, вдивляючись у темряву й вслухаючись у тишу. До її слуху долинало лише здавлене кахикання, чиєсь сопіння, мурмотіння та приглушене ридання. Зусібіч тхнуло смертю. Разом із тваринним жахом на дівчину навалилося розуміння того, що тільки в цьому одному бараці зараз лежать упритул одна до одної сотні жінок. І таких бараків лише на жіночій половині табору багато дюжин.

— Хто-небудь знає жінку на ім'я Ніна Бауерман? — Запитала вона вголос. — Або її дочку Габріеллу?

— Коли їх привезли? — Запитав чийсь голос.

— Минулої осені,— відповіла Крістін.

— Єврейки?

— Так.

— Я тут уже півтора року, — втрутилась інша жінка. — Якось бачила кількох жінок, які відходили за бараки на кадиш.[68] Пам'ятаю, одну з них звали Ніна Бауерман. Кілька місяців тому її відправили до карантинного табору. Тиф.

— А з нею була дочка? — спитала Крістін.

— Скільки років?

— Дванадцять.

— Ти не знайдеш ні дочки, ні матері,— знов озвалася перша жінка.

Крістін прикрила очі, до яких підступили сльози, і спробувала відсторонитися від людського страждання, що майже фізично відчувалося тут. Глибоко та повільно дихаючи, вона намагалася позбутися відчуття того, що лежить у домовині в оточенні конаючих і мертвих. Голе дерево нар немилосердно давило на щоку, плече та стегно, здавалося, кожен удар серця тільки збільшує цей тиск. Подумки вона молила Бога дати їй забуття, знепритомніти, заснути. Та коли, нарешті, їй удалося впасти в уривчастий, повний жахіть напівсон, Крістін увижалися бомбардування, пожежі, розстріли впереміш зі звичайними хатніми клопотами. Часом їй здавалося, що вона плаче, часом — ніби міцно спить в Ісаакових обіймах, але найчастіше — що конає.

Наступний ранок приніс зі собою пекучу правду життя. Крістін розплющила очі й побачила біля себе мертву жінку. Вона лежала на боці, розкритий рот вишкірився чотирма наявними пеньками зубів, смертельно бліда шкіра порожніми лантухами звисала з кісток. Складені під головою руки нагадували держаки для грабель, а голі коліна — вузлики на стовбурах бамбуку. Та раптом її фіолетові губи розкрились, почувся хрипкий стогін — і жінка поворухнулася. Крістін миттю злізла з нар.

Інші жінки повільно виповзали зі своїх місць і, потягаючись і позіхаючи, спускалися на підлогу. Крістін не впізнавала нікого з тих, із ким учора їхала в потязі. Більшість її сусідок по бараку були лисими, дехто мав на голові їжачки короткого волосся, деякі не мали на собі нічого, крім старих поношених черевиків. Кількоро жінок усміхнулося до неї та потисло руку, інші проходили повз, не звертаючи ніякої уваги. Подекуди на нарах залишились і такі, що не змогли встати. Біля них сиділи подруги, матері, сестри, доньки, ридаючи, благаючи не здаватися, не помирати.

На виході з бараку жінка, що йшла позаду, заговорила до Крістін:

— Зараз ти — в порядку, та за кілька місяців станеш так само виснаженою, як і ми. Тоді начувайся! Есесівці регулярно проводять ранкові обходи, коли лікар визначає смертельно хворих і заслабких для роботи. Він ходить між рядами й записує номери. Якщо твій номер запишуть, каюк!

Крістін упізнала цей голос. Позад неї йшла жінка, котра вчора запевняла, що їм із Ісааком більше ніколи не зустрітися. Вона обернулась, аби подивитися тій у лице. Бранка була невисокою на зріст, та здавалася не такою виснаженою, як інші жінки. Одна рука й голова посіпувалися, коли вона йшла, запалені очі сльозились, але дивилися на світ із якоюсь зловтіхою.

Ув'язнені вийшли з бараку та вишикувалися для ранкового обходу, грузнучи черевиками та босими ногами в густій холодній багнюці. Есесівець низького рангу ходив перед ними, покрикуючи:

— Шикуйсь! Дивитись уперед! Тримати стрій!

Старенькій попереду Крістін було важко стояти рівно, її тоненькі, мов палички, руки хиталися з боку в бік разом із усім майже прозорим тілом. Охоронець витяг її з шеренги, штовхнув так, що бабця впала на коліна, приставив їй до голови рушницю й натиснув на гачок. Стара жінка впала долілиць, поділ її тюремної роби задерся, оголивши худющі білі сідниці. Крістін аж підстрибнула на місці, та закрила рота долонею, решта жінок навіть не здригнулись. «О Боже, — думала дівчина, — вони до цього вже звикли!»

— Опусти руку, — прошепотіли ззаду. — Не привертай до себе уваги!

Поруч стояла молода жінка з великими карими очима, розтрісканими губами, нерівними пучками чорного волосся на голові та кривавим синцем біля скроні. Сіре обличчя з гострими вилицями додавало років, але Крістін здалося, що вони приблизно однакового віку. Дівчина відвела очі.

— Я — Ханна, — прошепотіла сусідка.

Крістін кивнула, не відриваючи очей від есесівця та охоронців.

— Я зможу взнати, що сталося з твоїми друзями. Ніна Бауерман і Габріелла, так?

Крістін знову кивнула. Потім, коли охоронці не дивилися в їхній бік, прошепотіла:

— І Ісаак. Ісаак Бауерман.

— Ні, тільки жінки.

Після переклички жінок розвели по місцях роботи. Ханна злегка махнула їй рукою, приєднуючись до великого гурту. Крістін залишилася сама. Вона стояла перед бараком і тремтіла від холоду, не знаючи, чи мусить самостійно шукати обійстя коменданта табору. Вчора вона поверталася вже у темряві й не мала певності в тому, що зможе знову туди потрапити. Та от підійшов вартовий.

— До праці! — крикнув він і вдарив Крістін по лицю.

Дівчина захиталась, а коли прийшла до тями, побігла на пошуки дому коменданта, тримаючись правою рукою за щоку. Вона рухалася вздовж високого паркану з колючого дроту, за яким перед рядами однакових бараків так само, як і на цій половині, проводили ранкову перекличку. Есесівці так само походжали перед шерегами в'язнів, рахуючи голови та вибраковуючи хворих і немічних. Крістін бачила тисячі блідих чоловічих облич, серед них просто неможливо було б упізнати Ісаака. Наблизившись до дому коменданта, вона побачила, що звідкись із глибини табору піднімаються стовпи чорного диму. Комендант табору стояв на ґанку, посмоктуючи сигару.

— Guten Morgen, Fräulein, — привітався він.

— Guten Morgen, Herr Lagerkommandant.[69] Ви хочете, щоб я сьогодні зробила щось особливе, гере лагеркомендант?

— Зараз тільки сніданок, а потім роби все по господарству, що потребує рук.

Вона вже взялася за ручку на вхідних дверях, але зупинилась. Вирішила скористатися нагодою.

— Перепрошую, гере лагеркомендант, — сказала Крістін тремтливим голосом.

— Так? — Комендант повернув голову до дівчини, спираючись на поруччя. З кутика рота звисала сигара.

— Я сюди приїхала не сама.

Він насупив брови, витяг з рота сигару та викинув її через плече.

— І ти хочеш, аби я знайшов його? — запитав комендант нейтральним тоном.

— Вибачте, гере лагеркомендант, я знаю, що не можна вас просити, та…

Він підскочив майже впритул і міцно стиснув її пальці своїми.

— Так, мене не можна ні про що просити, — прокричав він у лице Крістін. — Ти дурна чи глуха? Хіба не чула, що я тобі вчора сказав?

— Вибачте, гере лагеркомендант. Цього більше не буде, гере лагеркомендант.

Жестом він дозволив їй іти, хоча на скроні випнулася пульсуюча жилка. Перш ніж зайти, Крістін дочекалася, коли комендант повернеться до неї спиною та відійде на інший бік ґанку, звідки оглядатиме табір, як божевільний король — своє конаюче королівство.

На кухні дівчина заварила каву, нарізала хліб і зварила яйце йому на сніданок. У самої живіт аж підводило з голоду. Комендант випив каву та з'їв хліб, але яйця не торкнувся. Коли він вийшов, Крістін, слідкуючи за подвір'ям у вікно, проковтнула варене яйце. Намагаючись якомога швидше жувати й ковтати, вона зовсім не відчувала смаку. Страх бути впійманою змішався зі соромом за те, що вона їсть, коли тисячі людей помирають із голоду зовсім поруч. Крістін дедалі більше боялася, що Ісаак не мав і крихти з часу їхнього прибуття до Дахау.

Після того як із миттям посуду було покінчено, дівчина пішла з інспекцією до саду. Велику прямокутну ділянку непрополотої землі було відведено під овочеві грядки. Цей імпровізований город розтягся майже на всю довжину залізного паркану, що відгороджував обійстя коменданта від решти табору. Крістін пішла на інший край грядок, вирішуючи, звідки почати. Стоячи над рядком напівпожовклого пастернаку, вона побачила дещо нове.

У центрі табору стояли дві цегляні будівлі, одна вирізнялася товстими стінами без вікон, а інша — високою червоною трубою на даху. Саме звідти виривалися хмари чорного смердючого диму. Біля першої будівлі стояли армійські вантажівки з незаглушеними двигунами. Від їх вихлопних труб відходили саморобні рурки, що ховалися в цегляній стіні. Коридором із багатьох рядів колючого дроту есесівці шкіряними батогами заганяли до будівлі гурти людей: старих дідів, юних дівчат, дітей, батьків — цілі родини. Між першою та другою будівлею курсували в'язні, котрі на дерев'яних ношах тягали нерухомі тіла, заносячи їх до другої будівлі, з димаря якої виривалися чорні хмари.

Крістін упала навколішки прямо в нерозпушену землю. Тепер вона впізнала той самий запах горілої плоті, що не давав їй дихати одразу по приїзді. Але тоді вона не співвіднесла його з побаченим на приймальному пункті, не зрозуміла, що цей сморід є невід'ємною частиною життя Дахау, обов'язковою складовою цієї людської м'ясорубки. Їй здавалося, що то димить крематорій, де спалюють тіла померлих від хвороб, голоду, знесилення чи застрелених, як та старенька перед бараком. Але сотні людей, що заходили до першої будівлі, були вдягнені у власний одяг! Вони навіть не проходили відбору! Одразу з потягів їх заганяли до газових камер. Серце Крістін, здавалося, перестало битись, і вона безтямно дивилася повними сліз очима на бур'ян і кульбаби, що розрослись у міжрядді.

— Якісь проблеми? — поцікавився комендант у неї за спиною.

Крістін підвелась і витерла очі тильною стороною долоні.

— Ні, гере лагеркомендант, — відповіла вона якомога рівнішим голосом.

Він подивився через плече Крістін на чорний дим, що піднімався з червоної труби.

— О, розумію, — сказав він, — ти вперше побачила крематорій.

Крістін здивували нотки жалю в його голосі.

— Я сказав їм, що остання партія Циклону-Б[70] зіпсована, й наказав її закопати. Гадав цим якось уповільнити процес. Але вони не зупинилися ні на день. Саме тому ти бачила ті вантажівки. Менш продуктивно, але угарний газ теж діє.

Він почухав щоку великим пальцем, дивлячись на Крістін, мовби потребував її розуміння.

— Коли я вперше побачив крематорій, захотів із в'язнями піти до газової камери, та потім усвідомив, що я є свідком їхнього знищення і мушу вижити, щоб потім розказати про це світові.

Крістін не знала, що сказати, та й не була певна, що від неї цього чекають. «Напевно, він бреше, — думала вона, — інакше хіба міг би спокійно спостерігати за всім і навіть керувати, як він каже, процесом?» Дівчині закортіло повернутися до бараку, лягти на тверді, нічим не покриті нари й забутися сном. Вона не хотіла знати, що тут коїться, не хотіла навіть думати про це. Вийшовши до саду працювати на грядках, вона не могла змусити себе хоч щось зробити, їй треба було повернутися назад до будинку, заховатися в найдальшій кімнаті, щоб не бачити цього диму, не відчувати смороду паленої плоті. Дівчина пройшла повз коменданта, сподіваючись, що він її не зупинить. У роті відчувався кислотний присмак і стравоходом піднімалася жовч. З'їдене крадькома яйце просилося назад.

Увесь день Крістін мила, замітала, прибирала, готувала комендантові їжу. Вона розуміла, що рано чи пізно доведеться зайнятись і городом, але сьогодні не могла змусити себе до прополки. Натомість працювала в будинку, як заведена, щоб тільки не думати. Кожної вільної хвилини мозок атакував її картинами вишикуваних у довгу чергу людей, які заходили до будівлі. Далі їй ввижалися голі тіла на ношах, що їх виносили в'язні з інших дверей. Трупи лежали дерев'яними колодами, руки та ноги вивернуто під неприродним кутом. Дівчина намагалася не думати про біль і страждання тисяч невинних жертв, які задихалися в газових камерах, але страшні думки обсідали її, залізним ланцюгом обвиваючи серце.

Та це ще було не все на сьогодні. Під тиском відчаю, горя та суму за домом Крістін автоматично потяглася до коси, котру завжди перебирала у скрутних ситуаціях, але пальці намацали голий череп, волосся її теж позбавили. Впродовж дня кілька разів, заскочена суворою правдою життя, вона мусила кинути роботу та присісти, затиснувши голову між колін, чекаючи, доки відчай бодай трохи втишиться і з'являться сили рухатися далі.

Коли надійшла пора повертатися до бараку, було вже поночі й дівчина дякувала Богові, що не бачить страшних споруд крематорію. Уже в бараку хтось ухопив її за зап'ясток та потяг у бічний прохід. Крістін міцно вперлася підборами в долівку, намагаючись вирватися. Темна фігура підійшла ближче.

— Ш-ш-ш… Це я, — тихо промовила Ханна. — Ходімо зі мною.

Крістін дозволила провести себе до нижніх нар і прилягла на них поруч із Ханною, чиє лице тьмяною плямою виднілося в довколишньому мороці.

— Говори пошепки, — попередила Ханна. — Пам'ятаєш ту жінку, котра вранці попереджала тебе про відбір? Вона — староста блоку. За подвійну пайку вона виказує есесівцям усе, що тут бачить і чує. Зелений трикутник на її робі означає кримінальне минуле. Тут усі знають, що професійні злочинці підуть на все, щоб тільки вижити. Будь із нею дуже обережною. Не налаштовуй супроти себе.

— Дякую, — прошепотіла Крістін.

— Але це ще не все, про що я хотіла сказати. Інші жінки також не будуть тобі довіряти.

— Чому? — Здивувалась Крістін, уже не шепочучи. — Що я такого зробила?

— Ти не єврейка і працюєш на коменданта табору. Вони думатимуть, що ти йому про все доповідаєш.

— Але я б ніколи…

— Слухай, люди борються за виживання, це все міняє. Тебе сильно здивує, на що здатен кожний, коли це врятує його шкуру.

— А ти довіряєш мені?

— Так.

— Чому?

— Не знаю. Може, тому, що ти щойно прибула і ще не встигла розібратись, а може, тому, що найпершим твоїм бажанням було дізнатися про долі матері та сестри твого хлопця.

— Ти казала, що можеш дізнатися, де вони?

— Так, але, вибач, тобі це не сподобається. Габріеллу відправили до крематорію майже одразу по прибуттю.

Крістін відчула удар під дих.

— Ти впевнена?

— Так, упевнена. Я працюю в секретаріаті: друкую та сортую картки з відомостями про в'язнів.

Крістін відкинулася на спину й обома руками надавила на готові до сліз очі. «Вона — всього лише маленька дівчинка», — думала вона про Габріеллу.

— А Ніна? — спитала вона здавленим голосом.

— Тиф. Три місяці тому.

— О Боже!

Ханна посунулася на нарах.

— Ласкаво просимо до Дахау!

Потім Крістін відчула її руку на своєму плечі.

— Слухай, я спробую дізнатись і про твого хлопця, коли випаде нагода. Але нічого не обіцяю. Колись мені вдалося зазирнути в чоловічу картотеку, та новий наглядач так пильнує, ніби в чомусь мене підозрює. До його приходу я зуміла дізнатися, що мій брат-близнюк живий і працює на військовому заводі. Та це було понад рік тому. Не знаю, чи вдасться зараз… Добре, я спробую.

Вона замовкла, та по хвилині продовжила:

— Я знаю, що колишній канцлер Австрії та колишній французький прем'єр також тут. Німці — звихнені на порядку, педантично ведуть усю документацію, фіксуючи кожного новоприбулого і кожного вбитого.

Крістін ледь знайшла в собі сили запитати:

— Як довго ти тут?

— Два роки, плюс-мінус два місяці. Ми з братом півроку переховувалися в невеличкій кімнатці в Берліні разом із дев'ятьма іншими, та сусіди виказали нас Гестапо за два буханці хліба.

Крістін тяжко зітхнула.

— А решта родичів?

— Матір і молодших сестер одразу ж відправили до газової камери, а батька повісили разом із мером містечка Дахау та рештою, десятьма чоловіками. Їхні тіла висіли за воротами цілих три тижні.

— Мені так шкода!

— Так, — продовжила Ханна рівним голосом, — єдина причина, з якої мені залишили життя, це — вміння друкувати на машинці. Я — професійна секретарка. Уявляєш? Іноді шкодую, що сказала їм про це.

Крістін відчула, як Ханна вклала їй у долоню щось тверде.

— Я тут зберегла сухарик. Ти пропустила роздачу їжі.

— Ні, дякую, — відмовилася вона, повертаючи хліб подрузі.— Тобі він більше потрібен, і, взагалі, я не голодна.

— Упевнена? — Спитала Ханна, вже жуючи.

— Цілком. Я втратила апетит.

Глава 25

Щодня проходячи табором, Крістін швидко усвідомила, наскільки їй пощастило працювати в обійсті коменданта. Інших ув'язнених жінок щоранку вивозили на завод, де виробляли зброю, чи на Bayerische Motoren Werke,[71] де вони були задіяні у виробництві авіадвигунів. Інші, як Ханна, працювали в таборі: секретарками, куховарками, прибиральницями, сортувальницями речей новоприбулих полонених, пралями тощо. Більшість чоловіків працювала за межами табору на кар'єрі, копальні, будівництві доріг і нових бараків. Наглядачі безпричинно били в'язнів — чоловіків і жінок — і могли застрелити будь-кого за найменшу провину. Тут звичною була картина, коли люди падали замертво, заскочені нагальною смертю від кулі вартового, знесилення чи смертельної хвороби. Воші, тиф, холера та смерть вільно ширилися табором і не оминали жодного бараку. Щовечора кількоро жінок не поверталося з роботи і щодня їхні місця займали нові й нові бранки.

Щоночі Крістін повторювала ту саму молитву Господу, прохаючи його, щоб наступного вечора, коли вона повернеться до бараку, Ханна мала гарні новини про Ісаака. Але щоразу нічого не виходило: вона не мала можливості зазирнути в картотеку на чоловіків без ризику бути спійманою. Щоранку та щовечора йдучи табором, дівчина трималась якомога ближче до паркану, що розгороджував табір на дві половини, намагаючись розгледіти на тому боці знайому постать. Тисячі чоловіків шикувалися, марширували, падали й не завжди піднімалися. На відстані всі вони здавалися однаковими: смугасті форми, кістляві фігури, виголені черепи, брудні обличчя.

Готуючи та прибираючи в домі коменданта, вона могла робити вигляд, що живе звичайним життям. Ця наївна хитрість допомагала Крістін не збожеволіти. Та в саду, де їй все ж таки частенько доводилося працювати, ілюзії зникали, бо дими крематорію говорили самі за себе.

Коли комендант залишав щось на тарілці, вона за ним доїдала. Ніхто не забороняв їй відщипувати для себе невеличкі порції від усіх страв, що подавалися на стіл, але виносити їжу з дому не дозволялося. Раз на день, увечері, в'язнів годували водянистим супом із не доварених корнеплодів і м'ясних жил, а також видавали по кусневі запліснявілого хліба. Зазвичай Крістін поверталася до бараку набагато пізніше, ніж роздавали їжу, та іноді — встигала, і тоді віддавала свою порцію Ханні. Час від часу їй вдавалося винести з комендантського дому трохи свіжого хліба, сиру чи навіть смаженого м'яса, щоб потай передати новій подрузі чи ще комусь. Складність полягала в тому, що, крім як у черевиках або в роті, їжу не було більше де сховати. Тюремну робу носили на голе тіло, і в ній не було кишень.

Якось увечері, коли Крістін за обома щоками несла по шматочку хліба, її зупинив вартовий.

— Що ти тут робиш? — запитав він суворим голосом.

Крістін показала рукою на бараки й пішла далі. Та він заступив їй дорогу і навів на дівчину рушницю.

— Halt! Що в роті?

Вона хотіла проковтнути хліб, але бракувало слини.

— Виплюнь! — Крикнув він.

Вона послухалась, ледь не вдавившись. Вартовий цілив їй у голову. Крістін обсипало жаром.

— Я — не єврейка, — у відчаї крикнула вона. — Спитайте в гера коменданта табору!

Вартовий відвів дуло від її голови.

— То ти йдеш із будинку коменданта табору?

Крістін кивнула.

— Значить, ось яка та гарненька дівчина, про яку він щодня згадує.— Есесівець поклав руку дівчині на стегно й потяг її робу догори. — А він знає, що ти крадеш їжу?

— Гер лагеркомендант каже, що ніхто не має права торкатися того, що йому належить, а в мене гарна пам'ять на обличчя.

Вартовий відсмикнув руку і дозволив їй пройти. Крістін зігнула руки в ліктях і побігла так, що тільки вітер засвистів у вухах. Але через кілька хвилин цього шаленого кросу дівчині здалося, що от-от серце та легені луснуть, проваляться в живіт і далі кривавою купою впадуть їй між ніг.

До цього часу Дахау не бомбили. Віддалений гуркіт і розриви було чутно щоночі, але табір залишався недоторканим. Крістін побоювалася, що це триватиме недовго, бо союзники будь-коли могли вирішити скинути кілька десятків бомб на військові заводи неподалік, а табір був би наступною мішенню.

Дівчина провела в таборі вже п'ять тижнів, коли побачила, як комендант напивається. Вона зайшла до їдальні з гусятницею, в якій була гуска з кислою капустою, яблуками та виноградом, а він уже сидів за столом із пляшкою коньяку в одній руці та келихом в іншій. Гуску, виноград і кислу капусту він привіз з Берліна, як здалося Крістін, аби перевірити її кухарські здібності. Але тепер був уже занадто п'яний, аби належно поцінувати результат її багатогодинної праці. Помітивши дівчину, комендант підняв келих і проголосив:

— За Гітлера! Щоб він пережив нас усіх!

Із-під важких повік дивилися налиті кров'ю очі, пухкі губи волого блищали. Він відхилився назад і вилив у горлянку вміст келиха. Потім із грюкотом поставив його на стіл, аби тут-таки наповнити. Крістін обережно встановила гусятницю й потяглася до його тарілки.

— Дозвольте наповнити вашу тарілку, гере лагеркомендант, — сказала вона. — Вам треба поїсти.

Срібними щипцями дівчина відділила ідеально обсмажену грудинку й поклала на емблему СС посеред порцелянової тарілки, потім ложкою додала суміш із тушкованих яблук і винограду. Коли вона зібралася набрати кислої капусти, комендант торкнувся її плеча. Крістін ледь не підстрибнула з несподіванки.

— Випий зі мною, Крістін, — сказав він, ледве ворушачи язиком.

Дівчина зітхнула з полегкістю, коли він прибрав від неї руку, щоб узяти свій знову порожній келих. Але комендант не розрахував власних сил, і келих перевернувся.

— Чорт забирай! — вигукнув він.

Крістін поставила келих і підсунула до коменданта повну тарілку, а серце гупало в скронях. Вона на крок відступила від столу, в очікуванні нових розпоряджень. Комендант відпихнув тарілку з їжею й узявся за склянку з водою. Повільно випив, дозволяючи краплям стікати по підборіддю. Потім налив коньяку.

— Ось, маєш, — він підсунув склянку Крістін. — Сідай.

— Nein danke, Herr Lagerkommandant,[72]— відмовилася Крістін. — Якщо вам більше нічого не потрібно, я повернуся на кухню, там є що робити.

— Будь ласка, — попросив він, — посидь зі мною, хоч трохи.

— Не думаю, що це — гарна ідея, гере лагеркомендант.

— Ти мусиш виконувати накази, Крістін. Твоє життя у моїх руках, пам'ятаєш?

Дівчина відсунула стілець і сіла, поклавши руки на коліна.

— Дякую, — сказав він. — Не так і погано, чи не так?

Він кілька разів моргнув, ніби збирався заснути, а потім відпив коньяку.

— Вибач. Я просто хочу поговорити.

— Так, гере лагеркомендант, — відповіла Крістін, дивлячись на соковите м'ясо та пурпурові блискітки половинок виноградин і ковтаючи мимовільну слину.

— Ja, essen,[73]— показав він на тарілку. — Пригощайся.

Потім сам підсунув до неї страву та ніж із виделкою. Але Крістін не відривала рук від колін, не бажаючи їсти за одним столом зі своїм тюремником. Комендант, здавалося, не помітив цього. Він відхилився на спинку стільця, погойдуючи коньяк у келиху так, що рідина виливалася йому на пальці.

— Їм не вдалося, — сказав він.

— Вибачте, гере лагеркомендант, — відповіла Крістін, — я не розумію, про що йдеться.

— Штауффенбург, Гефтен, Ольбрихт і Мертц! — викрикував він прізвища, дедалі більш буряковіючи. — Усі вони — офіцери найвищого рангу, але виявилися неспроможними до пуття спланувати операцію. Треба було підкласти бомбу, що підірвала б увесь будинок. Тоді б уже точно покидьок загинув!

— Хто загинув би, гере лагеркомендант?

— Гітлер. І це вже не перша спроба!

У Крістін перехопило подих. Найближче оточення Гітлера намагалося його вбити? Вона відчула ніяковість і захват водночас. Невже це жахіття скоро скінчиться?

— Вони знову спробують? — запитала вона.

— Ні,— заперечно похитав він головою, — Гітлер усіх їх знищив, вишикував і розстріляв.

Плечі Крістін здригнулись. Комендант зробив іще один ковток.

— Бачиш, я ж казав тобі, ніхто не може почуватись у безпеці. Постраждали й родини заколотників: вагітні дружини, маленькі діти. Гестапо заарештувало всіх.

Знеможений, він сперся на спинку стільця. По кількох хвилинах мовчазних роздумів запитав:

— Я коли-небудь розказував тобі, як потрапив сюди?

— Ні, гере лагеркомендант.

Подивившись на Крістін очима, що сльозились, комендант почав:

— Я вступив до нацистської партії 1933 року, та за критику їхніх методів мене швидко вигнали. Через п'ять років я був заарештований гестапо та відправлений до робітничого табору.

Очі Крістін розширилися з несподіванки. Комендант тільки кивнув, підтверджуючи її здивування.

— Так, я був арештантом, уявляєш? — майже кричав він. — А тепер я знову при владі!

У роті пересохло й Крістін потяглася до склянки з водою.

— Можна? — спитала вона.

— Так, так. Але якщо ти не питимеш… — Він осушив свій келих і підсунув до себе налитий для неї коньяк. — У 1940-му я знову подав документи на вступ до нацистської партії, аби влитися в ряди Третього рейху та зібрати потрібну мені інформацію. Здогадуєшся, навіщо?

— Ні, гере лагеркомендант.

— Я так вчинив тому, що єпископ Штуттгарта повідомив, що в Хадамарі та Графенеку вбивають душевно хворих пацієнтів. У 1941-му моя сестра померла за нез'ясованих обставин у Хадамарі. Після цього я мусив дошукатися правди. — Він поклав долоню на стіл. — Ніхто не запитував про моє минуле! В 1940-му я здобув призначення до Ваффен-СС, а після того отримав завдання налагодити процес використання Циклону-Б у таборах смерті у Польщі.

Дівчина поставила свою склянку на стіл і підвела до нього лице.

— Існують й інші табори? — недовірливо поцікавилася вона. — Такі, як цей?

— Так, так, — охоче закивав комендант, — Аушвіц, Треблінка, Бухенвальд! Равенсбрук, Маутхаузен! І можна продовжувати. Найгірший — Аушвіц. Але не всі вони є таборами смерті. Не скрізь використовують газ. Нацисти називали це Sonderbehandlung[74] євреїв, але, по суті, це — масове вбивство. Мені було прикро та важко, але я змусив себе на це все дивитися, щоб перед усім світом потім засвідчити злочини нацистів.

Крістін рівніше сіла на стільці. Замість голоду нею оволоділо почуття огиди.

— Чого ж ви чекаєте?

— Я говорив із людьми. Ризикував власним життям, розповідаючи, що насправді роблять нацисти. Я розказав прес-атташе швейцарської місії в Берліні, секретарю католицького єпископа Берліна, кільком лікарям і активістам голландського підпілля. Це нічого не дало. Буквально сьогодні зранку в потязі, повертаючись із Берліна, я мав розмову зі секретарем шведського посольства. Я благав його повідомити владу Швеції про злочини нацистів.

Крістін сиділа мовчки, намагаючись зрозуміти, бреше він чи говорить правду. Але так і не змогла вирішити, що означає вираз обличчя коменданта: горе чи провину.

— Не думаю, що він повірив, — продовжував її співрозмовник. — Я сидів перед ним, як школяр перед учителем, благаючи передати мою інформацію союзникам. Але він тільки просив мене замовкнути. Мабуть, подумав, що я божевільний. — Він заплющився та погойдав порожню склянку в руці.— Я не знаю, що ще міг би зробити.

Крістін розглядала келих, що стояв на лляній скатертині, яскраве світло люстри, що висіла над столом, сотнями маленьких блискіток іскрилося в кришталі. Вона уявила, якою дивною видалася б ця сцена сторонньому спостерігачеві. У кімнаті з дорогими картинами, перськими килимами, меблями вишневого дерева навпроти офіцера СС сидить полонена, у заяложеній тюремній робі, лиса, брудна, худюща, а перед нею на тарілці стікає соком апетитний шматок смаженої гуски з кислою капустою, яблуками та виноградом. Вона відчула, що божеволіє.

— Перепрошую, гере лагеркомендант, — тихенько сказала вона.

Відповіді не було. Крістін встала й потяглася до склянки в його руці. Та раптом він вирівнявся й ухопив її за зап'ясток.

— Я кажу тобі все це не просто так, — промовив він. На скронях пульсували жили. — Сядь і вислухай мене.

Крістін слухняно опустилася на краєчок стільця. Комендант відпустив її руку. Потім глибоко зітхнув і розгладив кітель на грудях.

— Послухай урешті-решт!

— Так, гере лагеркомендант.

— Якщо ти виживеш, то теж станеш свідком і зможеш розказати, що не всі схвалювали нацистські методи. Ти знатимеш, що і в СС були люди, змушені служити на стороні зла, та їхні отруєні загальною підлотою душі залишилися готовими до каяття. З іншого боку, деякі охоронці просили мене про перехід на східний фронт, де їм навряд чи вдасться вижити, проте чесна смерть для цих німців виявилася більш привабливою, ніж ганебна, хоч і безпечна, праця в цьому таборі.— Він притис долоні до скронь, мов сама лише подібна думка свідчила про божевілля. — На що тільки здатна людина заради виживання! Чимало в'язнів-євреїв із радістю переносять тіла таких самих полонених із газової камери до крематорію тільки для того, щоб не опинитися на їхньому місці.

Вона воліла б утекти до кухні. Комендант дивився на неї благальним поглядом людини, засудженої до пекельних мук. Ще до вечері Крістін відкоркувала й поставила на стіл пляшку червоного вина, не знаючи, що він питиме коньяк. І тепер розчервонілий чоловік навпроти дотягся до неї та наповнив свій келих.

— Для тих, хто коїть ці злочини, та для тих із нас, хто мовчки спостерігає, війна є гарним виправданням, — він поставив пляшку на стіл і відпив вина, — але пізніше, коли війна закінчиться, коли ми повернемось додому, повечеряємо в родинному затишку, поцілуємо своїх дружин на ніч, ми всі будемо мучитися жахливими снами. Кожен сам знає, від чого буде прокидатися щоночі в холодному поту. Почуття власної провини мучитиме нас до останнього дня, та й по смерті всі ми опинимося в пеклі разом із Гітлером. От побачиш, уся Німеччина десятиліттями розплачуватиметься за наші гріхи. Але все це називатиметься воєнними злочинами, тільки якщо ми програємо війну.

Крістін німо дивилася на нього. Комендант долив собі вина і глибоко зітхнув.

— Ну от, я це сказав, — промовив він і показав на тарілку з їжею, що стояла перед нею. — Поїж.

— Я… Я не хочу.

— Як хочеш. Можеш з'їсти пізніше, на кухні.

Крістін підвелася.

Комендант також підвівся, хилитаючись у різні боки, ніби старий дідусь. Крістін підхопила його попідруки й усадовила назад на стілець. Потім забрала з тремтячих пальців келих із недопитим вином.

— Я вже не здатен пити як раніше, — сумно сказав він.

— Ви випили цілу пляшку коньяку, гере лагеркомендант.

Він непевним поглядом окинув стіл.

— Так, мені це вдалося. Подай сигару, будь ласка.

Крістін підійшла до антикварного буфета, відчинила шухляду й дістала звідти сигару. Потім вклала її коменданту між розчепірених пальців, знайшла коробку сірників і припалила замість нього. Кімнату наповнив сигарний дим. П'яний чоловік сидів і з-під прикритих повік слідкував, як дівчина прибирає зі столу. Коли вона втретє прийшла з кухні по склянки та прибори, він уже майже спав на стільці. Крістін забрала з його руки сигару та поклала її до попільнички. Несподівані слова коменданта злякали її:

— Можеш для мене дещо зробити?

— Що саме, гере лагеркомендант?

— Якщо зі мною щось станеться, чи пам'ятатимеш моє ім'я? Пообіцяй розказати всім, що я був проти і намагався це все зупинити.

Крістін замислилася на мить, а потім вирішила ризикнути.

— Я зроблю вам цю послугу, якщо ви допоможете мені.

— Як саме?

— Разом зі мною сюди привезли чоловіка, котрого я кохаю. Знайдіть Ісаака Бауермана і, якщо він живий, не дайте йому померти.

Комендант зітхнув.

— Це не так просто, як тобі здається. Я не можу цікавитись якимось в'язнем, це викличе підозру. Інші офіцери тільки й чекають, коли я дам слабину, щоб мене позбутися. Попередній комендант улаштовував у своєму домі вечірки, поїв офіцерів і привозив для них проституток. Він дозволяв їм веселитися з твоєю попередницею. А ту, котра була до неї, офіцери застрелили.

По шкірі Крістін побігли мурахи. Якщо з комендантом щось станеться, що чекатиме на неї саму? На мить їй здалося, що доведеться робити вибір між власним виживанням і життям Ісаака.

— Але я мушу знати, що з ним усе гаразд, — сказала вона якомога більш твердо.

— Навіть якби мені й вдалося знайти його, не викликавши підозр, я б усе одно не зміг би нічим йому допомогти.

Невдовзі після цієї розмови Крістін загубила лік часу. Один довгий день одразу ж переходив у інший. На зміну короткому бабиному літу прийшли холод і вогкість. Вона прибирала огудиння з городу та доглядала за осіннім врожаєм латуку, гороху та салатних трав. Сад мав дуже охайний вигляд і комендант сказав якось Крістін, що офіцери з цього дуже задоволені.

Пораючись біля грядок, дівчина намагалася не дивитися в бік крематорію, але його не можна було не помітити на виході з дому коменданта. Щораз, оглядаючи страшні будівлі, Крістін не полишала дитячої надії не побачити вервечки полонених перед входом, але день-у-день черга приречених ставала довшою.

Своєрідним мірилом часу, проведеного в Дахау, для Крістін стало дзеркало, що висіло над раковиною у ванній кімнаті коменданта. Дівчина бачила, як її щоки поступово западають, а темні кола під очима глибшають. Почали випадати вії та брови. Шкіра зробилася блідою, майже сірою. Усе частіше вона відчувала слабкість у всьому тілі. Руки та ноги почали час від часу тремтіти, колись натреновані м'язи розм'якли, ноги швидко втомлювались і вкрилися виразками.

Прикрості додавала й відсутність новин про Ісаака. Ні Ханна, ні комендант нічого не знали.

Дуже скоро дні стали по-осінньому короткими та холодними. Крістін викопала останню картоплю та поскладала її на купи в підвалі. Майже на обрії, за широкими полями, що брунатною порожнечею оточили високий табірний паркан, у лісі з дерев поопадало листя. Сонце ще досить високо котилося безхмарним, кришталево-синім небом. Ночі ставали холодними й жінки тремтіли на нарах. Крістін боялася зими, що невблаганно наближалась.

Перший сильний мороз ударив уночі, перед ранком, і знищив рештки квітів у саду та рослин на городі. У холодній прозорості ранку Крістін ловила дрижаки, навпочіпки вибираючи з промерзлої землі вкрите памороззю помідориння. Приморожені листочки безпомічно чорніли на пожовклих стовбурцях, і дівчині шкода було виривати рослини з ґрунту, в якому вони провели все літо. Чимось це скидалося на вбивство й наводило на думку, що Ісаака вже нема. Ця жахлива здогадка прийшла, коли вона відкинула останній покручений корінь. Дівчина безсило опустила руки та подивилась у небо.

А потім щось тверде вдарило в спину. Крістін сіла й обернулася. Холодний вітер дмухнув у лице, але за спиною нікого не було. І знову вона відчула удар.

Дівчина здригнулась, а потім почула глухий звук, ніби від падіння чогось твердого на м'яку землю. Перед нею на грядці лежав округлий коричнюватий, як куряче яйце, камінь. Дівчина роззирнулася.

За сотню ярдів від неї, на чоловічому боці табору гурт полонених розпочав роботу. Вони носили дошки і тачками возили землю. Поодинока фігура бовваніла біля паркану. Як і всі інші, худий, брудний і лисий, він дивився на Крістін. Спочатку вона не знала, як на це реагувати, та потім він усміхнувся й обережно махнув їй. Ноги підломилися, то був Ісаак. Рука сама собою злетіла, затуляючи рота. Несвідомо дівчина викрикнула його ім'я і вже готова була підлетіти до паркану, перелізти на той бік, аби поцілувати кохане обличчя. Та дійсність швидко остудила її гарячковість. Вона лише махнула у відповідь, але швидко опустила руки, бо розуміла, що їх могли помітити вартові.

Ісаак повернувся до роботи на будівництві якоїсь споруди біля крайнього бараку. Але й зайнятий дошками, він щохвилини нишком дивився на неї. Крістін витерла руки об тюремну робу й підішла до найближчого до паркану краю грядки, стала на коліна, прикидаючись, ніби висмикує там бур'яни. З чоловіками було двоє охоронців, але вони палили цигарки і, щоб не мерзнути, стояли спинами до вітру, до Крістін і до в'язнів.

Дівчина піднялася з колін, побігла в будинок і на кухні зняла черевики. Потім поклала в один черевик кусень хліба, а в інший — скибочку сиру. Тримаючи взувачку в руках, вона вийшла на ґанок, а потім пройшла через увесь двір і зупинилася біля брами. Очі відшукали вартових, а серце ледь не вискакувало з грудей. На мить світ загойдався, немов Крістін щойно зійшла з каруселі і стала на твердий ґрунт. Вона задихала глибше. Охоронці тепер розводили в діжці багаття, намагаючись власними тілами захистити полум'я, що тільки розгоралося, від сильних поривів вітру. Вона зручніше взяла черевики, будь-якої миті готова кинути їх на землю й узутися. Потім пройшла у хвіртку та, намагаючись не бігти, поспішила до паркану. Краєчком ока вона постійно слідкувала за Ісааком і вартовими, що й досі вовтузилися біля діжки.

Коли Ісаак помітив, що вона наближається до паркану, то заперечливо похитав головою, але Крістін проігнорувала його попередження. Вона показала на свої черевики й жестом попросила його підійти. Він сторожко глянув на вартових, а потім зробив кілька несміливих кроків у бік паркану, тримаючи в руках велику дошку. Тепер їх розділяло всього кілька ярдів, і дівчина бачила його сіро-жовту шкіру, синці та подряпини на щоках і лобі, плями на тюремній робі. Та Ісаак усміхався до неї, в очах світилася радість. Інші в'язні також її помітили, та не переривали роботи, щоб не привертати уваги охоронців. Якщо вони помітять, їм усім доведеться дорого заплатити.

Крістін відчула електричну напругу в усьому тілі. Коротко розмахнувшись, вона перекинула хліб і сир через колючий дріт. Потім відвернулася, притискаючи черевики до грудей. Ідучи назад до будинку, дівчина ненароком обернулась і помітила, що Ісаак кинув дошку на землю, щоб підійти й узяти її дарунки. Він відщипнув трохи сиру, решту сховав у ботинок і повернувся до гурту чоловіків. Охоронці гріли руки біля вогню. Крістін повернулася до збору сухого бадилля на городі. Ще кілька разів вони з Ісааком обмінялися поглядами, та потім їй довелося піти на кухню й зайнятися обідом для коменданта. Решту дня вона постійно поглядала в вікно, марно шукаючи приводу для виходу на двір.

Коли Крістін закінчила роботу та вийшла з комендантового будинку, на тому боці чоловіків уже відпровадили спати, і вона поспішила до свого бараку, щоб швидше поділитися своїми новинами з Ханною. Та її ніде не було. Дівчина залізла на горішні нари, щоб спитати про Ханну в жінки, яка разом із нею працювала в інформаційному відділі.

— Не знаєте, де Ханна?

— Ні,— відповіла вона.

— І ви нічого не бачили? — запитала Крістін.

— Слухай ти, комендантська шлюхо, — прошипіла жінка, — спитай у свого полюбовника.

Кров прилила до щік дівчини.

— Я — не… Я тільки там працюю… я…

Жінка присунулась ближче, й Крістін відчула нудотно-кислий запах гнилих зубів.

— Наш наглядач спіймав її на перегляді чоловічих облікових карток і виволік із відділу.

Крістін забула, як дихати, й не одразу спромоглася на слова:

— А можна якось дізнатися, що з нею?

— Ні,— відповіла жінка, — дай мені спокій.

Заніміла, дівчина спустилася з нар і пошкандибала на своє місце. Замість Ханни поряд була холодна порожнеча.

Наступного дня Крістін подавала коменданту яйця пашот і намагалася знайти відповідні слова. Вона геть розгубилась від радості, що Ісаак живий, і почуття власної провини за те, що сталося з Ханною. Дівчина вже не знала, на що розраховувати. Якщо вона розлютить коменданта, як це було минулого разу, коли вона попросила знайти Ісаака, це може погано скінчитись. Але, з іншого боку, це було кілька місяців тому, з того часу їхні стосунки, здавалося, налагодилися.

Він сидів за столом, поверх окулярів для читання поглядаючи на розгорнуту газету. Ранкове сонце кидало яскраві світляні плями на лляну скатерку, підсвічуючи пару над кавою та дим його сигари, що тонким павутинням висіли в чистому повітрі.

— Учора зникла моя подруга, гере лагеркомендант, — сказала Крістін.

Комендант не відірвав очей від газети.

— Так, — промурмотів він, киваючи головою на прочитаний заголовок.

— Якби можна було дізнатися, що з нею.

Комендант поправив на носі окуляри і суворо подивився на Крістін.

— Якщо вона зникла, то сумніваюся, що ти її колись іще побачиш.

— Вибачте, гере лагеркомендант, та це не зовсім так. Я бачила Ісаака буквально вчора, через стільки місяців розлуки.

— Значить, ти знаєш, що він живий. Я радий.

— Але Ханна теж може ще бути живою.

Комендант похитав головою і, зітхнувши, знехотя спитав:

— Скільки ти вже в таборі?

— Точно не знаю, гере лагеркомендант, кілька місяців.

— І що, ти бачила когось у цьому забутому богом місці, хто б зник, а потім повернувся?

— Ні, гере лагеркомендант, — відповіла Крістін, опускаючи очі та збираючись на силі, аби поставити ще одне запитання.

Дівчина прочистила горло і продовжила:

— Ісаак працює на будівництві нової споруди тут недалеко, по той бік паркану.

Комендант кинув газету на стіл, зняв окуляри, протер очі та подивився на неї втомленим поглядом. Губи його стиснулися в риску.

— Я подумала, що він був би більш корисний на іншій роботі, де-небудь на заводі, кухні чи в адміністрації, подалі від холоду та багнюки. Він дуже розумний і швидко вчиться. Він…

Комендант ляснув обома долонями по стільниці. Столове срібло брязнуло, Крістін підстрибнула. Він підвівся, перекинувши стілець, на якому сидів.

— Іще одне слово, — проревів він, — і для тебе все скінчиться! Я попереджав і не повторюватиму знову. Не збираюся наражати себе на небезпеку через того, кому не стало розуму уникнути концентраційного табору. Якщо ти іще хоч слово промовиш про себе чи своїх друзів, це дасть мені привід довести іншим офіцерам, який я лояльний нацист. Я повішу вас трьох перед табірними воротами! Ясно?

— Так, гере лагеркомендант, — сказала Крістін відступаючи на крок. — Вибачте, гере лагеркомендант.

Комендант ухопив свого кашкета та зняв зі спинки перекинутого стільця кітель і вийшов з їдальні. Крістін довго стояла не рухаючись, сліпо дивлячись на недоїдений сніданок. Сльози діамантами поблискували в ранковому сонці. Потім вона підняла стілець, поставила його до столу, прибрала посуд, віднесла його на кухню та повернулася до роботи.

Протягом наступних двох тижнів Крістін щодня бачила Ісаака на будівництві нової споруди. Вартові, котрі мусили пильнувати в'язнів, майже завжди нехтували своїми обов'язками. Коли було холодно, вони грілися біля діжки з багаттям, за теплої погоди — грали в карти. Полонені частенько залишалися без нагляду, що давало дівчині можливість перекидати через паркан то зо дві картоплини, то трохи хліба та сиру. Вони не розмовляли, але сама тільки можливість бачити Ісаака повертала Крістін бажання вижити. Та потім будівництво завершилось, і чоловіки більше не з'являлися.

На той час північний вітер почав плюватися в полонених дрібним сухим снігом, а в блідому зимовому небі плавали низькі сірі хмари. За місяць земля вкрилася тонким білим покривом, і весь світ, здавалося, завмер у вичікувальній тиші. Схоже на серцебиття гігантського звіра, чухкання поїздів, що наближалися до станції «Дахау», голосним відлунням прокочувалося вкритими снігом пагорбами й здавалося Крістін стократ гучнішим. Паротяг зупинявся, тяжко зітхаючи, а дівчині ті звуки видавалися передсмертними стогонами людства.

Усю зиму Крістін продовжувала триматися. Робота в домі коменданта рятувала від голоду, а часто й від холоду. Дівчина мала можливість промивати виразки на ногах і користуватися туалетом, хоча інші жінки були змушені присідати навпочіпки над канавою за бараками чи в чистому полі. Вона досить часто мила руки, що дозволило уникнути дизентерії, котра процвітала пишним цвітом у всьому таборі. Однак, ночі, проведені в промороженому наскрізь бараку, далися взнаки, й під кінець зими глибоко в грудях остаточно оселився глухий мокрий кашель. Ніс тік постійно, й очі сльозилися від недосипання. Та вона все одно не була такою близькою до смерті, як більшість її знайомих. Багатьох жінок, яких вона зустріла в бараку на початку свого перебування в таборі, вже не було.

Крістін постійно шукала Ісаака. Кілька разів здавалося, що вона його бачила. Іноді за парканом ввижалася його постать, хоча то міг бути просто хтось на нього схожий. Раз у раз дівчина озиралася з відчуттям, що він на неї дивиться. Впевненості ні в чому не було, та це все разом додавало їй наснаги прожити ще один день.

Глава 26

Кілька тижнів боролася весна із зимою, доки остаточно не перемогла. Нескінченні нудні дощі перетворили табір на суцільне болото. Небо і земля, бараки і тюремні роби — усе навкруги мало однаковий землистий колір. Протягом багатьох днів цю сірість розбавляла тільки блакить і зелень безнадійних очей ув'язнених. Але весняне небо потроху синішало та вищало, і тільки чорний дим і сморід крематорію як і раніше отруювали повітря та псували краєвид.

Коли розтанули останні острівці снігу і на деревах, що виднілися на горизонті, почали розпускатися бруньки, збільшилася кількість потягів, у яких привозили полонених. Паровозні свистки гострими шпичаками кололи вуха Крістін, але в бараку майже не додавалося нових облич, із чого дівчина зробила висновок, що більшість привезених людей одразу відправляють до газових камер. Дивно, що досі не зчинилось бунту, бо співвідношення охоронців до в'язнів уже сягнуло одного до двадцятьох.

Дуже скоро весь табір укрився тонким шаром попелу, і в'язні, маршируючи на роботу й назад, утоптували його в розгрузлу землю. Крістін подумала, що тутешні ґрунти вже ніколи не будуть такими, як до війни. Народжені із землі до неї і повертаються.

Прах до праху… Тільки земля не забуде і не пробачить.

Із настанням теплої погоди до Дахау привезли десятки тисяч в'язнів з інших таборів, розташованих поза межами Німеччини. Крістін дуже здивувалася, побачивши жінок у тюремних робах із немовлятами на руках і цілі загони зв'язаних однією мотузкою дітей, яких тримали окремо від батьків. Кількість полонених стрімко зросла, й у бараках не вистачало місця. Хворих уже не відділяли від здорових, і щодня сотні людей помирали від тифу. Новоприбулі пояснювали свою появу тим, що союзники наближаються з усіх боків, і нацисти прибирають небажаних свідків своїх злочинів.

Як і раніше, певну кількість в'язнів залучали до роботи на приймальному пункті, з них формували так звані зондеркоманди — спецпідрозділи, до чиїх обов'язків належало перевіряти трупи на предмет дорогоцінностей, переносити мертві тіла до крематорію та прибирати в газових камерах. За це їх переводили до ліпшого барака та трохи краще годували. Спочатку Крістін не могла повірити, що хтось добровільно здатен погодитися на таку роботу, та пізніше зрозуміла, що для багатьох це був єдиний шанс трохи довше протриматися в цьому жахітті, на якийсь час продовжити власне життя. Проте, по кількох місяцях такого служіння зондеркоманду в повному складі розстрілювали, замінюючи на інших, більш дужих в'язнів. Нещодавно дівчина почула, що кількість зондеркоманд зросла вдвічі так, ніби нацисти мусили поспішати.

Уночі відгомін бомбардування чувся щоразу ближче і навіть іноді долинало виття повітряних сирен. На початку квітня перші бомби впали на воєнні заводи поблизу табору. На щастя, нальоти відбулися серед ночі, коли на фабриках майже не було робітників-полонених. Паровозні свистки більше не дратували Крістін, бо потяги перестали надходити. Союзницькі бомби пошкодили залізницю, й до табору перестали доставляти продукти. Зникли електрика та телефонний зв'язок. Воду підвозили автоцистернами. В'язнів перестали годувати, і для обслуги відмінили душ. Крістін відрами носила воду для змивання в туалеті та щоб нагріти й наповнити ванну комендантові.

Із погіршенням умов життя солдати й охоронці як показалися: вони перестали шукати приводу, щоб когось застрелити. На ранкових обходах почастішало побиття в'язнів, крики і зросла загальна істерія. Крістін чула, як жінки в бараку говорять про те, що варта почала влаштовувати серед полонених перегони під час марширування на роботу чи роздавання щоденної пайки. Тому, хто програвав, діставалася куля в голову. Комендант табору сидів за столом сердитий, мало їв, але дуже багато пив.

Одного ясного весняного ранку Крістін повільно йшла табором до обійстя коменданта. Погляд її блукав у довколишніх полях, радіючи синьому небу та молодій травичці. «Як може світ бути таким прекрасним у цьому жахливому місці? — дивувалася вона подумки. — Чому природа залишається чистою та невинною, коли навколо так багато горя та смертей?»

Аж ось на чоловічій половині вона помітила сотні вишикуваних рядами в'язнів, які тримали в руках лопати та заступи. Два десятки озброєних вартових із німецькими вівчарками підганяли полонених до бічних воріт, що виходили в поля. Крістін зупинилася, поглядом відшукуючи Ісаака серед сірих виснажених облич.

Ісаак ішов, опустивши голову, на чолі колони. На плечі він ніс лопату так, ніби вона небувалим тягарем притискала його до землі. Дівчина ледь упізнала коханого в цьому зсутуленому змореному чоловікові. Вочевидь, у нього вже не залишилося ні сил, ні бажання жити. У Крістін перехопило дух. Вона вже бачила таких в'язнів, вони помирали найшвидше. Але дівчина не могла цього допустити. Вона мусила щось зробити, щоб повернути Ісаакові віру в життя.

Вартові, зайняті пильнуванням полонених і собаками, чи не помітили її присутності, чи просто не звернули уваги. Вона підбігла ближче до паркану. Тепер Ісаак лише за кілька футів від неї механічно переставляв ноги, втупивши погляд у землю. Та от він підвів голову, повернувся і подивився просто в очі Крістін. У його погляді не було жодної іскри життя чи надії. За мить він уже відвернувся, продовжуючи автоматичний рух уперед. Дівчина відчула, що втрачає опертя. Треба було щось робити, й вона пішла поруч із Ісааком по свій бік паркану. Не в змозі ні на що зважитися, вона провела колону до виходу з табору.

— Не здавайся, Ісааку, — крикнула вона, — я кохаю тебе!

Він підвів голову й усміхнувся блідою подобою своєї звичайної усмішки, та за мить знову відвернувся. Кров у жилах Крістін захолола, серце ледве билося, легені зробилися порцеляновими й готові були тріснути від першого ліпшого глибокого вдиху.

А потім перед нею, по той бік паркану, виросло двоє загрозливого вигляду охоронців. Дівчина побігла до будинку коменданта, де, ставши на ґанку, проводжала поглядом колону в'язнів, що чорним хробаком рухалася молодою зеленню поля.

Побачивши Ісаака в такому жалюгідному стані, вона відчула, як кругом серця обкручується товстий залізний ланцюг, здавлюючи його, не даючи битись. Крістін пройшла кімнатами, дрібно тремтячи всім тілом, і спробувала зосередитися на хатній роботі. Швидше за звичкою, ніж силою волі, їй удалося приготувати комендантові сніданок, вимити посуд, почистити ванну та підмести підлогу. Після цього вона вийшла до саду.

Біля грядок дівчина почула віддалені автоматні черги, що долинали з найближчого ліска. Це не була випадкова перестрілка, бо черги звучали злагоджено і довго, ніби за командою. Вона впала навколішки, притискаючи руки до живота, гадаючи, що збожеволіє, доки це все не скінчиться. Крістін затулила вуха долонями, та звуки автоматних черг просочувалися крізь тремтливі пальці, проникаючи в самий мозок. Коли, нарешті, все стихло, вона впала на землю, скоцюрблена, руками обхопивши голову, й лежала так, хлипаючи та підвиваючи. Хотілося померти прямо тут і зараз, та смерть не приходила, і Крістін по якомусь часі підвелася.

Стоячи колінами на мокрій землі, вона спробувала міркувати логічно. Навіщо розстрілювати в лісі, коли під боком є такі ефективні газові камери та крематорій? Може, я все вигадала? Їм же потрібні люди для праці. Ісаак живий, він повинен бути живим! Може, полонених змусили рубати ліс, а пострілами вартові просто силували їх працювати швидше? Та вони несли з собою лопати, а не сокири та пилки.

Від лісу почулася якась хаотична стрілянина, потім усе стихло, а ще через кілька хвилин пролунало шість пістолетних пострілів. Дівчина болісно здригалася на кожен із них. Підвело живіт і з очей знову покотилися сльози. Коли тиша видалась остаточною, Крістін витерла щоки та встала з колін. Обхопивши голову руками, вона дивилася в поля, чекаючи, коли навколишній світ знову набуде звичних барв. Тиша видавалась оглушливою.

Невдовзі з лісу вийшли охоронці, навантажені лопатами й автоматами. Вони курили та голосно перемовлялися. Ісаака не було видно. Нікого з в'язнів не було видно, тільки вартові. Й тоді вона зрозуміла все. Так, Ісаака вбито. Вони розстріляли всіх, а разом із ними й Ісаака. Він мертвий, тепер уже точно та назавжди. Йдучи до лісу, коханий знав, що так і буде. Скільки разів до цього Крістін уже оплакувала його, та нині сумнівів не залишилось. І ця остаточність підкосила її. Дівчина знову впала на грядку, обличчям у вологий ґрунт. Довколишній світ зник.

Крістін не знала, скільки пролежала на холодній і вогкій землі, та коли підвелась і подивилася через паркан, охоронців уже не було ніде видно. Тоді дівчина змусила себе повернутися до будинку, та на кухні все валилося з рук, і вона просто стовбичила біля столу, тримаючись обома руками за стільницю. Серце боліло й не було ніяких сил. Дівчину дивувало, що ноги й досі тримають її, що тіло само собою продовжує функціонувати. І тоді вона почала молитися, прохаючи в Бога, щоб дозволив її згорьованому серцю розірватись, урвавши муки страдницького животіння. Та Господь не почув її прохання, довелося вигадувати щось самій. Крістін роззирнулася, вишукуючи поглядом чогось такого, що могло б стати їй у пригоді. Але думку про отруєння довелось облишити, нічого придатного не впадало в око. Були в шухляді гострі кухонні ножі, та, уявивши, як вона розрізає собі вени, дівчина зрозуміла, що в таборі можна померти і без подібних зусиль.

Вона вийшла з дому та пошкандибала до свого бараку, де залізла на нари й лежала із заплющеними очима, в чеканні на смерть чи забуття. Склавши руки на грудях, Крістін намагалася навіть не дихати. Вона вирішила не рухатись, аж доки не помре з голоду чи від кулі вартового.

До вечора нерухомо пролежала на нарах у порожньому бараці. Нервове виснаження занурило її свідомість у глибокий, сповнений жахів сон, який, проте, не був тривалим. Щокілька годин Крістін прокидалась, заходилася в кашлі та наново переживала раптове усвідомлення Ісаакової загибелі. Горе та розпач гарячою хвилею накочувалися на неї, перетворивши всі нутрощі на важку каменюку.

Але її не похопилися. Ніхто так і не прийшов, аби розстріляти дівчину за неробство. Ввечері жінки повернулися з роботи, та жодна не заговорила до Крістін. Барак був переповнений, наче діжка з оселедцями, й ув'язнені як ніколи розуміли залежність власного життя від будь-якої випадковості. Це змушувало всіх опікуватися виключно власними справами. Бранки рухалися повільно та цілеспрямовано, втупивши очі в землю, зігнувши спини, заблукані кожна у власному стражданні.

Цілу ніч Крістін то засинала, то просиналась. Їй снилася мамина кухня, щаслива родина, якісь світлі фрагменти минулого життя упереміш із картинами скривавленого Ісаакового тіла на узліссі. Коли перші світанкові промені крізь щілини в стелі прокралися до бараку, дівчина вже давно не спала, тихо лежачи на нарах і чекаючи невідомо чого.

Жінки мовчазно злазили з нар і виходили на ранкову перекличку. Крістін глибоко вдихнула, вишукуючи в собі сили підвестись і піти з ними, та змогла тільки підповзти до краю нар. Із заплющеними очима вона лежала, дослухаючись до звичного викрикування прізвищ, до лайки, плачу та поодиноких пострілів. Але нічого цього не було. Тиша стояла така, ніби в усьому таборі, крім неї, не було жодної живої душі. Вона уявила, що так і є, що вона залишилася сама на всі бараки, мов поодинокий мрець у надзвичайно брудній труні серед порожніх могил. Аж ось, спочатку далеко та потім ближче і ближче, почулося важке двигтіння землі, по якій рухались танки. Десь зарепетували жінки. Гуркіт швидко наближався. Якісь люди пробігли повз відчинені двері бараку. Потім якась жінка-в'язень забігла в середину та прокричала:

— Американці!

Вона диким поглядом обпекла Крістін, підбігла до неї й ухопивши за плечі, прокричала знову:

— Прийшли американці. Нас урятовано! Вставай!

Перш ніж Крістін хоч якось відреагувала на цю новину, навіжена вибігла з бараку й понеслася далі, вимахуючи в повітрі кістлявими руками.

Дівчина закрила лице руками.

— О Ісааку! — вигукнула вона. — Іще один день… Тобі треба було протриматися тільки ще один день!

Вона звично скривилась від жалю, та сліз не було. Організм уже зневоднився чи, може, просто закінчились сльози. Тоді вона спустилася з нар і вийшла з бараку.

Мжичило. Маленькі холодні крапельки падали з низьких сірих хмар, збираючись на землі в нерівні коричневі калюжі. Дівчина поморгала на дощ, а потім обійняла себе руками, намагаючись не тремтіти. У грудях боліло, і щохвилини назовні виривався глибокий важкий кашель. На дворі виявилося повно в'язнів, які поодинці та групами бігли в бік центрального входу. Разом з іншими жінками Крістін рушила до головних воріт, через які вічність тому зайшла до Дахау. Поверх голів їй було видно два танки і з півдюжини військових вантажівок із білими зірками на дверцятах. Ворота блокував ряд солдатів, але на обох сторожових вежах майоріли білі прапори.

Американські солдати заарештовували унтер-офіцерів, наглядачів і вартових. Їх обеззброювали, зв'язували руки за спиною та відганяли до військових вантажівок. Праворуч дюжина американців щось викрикувала та цілила рушницями в гурт есесівців, у якому було близько сотні охоронців. Частина з них мала розгублений вигляд людей, які змушені були здатись, але інші дивилися на ворогів суворо і насуплено. Крістін пошукала очима коменданта і Стефана, проте ні того, ні того не побачила. У тому гурті вона не помітила жодного високого чину, котрі, як знала, керували табором.

Якийсь чоловік із увімкненою кінокамерою ходив біля натовпу, ще один фотографував. Інші американці стояли біля паркану, тримаючи автомати напоготові, пильнуючи дедалі зростаючий натовп із ходячих мерців, що поволі насувався на колись електрифіковану огорожу. Під вежею група чоловіків зібралася біля одного американця, лаючись і показуючи на полонених есесівців. Хтось грозив у небо кулаками, а інший підняв камінь і кинув у колишніх вартових. Він поцілив одного з есесівців у лоба. Той, не вірячи в реальність усього, що відбувається, приклав руку до рани, а потім довго роздивлявся скривавлені пальці. Інший в'язень підбіг до американця, вихопив у нього пістолет і стрелив в одного з вартових у голову. Перш ніж його встигли зупинити, чоловік наставив дуло собі до скроні, підвів очі до неба й натис на гачок. Коліна підломились, а голова вибухнула кривавим фонтаном — в'язень упав на землю. Американський солдат забрав зброю з мертвої руки та навів її на інших бранців, наказуючи їм відступити. Ті відійшли на кілька кроків назад. На одній із вантажівок показався офіцер-американець із гучномовцем у руці.

— Ми — армія Сполучених Штатів, — прокричав він німецькою з американським акцентом. — Ми тут, аби допомогти вам. Але перед тим, як дати вам усім можливість вийти звідси, ми маємо опанувати ситуацію. Треба допомогти хворим, зробити щеплення, щоб уникнути епідемій. Кожен муситиме пройти обробку ДДТ,[75] щоб позбутися вошей. Будь ласка, не панікуйте. Вам нічого боятися. Скоро всі вийдуть на волю.

В'язні опустилися навколішки та звели руки у вдячній молитві. Якась жінка побігла до воріт, не бажаючи залишатись у таборі ні на хвилину. Її схопили попід руки двоє солдатів, але бранка вимолювала в них дозвіл бодай ступнути за огорожу. Ще кільканадцять людей спробувало прорватися крізь кордон американців, які зупинили їх наведеними рушницями. Тоді втікачі в розпачі кидалися зі сльозами на груди іншим в'язням, шукаючи розуміння та співчуття. Крістін помітила, що багато хто почав розшукувати загублених родичів. Люди зигзагами ходили у натовпі, викрикуючи імена рідних, торсаючи за плече того, хто був на них схожим, і перепрошуючи, коли усвідомлювали власну помилку. Побачивши, як одна підстаркувата пара якимось дивом возз'єдналась і злилась у щасливих обіймах, Крістін відчула страшенну втому, біль у всьому тілі та нагальну потребу сісти.

— Дотримуйтесь спокою та порядку, — продовжував кричати в гучномовець американський офіцер. — Як тільки колію буде відремонтовано, ми пустимо потяги, щоб вивезти вас звідси.

Зі свого місця дівчина бачила низку покинутих товарних вагонів. Четверо американців відкинули металевий засув і прочинили заіржавілі двері. Напружені, вони зазирнули всередину і миттю відскочили від вагона, побачивши його страшний уміст. Двох вивернуло прямо під насипом. Крізь прочинені двері видно було, що вагон майже до стелі набитий трупами, що лежали рівними рядами, мов дрова чи цегла. Тільки чиєсь довге волосся чи давно задерев'янілі покручені руки та ноги порушували загальну впорядкованість. Крістін заплющила очі.

Потім пролунав сердитий викрик і застрекотів автомат. Стріляли американські солдати, що пильнували полонених есесівців. Лиця колишніх вартових спотворювала гримаса болю та відчаю, коли кулі прошивали їхні груди, шиї, голови. Мертві тіла падали одне на одне, формуючи купи чорних уніформ. Коли постріли стихли, всі есесівці попадали мертві. «Кров і прах, — подумала Крістін. Нацисти отримали те, чого хотіли».

— Крістін! — почула вона голос за спиною й обернулася, тримаючись рукою за серце.

Глава 27

Ханна, ледь пересуваючи ноги, тримаючись за руку виснаженого темноокого чоловіка, йшла до Крістін. Дівчина похитнулась. «Невже Ісаак! Чи не марю я?» Але Ханнин супутник був одягнений у цивільне, а не в тюремну форму.

— Крістін, — іще здалеку прокричала Ханна, — я знайшла свого брата!

Дівчина проковтнула клубок у горлі.

— Ханно! — вирвалося в неї.

Подруги обійнялись. Крістін обережно гладила Ханну по хребцях, що випирали зі спини та, здавалося, могли зламатися від найменшого стискання. Потім дівчата трохи відсторонились одна від одної та обмінялися повними сліз поглядами. На щоках у Ханни було видно сліди численних порізів від бритви, все лице цвіло пурпуровими та жовтими синцями, склера обох очей червоніла від крововиливів, розбиті губи розпухли й у багатьох місцях вкрилися струпом щойно загоєних тріщин.

— Можеш повірити, що нас урятовано? — спитала вона. — І весь цей час мій брат працював на заводі.

— Де ти була? — запитала Крістін. — Я боялася, що вони вбили тебе.

Ханна на мить опустила погляд, але тут-таки підвела на подругу повні сліз очі.

— Мене замкнули в коморі центральної вартівні та…

— Усе гаразд, — Крістін узяла її за руку, — можеш не розповідати. Тепер уже все це позаду.

Ханна хлюпнула носом і відступила на крок.

— Це мій брат Ганс, — сказала вона. — Чи вдалося тобі знайти Ісаака?

— Учора його вивели до лісу з групою інших в'язнів і… Вони не повернулися звідти.

— Ach nein! — вигукнула Ханна, — мені дуже шкода.

— Тільки день залишався, — прошепотіла Крістін нещасним голосом. — Якби тільки ще один день йому вдалося протриматись, ще тільки день…

Ханна обхопила подругу руками й зашепотіла щось заспокійливе їй на вухо, колисаючи, мов дитину. Крістін вивільнилась і, витерши обличчя рукавом, сказала:

— Вибач за все, через що тобі довелося пройти. Це моя провина.

— Ти про що?

— Мені сказали, що тебе було впіймано біля чоловічої картотеки.

— Ти ризикувала власним життям, виносячи для мене їжу, чи не так? Окрім того, я розшукувала і Ганса теж. Той наглядач усе одно знайшов би до чого прискіпатись і вигнати мене. Він уже давно мав на мене зуба. Це все одно сталося б.

— Принаймні тепер він за все заплатить, — сказала Крістін, косячи оком у бік вантажівок із наглядачами, вартовими й унтер-офіцерами.

— Боюся, більшість офіцерів СС повтікали, — сказав Ганс. — Коли ми перевдягалися в цивільне, бачили, як вони ховалися в лісі.

Ханна притулилася до брата й заплющила очі. На секунду Крістін здалося, що вона знепритомніла. Та Ганс обійняв сестру і допоміг стати рівно. Ханна всією вагою сперлася на одну ногу. Крістін глянула вниз і скам'яніла. Коліно подруги було темним і розпухлим, довкола нього червоніла запалена рана, з якої звисали клапті багряної шкіри.

— Що з ногою? — поцікавилася Крістін.

Ханна трохи підняла пошкоджену ногу й оглянула глибоку рану під коліном, що трохи скидалася на край шкарпетки.

— Удень вартові прив'язували мене до ліжка, — сказала вона.

— Ходімо, — голос Ганса був монотонним і трохи діловим. — Я чув, що на складах іще є продукти, та й вас треба вдягти у щось тепліше.

Гурти в'язнів атакували складські приміщення. Вони вибивали двері та вікна, намагаючись якомога швидше потрапити всередину. Швидко сформувалася подоба пожежної команди, люди вишикувалися рядком і передавали повні пригорщі їжі тим, хто залишився на дворі. Бляшанки крекерів і бісквітів, пакети сухого молока, булочок і хліба переходили з рук у руки, поволі наближаючись до голодного натовпу. Потроху купи картоплі, ріпи, цибулі, моркви та гороху було роздано всім бажаючим. Але переможний крик прозвучав, коли хтось знайшов ящики з ковбасою та в'яленим м'ясом. Невдовзі гори окороків і сирних голів розійшлися по брудних руках виснажених довгими місяцями недоїдання в'язнів.

— Обережно! — попереджав Ганс Ханну, Крістін і кожного, хто його слухав. — Не їжте багато, бо захворієте.

Обачніші їли тільки крекери, бісквіти та хліб, знаючи, що шлунок не прийме шинку, ковбасу чи жирний сир. Але більшість полонених нічого не хотіли чути й наїдалися будь-чим, а потім падали від шлункових болів і вибльовували щойно з'їдене.

Крістін з'їла чотири бісквіти та трохи твердого сиру, а Ханна з братом на двох — буханець житнього хліба. Потім Ганс узяв із собою кілька бляшанок із крекерами та зо два буханці хліба й повів дівчат на чоловічу половину табору, де містилися склади з одягом. Він чекав за дверима, доки сестра з подругою порпались у купах суконь, блузок, спідниць і різного роду взуття. Крістін скинула з себе брудну, в багатьох місцях порвану робу й одяглась у сукню кольору журавлини, що й досі зберегла на собі тонкий аромат дорогих парфумів. Зверху натягла синій плетений светр і вперше за вісім місяців відчула, що спина та плечі зігрілися. Біля іншої купи Ханна натягала через голову довгу коричневу сукню.

Швидко вони знайшли все необхідне, включно з парою високих підбитих м'яким хутром чобіт, що лагідно охоплювали пошкоджену ногу Ханни, та чудовими чорними шкіряними туфлями для Крістін. Дівчина натягла тонкі коричневі панчохи на свої мозолясті, у виразках, ноги, а потім зашнурувала нові черевики. Дивно було знову відчувати на собі нормальний одяг. Руки та ноги розслабились у теплі та затишку. Чи не так почувається немовля, вперше сповите дбайливою материнською рукою?

Вона дивилась, як інші в'язні скидають тюремні роби й одягаються в звичайний одяг, їхні лиця висловлювали захват і острах одночасно, ніби спідниці та блузи були якимось новітнім, іще нікому невідомим винаходом. Брудні загрубілі від фізичної праці руки пестливо торкалися рукавів і подолів, ніби ті були зроблені не з тканини, а зі срібла чи золота. Хоча дні вже стояли досить теплі, Крістін і Ханна взяли собі довгі шерстяні пальта, щоб не мерзнути цієї останньої ночі в пеклі Дахау. Крістін накинула пальто на плечі не тому, що змерзла, а щоб відчути його вагу. Якась жінка, вбрана у вишневу сукню, погрозила натовпу кулаком.

— Мусимо подякувати нашим невидимим провідникам, — прокричала вона, — і проказати Кадиш за всіх померлих у цьому жахливому місці!

Запала тиша — люди молитовно схилили голови. Крістін не знала, що таке Кадиш і як його проказують, але вона заплющилась і помолилася як уміла. Дівчина просила в Бога за всіх загиблих у війні, за дідуся й Ісаака, щоб їхні душі упокоїлися з миром, знайшовши вічний спочинок від сліз і страждань. Подумки вона попрощалася з коханим і відчула, як невидимі кайданки назавжди защіпнулися на її згорьованому серці. Сльози очищення потекли по щоках. Коли Крістін розплющила очі й подивилася навкруги, то на всіх блідих виснажених обличчях помітила мокрі доріжки.

По двох днях чекання прибули армійські вантажівки, що своїми потужними моторами збудили Крістін. Спросоння вона не одразу усвідомила, що коїться, і підскочила на нарах, усе тіло тремтіло й боліло. Зрозумівши, де вона є, дівчина глибоко зітхнула і розплющила очі. Найпершою була думка про Ісаака, що знову наповнила горем усе єство.

— Може, вони прислали по нас вантажівки, а не потяги, — зробила припущення Ханна.

— Мені байдуже, на чому їхати, — сказала Крістін, підводячись і відчуваючи звичний уже біль у грудях, — аби тільки швидше забратися звідси.

Вона спустилася з нар і допомогла Ханні. Обійнявши подругу за талію, Крістін за іншими жінками поспішила до виходу з бараку, сподіваючись виїхати з табору якомога швидше.

Протягом двох попередніх днів усі полонені пройшли вакцинацію в американських військових лікарів. Коли їм довелося роздягтись для дезінфекції, рану навколо хворого коліна Ханни промили і перев'язали, а Ганс у шпитальному бараку знайшов для неї пару милиць. Нагальна потреба залишити табір щохвилини просвердлювала мозок Крістін, доводячи до сліз та істерики. Часом їй здавалося, що, коли американці найближчими днями не нададуть транспорту, вона піде додому пішки.

І от тепер понад дюжину американських військових вантажівок стояло перед виходом із табору. З кабін повискакували солдати й, оббігши машини, відчиняли кузови. Полонені з-за колючого дроту спостерігали, як з вантажівок почали спускатися чоловіки та жінки старшого віку, матері з малолітніми дітьми. Кожен тримав у руках щось їстівне: буханець хліба, головку сиру, кошик із яйцями чи баняк молока.

— Що це таке? — спитала Крістін у Ханни.

— Не маю уявлення, — відповіла та.

Поганою німецькою офіцер-американець наказав прибульцям шикуватися парами. Знайомий жах охопив Крістін. «Що вони збираються робити з цими людьми? — подумала вона.» Цивільні німці з острахом і ніяковістю дивилися одне на одного та на американських солдатів. А потім вони побачили в'язнів — і справжній жах відбився на лицях. Діти показували на натовп виснаженого наброду в одязі з чужого плеча, запитально дивлячись на матерів. Коли остання людина спустилася з останньої вантажівки, той самий офіцер через гучномовець звернувся до близько двох сотень прибулих німців:

— Залишайте принесене для в'язнів Дахау біля цього авто, — сказав він німецькою, показуючи на двох солдатів, які чекали біля кузова однієї з вантажівок, — а потім, так само по черзі підходьте до мене. Полонені, вам також слід вишикуватись, аби моїм людям було легше роздати вам їжу.

— Напевно, вони принесли нам усе, що мали їстівного, — прошепотіла Крістін до Ханни.

— Може, американці їх посадять, — припустила подруга.

— За що? — поцікавилася Крістін.

Ханна лише здвигнула плечима.

Прибульці віддавали харчі солдатам і шикувалися позад офіцера з гучномовцем і чотирьох інших американців, які стояли поруч. Водночас полонені ставали в чергу за своєю пайкою, а потім поверталися до бараків. Крістін, Ханна і Ганс із кількома десятками інших в'язнів пішли слідом за цивільними німцями, котрі в супроводі американців зайшли на територію табору.

Американські солдати показували прибульцям брудні дерев'яні бараки, голі цементні приміщення з купами не до кінця розібраного в'язнями одягу, взуття, розкритих валіз, поламаних окулярів, інших речей. Жінки фартухами витирали сльози, затуляли дітям очі. Літні чоловіки болісно кривили зморшкуваті обличчя та розпачливо хитали головами. Коли процесія наблизилася до газових камер і крематорію, Крістін почула потужний двигун бульдозера, що вибирав землю з широкої траншеї. До її краю вже прибуло чимало полонених чоловіків, які на дерев'яних ношах зносили давно похололі трупи. Прибулі німкені голосили та намагалися затулити це видовище від дитячих очей своїми широкими спідницями. Їхні батьки та дідусі плакали беззвучно, підтримуючи жіноцтво під лікті. Проте все одно кілька людей знепритомніло.

Американці мовчки, обома руками притискаючи автомати до грудей, провели цікавих до газових камер. Потім їм показали дерев'яні возики зі свіжими слідами крові, на яких перевозили мертвих до крематорію. На деяких іще лежали трупи, що так і не потрапили до пекельного вогню. Голі тіла купами валялися, забуті й більше нікому не потрібні. Далі екскурсантів завели до будівлі крематорію з його велетенськими, повними попелу та залишків кісток печами.

Крістін і Ханна, як і решта в'язнів, не входили до цих двох страшних будівель. Вони жахалися навіть близькості до газових камер і крематорію. Коли процесія знову вийшла на двір, американці роздали лопати всім чоловікам і жінкам, які не тримали на руках дітей.

— Що вони роблять? — запитала Крістін із завмиранням серця. — Невже їх усіх розстріляють?

— Їх змушують поховати мерців, — сказав Ганс.

Крістін сковтнула й огледілась навсібіч, не в змозі примиритися з побаченим. «Вони що, звинувачують цивільне населення в тому, що тут відбувалося? — думала вона. — Невже цих людей змусять відповідати за те, що тихо спостерігали й не зупинили нацистів?» Вона згадала бабусю та покійного дідуся, маму, Марію та братів, як вони, перестрашені та голодні, ховалися від бомбардувань у винному погребі. Невже і їх звинуватять у тому, що коїлося з гессентальськими в'язнями? Тому, коли солдат наказав одному з дідів узяти з ношів труп, вона зробила крок уперед.

— Навіщо ви це робите? — прокричала вона в надії, що хтось із американців розуміє німецьку.

Солдати обернулися в її бік.

— Чого вона хоче? — спитав у Ханни якийсь в'язень.

— Крістін! — сказала їй Ханна. — Не втручайся.

— Вони не винні,— відповіла Крістін подрузі.— Як вони могли зупинити нацистів? Хіба хтось із них міг бодай щось зробити та залишитися живим?

Усі мовчали, а потім один в'язень сказав:

— Вони навіть не намагалися.

У натовпі почулися викрики польською та французькою. Потім у бік екскурсантів полетів камінь. Хлопчик, поцілений у голову, приклавши руку до скроні, заплакав і сховав лице в материному фартусі.

Крістін стала перед натовпом полонених і прокричала:

— Ці люди нічого вам не зробили!

Їй відповів злий чоловічий голос:

— А де ж твій коханець-комендант? Чому він не тут, не відповідає за скоєне?

— Він намагався розказати людям про Дахау, — прокричала Крістін, але її ніхто не слухав. — Чому ви гадаєте, що до цих людей дослухалися б? — махнула вона в бік німців біля траншеї.

— Брехуха! — звинуватив чоловічий голос.

Крістін знов обернулася. Цивільні німці потроху розвантажували ноші. Чоловіки старечими руками опускали трупи до ями, а жінки присипали їх землею.

Крістін закашлялася від обурення. Спробувала згадати ті кільканадцять англійських слів, яких колись навчив її Ісаак, та намарно. Це було ціле життя тому! І все ж таки вона підійшла до американців, сподіваючись пояснити їм на мигах.

— Вони цього не робили, — сказала вона.

Солдат перехопив автомат і подивився на неї.

— Ви не знаєте, що їм самим довелося пережити! — продовжила Крістін.

Ганс потяг її за руку.

— Давай заберемо її звідси, — сказав він сестрі.

— Треба їм пояснити, — не заспокоювалася Крістін.

Ганс потяг її до бараків.

— Американці мусять знати, що ці люди ні в чому не винні,— упиралася Крістін.

І тут Ханна не витримала. Вона подивилася подрузі в очі та прокричала обурено:

— Звідкіль я знаю, що ніхто з них не продав свого сусіда-єврея за буханець хліба?

Крістін припинила опір і дозволила відвести себе до порожнього барака.

— То може, й мені піти й поховати кілька трупів? — гірко поцікавилася вона у Ханни.

Подруга подивилася назад, у бік крематорію.

— Ні,— відповіла вона, заперечно хитаючи головою, — тобі не треба.

— Американці не знають, що довелося пережити цим людям, — продовжила Крістін свою думку. — Вони мусять знати про продуктові картки та гестапо! Їм треба розказати про міста і села, вщент зруйновані бомбами!

— Вони знають про бомби, — втрутився Ганс, — бо самі ж їх скидали. Чи ти забула?

— Так, комендант мав рацію, — по хвилі сказала Крістін, витираючи сльози, — брутальні дії стають військовими злочинами, тільки коли війну програно.

Крістін забилася в куток товарного вагона, замість подушки підклавши під голову пальто. Вона заплющилась у надії, що одноманітне погойдування та постукування заколише її. Сон видавався жаданою втечею від реальності. До Дахау вона їхала стоячи впритул до багатьох інших в'язнів, а зараз усім вистачало місця. Крім того, американці насипали на підлогу соломи, з якої кожен зробив собі зручне сидіння чи підстилку. Вона також допомагала хоч трохи перебити трупний запах, що в'ївся в дощані стіни та підлогу. Американці видали подорожнім по ковдрі й усередині вагонів поставили воду та їжу. Та попри беззаперечність того, що тепер їхати було набагато зручніше, ніщо у світі не могло повернути самотнім пасажирам цього потягу родичів і знайомих, із якими вони їхали до Дахау. Цей факт робив мандрівку не менш сумною та гіркою і змушував більшість колишніх в'язнів шукати втіхи вві сні, тихому риданні чи молитві.

Зранку американці проголосили, що спочатку звільнять жінок, а чоловіки мають залишитися до завтра. Потяг відвезе їх до містечка, де всіх буде тимчасово заселено до транспортного барака, звідки інші американські солдати розвозитимуть їх по домівках. За годину, коли перший потяг із чахканням і кахканням під'їхав до перону, натовп загудів.

Повними жаху очима вчорашні в'язні дивилися на те, як колеса перестають крутитись, як відчиняють важкі залізні двері, як із вагонів зістрибують веселі американці. Не побачивши нічого страшного, натовп зітхнув із полегкістю. А солдати, помітивши, в якому жалюгідному стані були люди біля перону, почали діставати з кишень і роздавати жуйку, цукерки та все, що мали з собою.

По багатьох годинах, що минули після розставання, Крістін згадала усміхнені обличчя Ханни та Ганса, котрі махали їй услід руками, стоячи пліч-о-пліч біля виходу з табору. Звичайно ж, Ханна вирішила залишитися з братом і їхати додому разом з ним. Подруга вивчила напам'ять адресу Крістін і пообіцяла написати їй, щойно вони знайдуть собі постійне житло і роботу. Вони не знали, де й коли це буде, але, напевно, не в Німеччині.

Крістін не могла припинити думати про Дахау. Його сторожові вежі, паркани з колючого дроту, темні бараки, високі труби крематорію залишаться з дівчиною назавжди. Доживши навіть до ста десяти років, вона не зможе забути землисто-сірого кольору Дахау, кольору, що до смерті нагадуватиме їй про попіл, виснажені обличчя в'язнів, бліде січневе небо над табором смерті.

Прокинулася вона, коли потяг гальмував, під'їжджаючи до якоїсь станції. В грудях пекло, все тіло боліло. Дівчина спробувала підвестись, але це вдалося не відразу. Шия заніміла, руки та ноги затерпли від незручної пози. Відкашлявшись, Крістін накинула на плечі пальто і вийшла з вагона слідом за іншими.

Притискаючи до себе хліб і одяг, узяті з собою з Дахау, нещодавно звільнені жінки тихо вишикувалися в чергу на пероні та терпляче чекали, коли американські солдати запишуть їхні дані. Крістін і сама не зрозуміла, як опинилася біля жінки, котра забула власну адресу.

— Мене звати Сара Хвайнштайн, — плакала вона, — а чоловіка звати Урі… але він уже мертвий. Я не пам'ятаю назви містечка, де ми жили. Я вже нічого не пам'ятаю! — Жінка махала руками, ніби відганяла невидимих мух. — Мені вже все одно, що буде далі. Всі мої родичі мертві! Мені до всього байдуже!

— Але хтось із ваших рідних мусив вижити, — сказала Крістін.

Жінка не відреагувала. Тоді дівчина почала називати всі міста і містечка, що тільки спадали їй на думку, але дама лише заперечно хитала головою.

— Чим можу допомогти? — звернувся до них американець поганою німецькою.

— Вона забула, де живе, — відповіла йому Крістін, бажаючи додати, що жінка збожеволіла. «Ми всі тут — божевільні», — подумала дівчина й не стала звертати увагу солдата на очевидне.

Американець здвигнув плечима та похитав головою.

Крістін усвідомила, що він ані слова не зрозумів. Його німецької було для цього замало. І знову вона спробувала згадати ті кілька англійських слів, що знала, та вони не згадувалися. Голова відмовлялася працювати. Американець широко всміхався, та його усмішка була силуваною, у погляді світилися старанно приховуваний жах і жалість. Дівчина спробувала уявити, ким може йому видаватись. Блакитні очі на блідому кістлявому лиці, чахлик невмирущий із кількома дюймами брудного волосся на голові.

— Англійська? — з надією запитав він.

Крістін похитала головою.

— Ім'я? Namen?[76] — спитав він, показуючи на божевільну жінку.

— Сара Хвайнштайн, — відповіла Крістін.

— Capo, — звернувся він до жінки, нахилившись, аби дивитися їй у вічі,— Bitte, kommen,[77] ходімо зі мною.

Він був високий, білявий і блакитноокий — зразковий арієць гітлерівської армії. Світлі пасма вибивалися з-під шолома й обкручувалися навколо вух. Уперше Крістін помітила, як охайно виглядають американські солдати, зовсім не так, як її батько, коли повернувся з полону. Він був обдертий і виснажений, а американські солдати всі променилися здоров'ям і міццю. Їхні рожеві щоки та чистенькі форми були як намальовані.

Коли блакитноокий американець повів за собою безпам'ятну жінку, Крістін скористалася з нагоди та сіла на найближчу дерев'яну лавку. В голові у неї було порожньо та легко, кінцівки посмикувались, як від холоду, і кожен вдих спричиняв сильний кашель. Схопившись за край сидіння, вона раптом усвідомила, якими худими стали її ноги. Ніби вперше роздивлялася вона власні ступні, худі гомілки, по-дитячому кістляві коліна. «Шкіра та кості», — безрадісно подумала вона. З незрозумілої причини вигляд коричневих панчіх уже мертвої жінки на власних ногах змусив її серце забитися швидше. Божевільна фрау заразила дівчину своїми думками, що засіли в голові, отруюючи мозок і душу страшними побоюваннями. «А що з моєю родиною? — запитувала себе Крістін.

Звідкіль я знаю, що вони живі? Може, бомба влучила в наш будинок і всіх повбивало?»

Перед нею зупинилися якісь чорні армійські черевики. Блакитноокий солдат нахилився над нею, заглядаючи в очі.

— Ім'я? — запитав він.

— Крістін, — проказала вона крізь зуби, що почали клацати.

— Дім? — м'яко запитав він англійською.

Крістін упізнала це слово. Спробувала відповісти, та заважав клубок у горлі. Губи рухались, але звуку не було. Вона прокашлялась і спробувала ще раз.

— Гессенталь, — прохрипіла вона.

На подив дівчини, його лице просвітліло, а губи самі собою розтяглися в широкій і променистій, як сонце, усмішці. Зуби сніжно біліли на тлі загальної рожевості обличчя. Як давно не бачила вона такого щирого усміху!

— Фройляйн, — сказав він, показуючи на бетонний перон під ногами. — Дім, Гессенталь!

Глава 28

Крістін якусь мить дивилася на блакитноокого американця, не розуміючи почутого. Невже він мав на увазі, що вона вже вдома? Широкий усміх не сходив з його лиця. Дівчина зірвалася з місця, відштовхнула солдата, ледь не збивши з ніг, і рушила вздовж перону повз інших жінок. Серце голосно гупало, дихати було важко, та вона майже бігла до будівлі вокзалу. Ніхто не сказав, у якому напрямку їхатиме потяг, а, вийшовши з вагона, вона навіть не подумала подивитися назву станції. Хто б міг уявити, що перша зупинка буде в рідному містечку! На перший погляд, станційне приміщення скидалось на сотні інших, але посеред червоної цегляної стіни великими літерами було написано «Гессенталь».

Дівчину накрило хвилею непереборного захвату та ні з чим незрівнянної радості. Вона прикрила рота долонями, щоб не закричати, — таким сильним було відчуття полегкості. Підійшов блакитноокий американець і став поруч.

— Дім! — прокричала йому Крістін і побігла геть.

Але він не дав їй утекти.

— Nein, Fräulein, — заступив він дорогу, хитаючи головою.

Крістін зупинилася. Солдат зробив жест, ніби пише щось на долоні.

— Ім'я й адреса, — сказав він німецькою.

Дівчина не відповіла та спробувала прослизнути повз нього, але американець м'яко взяв її за руку.

— Будь ласка, — попросив він, а потім злегка постукав себе по грудях, показав рукою, ніби кермує автівкою і жестом указав на неї.

Дівчина важко зітхнула, відступила на крок і обхопила себе руками. Солдат промарширував до офіцера, відсалютував йому, щось сказав і жестом показав на Крістін. Офіцер з ніг до голови уважно її роздивився, потім коротко кивнув. Блакитноокий солдат ухопив планшет і повернувся до неї.

Після того як дівчина записала свої дані, американець відніс папери офіцеру й чекав на подальші розпорядження. Крістін стояла, похитуючись, і намагалася втриматися на ногах. Але, помітивши, що солдат повертається, полегшено зітхнула.

— Ходімо, — сказав він, — додому.

Вони поспішили на інший бік станції, де американець, як пушинку, підсадив її на пасажирське сидіння високої вантажної машини, потім зняв з плеча рушницю та заліз на місце водія. Запустивши двигун, він витяг із кишені пачку цигарок, застромив одну собі до рота, запалив і потім запропонував пачку Крістін. Вона заперечливо похитала головою. Тоді він витяг із кишені якийсь жовтенький пакетик, у якому лежали тоненькі смужки, загорнуті в сріблястий папір.

— Nein, — відмовилася вона, намагаючись не розплакатись, — додому!

Крістін напружено дивилася вперед, поверх завеликої, як на неї, передньої панелі, намагаючись ігнорувати чорні кола, що застили зір.

Солдат глянув запитально, жестом питаючи дорогу. Вона показала їхати прямо, потім ліворуч.

Машина рушила, проїхала повз вокзал і дерев'яні бараки, де тримали полонених, які відбудовували авіаційну базу. Жінки, котрі приїхали з Крістін одним потягом, уже заселялися до тимчасового помешкання, гуртувалися біля входу, підпирали собою стіни, сиділи на землі, обхопивши голови руками.

Американець простежив за її поглядом.

— Євреї,— сказав він, показуючи цигаркою на жінок, а потім пальцями зобразив кроки, — Дахау.

Крістін застогнала й похитала головою. Попереду височіла дерев'яна шибениця, з якої ще звисали рештки зашморгів. Ганебне слово «Feiglinge»[78] було виведено білою фарбою на верхній перекладині. Солдат показав на шибеницю та сказав:

— Хлопці,— обличчя набуло серйозного, навіть офіційного виразу.

Крістін закусила щоку, не в змозі вдихнути. Пригадалось, як батько казав матері, що, можливо, доведеться ховати синів на горищі. Есесівці цілком могли вішати підлітків за небажання йти на фронт. Заледве перемагаючи паніку, що холодною хвилею підкочувалася до горла, Крістін показала американцю повернути на міст. За ним лежали суцільні руїни. Від будинків залишилися тільки купи побитого каміння та понівеченої деревини. На тому боці річки напівзруйновані будівлі сліпо дивилися на світ порожніми вікнами. Обірвані жінки та діти розпалювали багаття прямо на тротуарах, аби зварити нехитрий обід.

— Мене звати Джек, — сказав американець німецькою, занадто голосно та повільно, ніби вона недочувала.

Крістін промовчала, нігті вп'ялися в долоні, коли авто загуркотіло вузькими брукованими вулицями середмістя. На ринковій площі стогін полегшення вирвався з горла. Собор святого Миколая, як і раніше, височів у своїй середньовічній величі. Сходи та стіни подекуди мали на собі сліди куль і шрапнелі, та старовинна будівля не постраждала. Дівчина подумала, що, коли собор лишився недоторканим, може, в містечку лишилися й інші вцілілі будинки.

Солдат поторсав важіль коробки передач, і двигун, кахикнувши, заревів із новою силою, коли вони звернули у вулицю за собором. Крістін клацнула зубами з несподіванки та показала праворуч. Звідси вже було зовсім близько до дому. Гарячий клубок у горлі заважав дихати, збільшуючись у розмірах і дедалі сильніше тиснучи на легені. За хвилину вони вже їхали колись гамірною вулицею, від якої здирався на пагорб її рідний провулок. Дівчина побачила рештки м'ясної лавки гера Вайлера та хліва, на стіні якого і досі висіли клапті рукописного плакату, що загрожував повішенням або розстрілом кожному, хто здасться ворогам. Крістін відчула, що втрачає свідомість.

— Дім, — прохрипіла вона, показуючи на найближчий поворот ліворуч.

Джек крутонув кермо, косячись на неї оком поверх цигаркового диму. Двигун закашлявся, пропустив кілька тактів, а потім натужно захарчав — вантажівка поповзла вгору крутим провулком. Дівчина, затамувавши подих і виструнчившись на краєчку сидіння, дивилася вперед. Здавалося, серце готове вискочити з грудей і покотитися під колеса. Та от у блідо-блакитному вечірньому небі показався знайомий обрис даху — здавлений крик радості вирвався з її горла. Автівка піднялася вище, і стало видно будинок біля якого, як і раніше, стояли покручені сливові дерева. А потім Крістін побачила свою матір.

— Halt![79] — закричала дівчина.

Джек натиснув на гальма. Авто сповільнило хід. Крістін відчинила дверцята і зіскочила на бруківку ще до того, як машина повністю зупинилась. Мамця в саду повернула голову на крик, а потім звела до лоба брови, не ймучи віри власним очам. Крістін кинулася до неї.

— Мамо, — здавлено прохрипіла вона, намагаючись зібрати останні сили й не впасти на брук.

Мамця нерухомо стояла в саду, тримаючи в одній руці довгий держак сапки, а в іншій — вирвану з коренем бур'янину. Спершу вона тільки дивилась, не розуміючи, що відбувається, та потім вогник упізнавання освітив бліде лице. Сапка й бур'янина полетіли на землю — вимазані землею долоні прикрили рота.

— Мамо, — знову крикнула Крістін, — я — вдома!

Мамця похитнулась, а потім побігла назустріч дочці з простягненими руками. На краю саду вони обійнялись так міцно, що ледь не впали.

— Крістін! — закричала мамця, притискаючи дочку до грудей, — Mein Liebchen[80]! Oh, danke Gott! Danke Gott![81]

Крістін ледь не знепритомніла в мамчиних обіймах. Залишки невеликих сил раптом облишили її. Ноги підломились — і вона осіла на землю. Кінцівки судомно тіпались, а горло не випускало назовні хрипкий кашель, що виривався з легень. Мамця опустилася навколішки, намагаючись підтримати дочку.

— Маріє, Генріху, — заволала мати на весь провулок, — ідіть сюди, допоможіть! Наша Крістін — удома. Вона жива! — Мама гладила дочку по запалих щоках і коротенькому волоссю. — Любенька моя, що вони з тобою зробили? Нічого. Тепер ти — в безпеці. Все буде добре. Я подбаю про тебе.

Крістін іще відчула, як сильні руки піднімають її із землі, як мамця гладить її лице, побачила шолом і блакитні очі американця, а потім полинула в суцільну чорноту.

Спочатку Крістін не зрозуміла, де вона є. М'якість під щокою, запах лужного мила ніяк не могли бути реальністю. Але потім до неї дійшло, що лежить вдягнена, замотана в ковдру і дрібно тремтить усім тілом. Тільки пальто і черевики кудись поділися. То не могли бути табірні нари. Голі тверді дошки перетворилися на щось м'яке та широке, і під головою, напевно, лежить подушка. Почувся приглушений шепіт знайомих голосів, і теплі пальці торкнулися скроні. І тоді вона згадала. Слава Богу, тепер — удома! Крістін глипнула кілька разів, а потім подивилася на рідних. Мати з бабусею навколішки стояли біля канапи та дивилися на неї стурбованими очима.

— Із тобою все гаразд? — спитала мамця.

— Так, — прошепотіла Крістін.

Бабуся поклала долоню на щоку Крістін і поцілувала її в лоба.

— Ласкаво просимо додому, Kleinkind,[82]— промовила вона тремтливим голосом.

Позад них за столом сиділи Карл і Генріх, спостерігаючи за цією сценою тривожними очима. Вдягнені в багато разів перешиті сорочки та штани, вони були так само блідими та схудлими, як бабуся з мамцею. Шість воєнних років залишили осад мовчазного смутку в хлоп'ячих поглядах. А з іншого кінця канапи на неї дивився хтось чужий. Дівчина мала трохи довше волосся, ніж сама Крістін. Спочатку подумалося, що то — Ханна, та подруга була темнішою. На дівчину дивилася білявка з голубими, а не карими, як у Ханни, очима. Крім того, чужинка хоч і була дуже худою, але не дотягала до напівпрозорості Ханни. Незнайомка встала, обійшла мамцю та бабусю й опустилася на коліна біля Крістін. Дівчина скрикнула, впізнавши Марію. Непевними пальцями доторкнулася до сестриного коротенького волосся. Марія взяла долоню Крістін у свою та притулила до своєї гарячої і мокрої від сліз щоки.

— Що з тобою сталося? — прошепотіла Крістін.

— Мене з іншими дівчатами було послано на схід, — сказала Марія. — Ми допомагали жінкам і немічним дідам копати протитанкові траншеї. Та потім росіяни прорвали фронт і…— Марія зупинилась, ковтаючи сльози. Підборіддя затремтіло, слова стали ледь чутними. — Небагато хто пережив ті кілька перших днів. Довелося перевдягатися хлопцями, щоб росіяни дали нам спокій.

— О боже! — вигукнула Крістін.

— Мені не треба було її відпускати, — винуватим голосом сказала мамця. — Треба було сховати на горищі разом із хлопцями. Треба було якось захистити мою маленьку Марію. Я мусила б захистити вас обох.

— Це — не твоя провина, мамо, — сказала Марія, косячись оком на Крістін. — Я повернулася додому живою, іншим дівчатам не так пощастило.

Крістін витягла руку з-під ковдри й обійняла сестру. Марія притиснулася до неї. Худенькі плечі здригалися в беззвучному риданні. Та по хвилині дівчина відсторонилась і, витираючи мокре обличчя рукавом, підвелась.

— Не можу повірити, що ми — знову разом, — сказала Крістін, намагаючись сісти на канапі.— Я вже й не сподівалася ще колись вас усіх побачити. А тато? — Вона поглянула на мамцю. — 3 ним усе гаразд?

— Твій батько живий, — відповіла мамця, ледь усміхаючись. — Буквально напередодні отримали від нього звістку. А тепер лягай. Що тобі принести? Хочеш їсти чи, може, пити?

Крістін, нарешті, вдалося сісти. Руки та ноги тремтіли, голова хилилася до подушки.

— Помираю з голоду, — сказала вона, відкидаючи ковдру, — але найперше хочу гарячу ванну.

Мама з Марією спробували її підняти, та Крістін відмовилася від допомоги й підвелася самотужки.

— Чи є вогонь у печі? — поцікавилася вона.

— Так, — відповіла мамця, — але в тебе жар, тому і тремтиш.

Крістін, похитуючись, стояла біля канапи й обіймала себе руками.

— Нічого, все буде добре, — сказала вона мамі, а потім звернулася до братів. — Карле, Генріху, я така рада вас знову бачити!

Хлопці підійшли та похапцем обійняли старшу сестру, а потім відступили, підозріливо поглядаючи на неї з-під насуплених брів. Крістін усміхнулась до них, показуючи, що з нею все гаразд, і попрямувала з кімнати. Марія і мамця ледь не наступали їй на п'яти, у будь-який момент готові підтримати, якщо вона впаде. Бабуся та хлопці замикали процесію.

Переступивши поріг кухні, Крістін відчула незабутні запахи цинамону та глазурованих імбирних пряників. Хіба можна було уявити, що ці аромати не вивітряться роками? Повними сліз очима вона роздивилась довкола. Плита, раковина, комоди, стіл — усе було таким знайомим і рідним. Але, водночас, дівчина мала відчуття нереальності того, що відбувається, наче все це тільки сниться чи пригадується з попереднього життя. Вона вже й не сподівалася сюди повернутись. Але тепер кухня видалася більшою та світлішою, ніж вона пам'ятала. Червоні коробки, жовті фіранки, сині кахлі підлоги, зелень картатої скатерті — все це мінилося кольорами й було якимось трохи розмитим, як на акварелі. В порівнянні з монохромністю Дахау навіть материн поношений фартух здавався сніжно-білим.

Мамця не відходила від дочки, доки ту не всадовили за стіл, а потім закотила рукава й підкинула кілька полін у піч. Марія, Карл, Генріх і бабуся зайшли до кухні, повсідалися на лавки обабіч Крістін і дивилися на неї так, ніби в сестри виросла друга голова. З їхніх поглядів вона зрозуміла, що має набагато гірший вигляд, ніж тато після російського полону. Намагаючись не звертати уваги на ці оглядини, Крістін спостерігала за точними, вивіреними до автоматизму мамчиними рухами.

Дівчина тримала обидві руки під столом, лівою долонею обхопивши правий зап'ясток. Великим пальцем прикривала татуювання, немов оберігала післяопераційний шов. Коли мамця поставила перед нею кухоль із теплим козячим молоком і медом, Крістін натягла рукава плетеного светра до самих долонь і взяла питво лівою рукою, праву затиснувши між колін, аби ніхто не помітив виколотого на шкірі номера.

Заплющившись вона вдихнула теплу пару і здивувалася, бо відчула запах свіжої трави та духмяних квітів. Вона набрала повний рот, але не ковтала, насолоджуючись ніжним, солодким і якимсь ніби шовковим смаком поживного напою. Але потім мед, хоч і пом'якшений молоком, запік, загірчив у хворому горлі.

— Тепер, коли війна скінчилась, ти вдома й тато повертається, — сказала мамця, — я можу відкрити останню банку консервованих слив і спекти сливовий пиріг, аби відсвяткувати возз'єднання родини.

Подумавши про те, як мало Ісаак не дожив до звільнення, Крістін відчула тупий давлючий біль у грудях. Вона зробила ще ковток і наказала собі думати головою, а не серцем. Треба жити сьогодні, а нині вона жива, сидить на маминій кухні в оточенні люблячої родини.

Мати встановила металеву ванну серед кухні та налила в неї окропу. Клуби пари заповнили кухню. Тим часом бабуся намазала сливовим варенням дві скибки хліба та подала їх онуці.

Відкусивши шматочок, Крістін не змогла спокійно жувати. Сльози самі підступили до очей. Вона язиком притиснула хліб до внутрішньої поверхні щоки, не в змозі ковтнути, таким рідним і святим він їй здавався тієї хвилини. Смак житнього борошна і домашнього варення, відчутий тисячі разів до того, тепер приголомшив своєю новизною та неповторністю. Дівчина не могла насмілитися просто жувати й насолоджуватися їжею, вона сиділа, приклавши палець до губ і відчувала смак, утишуючи серцебиття, дозволяючи сльозам вільно котитися щоками та підборіддям.

— Що не так, люба? — прошепотіла бабуся.

Крістін похитала головою.

— Усе гаразд. Просто я така щаслива знову бути вдома!

Потім вона все ж таки прожувала хліб із варенням, проковтнула і приготувалася відкусити знову.

Мамця принесла чисті рушники, шматок домашнього мила та нічну сорочку, а потім вигнала з кухні всіх, окрім Крістін. Вона замкнула двері та допомогла дочці зняти з себе синій светр і сукню кольору журавлини і ледь не розплакалась, побачивши бліде, схоже на скелет тіло. Крістін стягла з ніг коричневі панчохи й, цокотячи зубами, залізла до ванни. Мамця тим часом відчинила дверцята, збираючись кинути знятий одяг у вогонь.

— Не треба, — зупинила її Крістін.

— Чому? — спитала мати.

— Бо це — єдине, що залишилося від євреїв.

Не мовлячи більше ні слова, мама поклала одяг на підлогу. Губи її були міцно стиснуті в тонку риску.

Крістін поволі опускалась у гарячу воду. Все її тіло дрібно тремтіло. Мильна вода шовком огортала суху пошерхлу шкіру. Мамця мочалкою обережно стирала товстий шар задавненого бруду з шиї та плечей, а дочка вдихала приємний запах лаванди. Крістін заплющилась і віддалася забутій насолоді, кожною клітиночкою відчуваючи тепло та радість.

Потроху м'язи її розслаблялись і кістки прогрівалися, ніби земля під весняним сонцем.

Мама не ставила запитань, і дівчина була вдячна їй за це. З часом вони зможуть поговорити про всі поневіряння Крістін. Побачивши номер на зап'ястку дочки, мамця зупинилась, не в змозі відвести від нього очей. Крістін спробувала забрати руку, та мати не випустила її. Вона дивилася на витатуйований номер очима, повними сліз, а потім провела по ньому пальцем і поцілувала. Точнісінько так у дитинстві вона заціловувала подряпини та ранки усіх своїх дітей.

Сльози рясним потоком покотилися щоками Крістін, коли вона зрозуміла, що Ісаак відчував те саме на цьому самому місці. Він так само їв домашній хліб із варенням після багатьох місяців води й сухарів, сидів у цій самій ванні, насолоджуючись чистотою і теплом. Яким щастям для нього було, нарешті, відчути себе врятованим! І яким спустошеним мусив він почуватися після повторного ув'язнення. Якщо раптом зараз вона прокинеться від цього чудового сну, знов опинившись на голих нарах, напевно, помре.

Мамця намилила її брудне волосся, а потім змила чистою водою. Після того як усю її, від вух аж до кінчиків пальців на ногах, було ретельно вимито, Крістін встала на повен зріст і дозволила мамі витерти себе рушником, як у дитинстві.

Люблячими руками мама через голову натягла на неї довгу фланелеву нічну сорочку, а на порепані ноги — товсті бавовняні шкарпетки та провела до спальні, де вклала до застеленого чистими простирадлами, м'якого ліжка. Крістін занурилася в пухову перину, мов у хмару. Пір'яна подушка лагідно прийняла важку голову господині. Дівчина потребувала сну, як подорожній — води у пустелі. Усе її єство жадало забуття. Мамця присіла на край ліжка, пестячи доччину щоку і злегка погойдуючись. У її очах стояли сльози.

— Мамо, — прошепотіла Крістін, — Ісаак загинув.

Глава 29

Кілька наступних ночей мамця провела у спальні Крістін, прикладаючи їй до скронь мокрий рушник, аби втишити жар, і заспокоюючи, коли дівчина кидалася вві сні та кричала. Коли серед ночі дочка просиналась і починала гарячково мацати материне лице та руки, намагаючись з'ясувати, де вона є, жінка запалювала гасовий ліхтар. Вона б воліла залишити його горіти всю ніч, але електрики не було, і ніхто не знав, коли її ввімкнуть.

Удень із нею сиділа бабуся, вічно зайнята плетінням або латанням уже багато разів полатаного одягу. Після обіду заходили Карл і Генріх пограти в шахи чи нарди, а ввечері Марія читала їй уголос.

Увесь цей час Крістін натягала рукави нічної сорочки, лівицею прикриваючи правий зап'ясток, аби родичі не помітили витатуйованого номера. В настільних іграх із братами вона часто пропускала хід і в розмові з онукою бабусі доводилося по кілька разів повторювати свої запитання. Коли Марія читала, Крістін бачила, як рухаються її губи, та не чула слів: усі її думки поверталися до Дахау.

Із настанням по-справжньому теплої погоди мамця відчиняла на день вікна в кімнаті Крістін, впускаючи свіже повітря, квіткові аромати, пташиний щебет. Вона відпоювала дочку теплим козячим молоком, але їсти Крістін і досі нічого не могла, крім хліба з варенням і чаєм. Курей залишалося зовсім небагато, та мамця зарізала одну з найстарших, аби зварити дочці супу на курячому бульйоні, заправивши його яєчною локшиною, зробленою із залишків борошна.

Попри часті затемнення свідомості, Крістін почувалася краще, життєві сили потроху поверталися до неї. Після того як температура спала, нічні жахіття стали дещо коротшими й не такими страшними. Через декілька днів їй стало легше дихати й напади кашлю трохи порідшали. А за два тижні вона вже змогла виходити з кімнати, щоб поїсти разом із усіма.

Тепер, по закінченні війни, американці окупували містечко. Їхні танки та джипи раз у раз гриміли вузькими брукованими вулицями, змушуючи дзвеніти у вікнах щойно вставлені шибки. Дороги були вільні від в'язнів, повітряні сирени мовчали, небо синіло зовсім по-літньому без ніяких ознак бомбардувальників, але з їжею було так само погано, тому союзники не вилучили з обігу продовольчі картки, введені Гітлером і Герингом. Поля так і залишалися необробленими, адже фермери досі не мали насіння та розсади. Та й фермерів майже не було: більшість загинули на фронті.

Батько Крістін повернувся ще більше виснаженим і брудним, ніж уперше, але живим. Побачивши старшу дочку, він захлипав, і сльози покотилися з очей, залишаючи світлі доріжки на щоках. Він обережно присів біля Крістін — захрускотіли суглоби й, здавалося, він відчуває кожну кісточку, що ладна от-от переломитися. Батько взяв обидві її тоненькі руки в свою широку долоню та запитав про ув'язнення. Якоїсь миті вони одночасно замовкли, дивлячись одне на одного поглядами однодумців, адже без слів могли зрозуміти те, чого іншим ніколи не спізнати. Ці двоє чудово знали, що є речі, про які краще не говорити вголос, які лякатимуть і не відпустять уже до скону. Та потім увійшла мамця — і чари розвіялись. Тоді тато бадьорим голосом розповів про самогубство Гітлера та його передсмертні плани.

— Він надумав зруйнувати всю Німеччину, — сказав батько, — щоб союзникам нічого не дісталося. Ми чули, що деякі концентраційні табори бомбардували з наших же літаків, аби знищити всі сліди насильства. Кажуть, що декотрих комендантів було розстріляно солдатами Люфтваффе за наказом самого Гітлера, коли той зрозумів, що війну програно.

— Офіцери СС і деякі охоронці втекли з Дахау перед самим приходом американців, — сказала Крістін.

Батько гидливо похитав головою.

— І більшість уже, напевно, виїхала за кордон, — докинув він. — Але не всі. Ми бачили, як есесівці здирали форму з мертвих солдатів вермахта.

Під лазуровим небом зацвіли дерева, нарциси, тюльпани, і, попри погане харчування, діти повернулися до безтурботних ігор на вулицях містечка. Малеча називала американців розкидачами шоколаду, бо ті, пролітаючи повз дітлашню у своїх джипах, кидали з вікон шоколадки та жуйку. Карл і Генріх щодня полювали на нашивки та медалі, що могли залишитися на викинутих на старе шкільне подвір'я солдатських формах, аби за свої знахідки виторгувати в американців трохи хліба чи синювату банку консервів із дивною назвою «Spam».[83]

Напередодні через Гессенталь почали проходити частини французької армії, що рухалися до свого сектору контролю над окупованою Німеччиною.

— Тримайтеся подалі від французів, — попередив батько Карла і Генріха. — Вчора вони залізли до кількох погребів і забрали ту мізерію, що там залишалася. Найцінніше винесли, решту розтрощили. Французькі солдати порізали ягнят фрау Клаус. Нам пощастило опинитися в американському секторі, та все ж таки уникайте французів, аж доки вони не заберуться звідси. Шкода німців, які потрапили до їхньої зони. Але тим, хто опинився під контролем Радянського Союзу, найгірше.

Першого жаркого дня, коли мамця дозволила їй вийти з дому, Крістін мружилася на яскраве сонце, відчуваючи важкість у тілі після тривалого лежання. Стоячи на терасі позад будинку, вона намагалася розправити спину, що виявилося не такою легкою справою. Колишня легкість у тілі змінилася важкістю, треновані м'язи перетворилися на мотузки, суглоби втратили колишню гнучкість. Старий, іще дитячий одяг, тепер був їй завеликим, а прийнятного взуття просто не було, тож дівчина знову взула свої старі черевики, що вічність тому віддала Марії. Куплена перед самою війною пара назавжди залишилась у тій величезній купі взуття на приймальному пункті Дахау.

Загорнувшись у светр, Крістін схилила голову, щоб пройти під низькими гілками грушевих і сливових дерев до паркану, де понад рік тому закопала сливову кісточку. Біля того місця дівчина стала навколішки й обмацала вкриту торішнім листям траву. Чутливими пальцями вона обережно обстежила ґрунт, але не знайшла нічого схожого на молодий сливовий пагін. Сльози покотилися з очей. Найпершим бажанням було викопати кісточку та викинути геть, але потім вона уявила, як та вкорінюється в землі, м'якне від дощів і снігу, починає гнити у теплому ґрунті. Сливова кісточка, як Ісаак, не зуміла вистояти. Скоцюрблена від горя Крістін не змогла виструнчитись і, зсутулившись, повернулася до тераси.

Сидячи на стільці з очеретяною спинкою, дівчина спостерігала за мамцею, котра скопувала нову овочеву грядку. В траві порпалися курчата, видзьобуючи щось поживне, їхнє пір'ячко яскраво жовтіло під високим сонцем. Почувши про повернення Крістін, фрау Клаус принесла їм півня, й тепер він походжав подвір'ям на високих лапах, гордо погойдуючи червоним гребенем і пишним хвостом. Знайшовши в траві жука чи стоніжку, півень низьким голосом прикликав курочок, притримуючи дзьобом ласий шматочок, доки вони наблизяться. Поки птахи дзьобали харч, він голосно кукурікав, чистив пір'я та кружляв навколо них, усвідомлюючи свою вищість. Крістін повернулася додому жива — і світ променився щастям і кольорами.

Вона заплющила очі та підставила обличчя сонячним променям, слухаючи задоволене куряче квоктання, вдихаючи квіткові аромати, змішані з духом свіжоскопаної землі. Кожна травинка, листочок, пташка чи жучок здавалися дарунком творця. Та ні сонячні промені, ні теплий день не могли розтопити крижаного холоду всередині Крістін. Вона почувалася самотньою крижиною, що пливе невідомо куди скреслою весняною річкою.

— Nein! — скрикнула мама.

Крістін розплющила очі. Мамця покинула лопату й тепер стояла, погрожуючи кулаками комусь за будинком. У сусідньому дворі стояв французький солдат, поверх низенького паркану наводячи рушницю на курча. Мати розтиснула кулаки, вхопилася за край фартуха і почала вимахувати ним, як білим прапором, відганяючи француза.

— Облиште моїх курей! — кричала вона.

Крістін підвелась і підійшла до неї.

— Він, мабуть, не розуміє,— сказала вона, поклавши долоню на материне плече. — Май на увазі, що ми й досі вороги. Будь обережною.

Дівчина зробила над собою зусилля, усміхнулась і привітно помахала солдатові. Мамця дала спокій фартуху й опустила руки, розпачливо хитаючи головою. Ноги її тремтіли. Француз опустив рушницю і запалив цигарку. Він дивився на них, вирішуючи, що робити далі. Та за хвилину, очевидно, знудився й пішов геть. Крістін полегшено зітхнула та повернулася на свій стілець на терасі, а мама знов узялася за лопату, сердито перекидаючи скиби землі та з голосним гупанням розбиваючи грудки.

По кількох хвилинах Крістін приєдналася до матері, щоб допомогти їй швидше підготувати грядку під огірки та зелений горошок. Завдяки мудрому мамчиному хазяйнуванню вони з осені запаслися насінням. Уже якийсь час точилися суперечки стосовно того, чи в змозі Крістін повернутися до хатніх обов'язків. Мама була категорично проти, та дочка наполягала, що звична робота допоможе їй швидше оговтатись. Дівчина розуміла, що довша бездіяльність призведе до загального ослаблення й без того виснаженого організму. Їй хотілося, знову відчути радісне напруження м'язів, щоб тіло боліло від фізичної втоми, а не від страху та болісних спогадів.

Уже за годину грядка була готова. Мати з дочкою, стоячи навколішки, опускали насіння в теплий пухкий ґрунт, ретельно вивіряючи глибину та відстань між насінинами. Волога земля забивалася під нігті, темними смужками прилипала до борозенок на пальцях і долонях, контрастуючи з неприродно блідою шкірою. Кожен знайдений камінчик нагадував Крістін про Ісаака: як вони колись бавилися в лісі на пагорбі.

Ополудні мамця витерла руки об фартух і рушила до задніх дверей.

— Ходімо, — сказала вона дочці,— час їсти.

— Так, — відповіла Крістін, сідаючи біля грядки, — я ще трохи подихаю.

Руки та ноги ломило від болю, але це була приємна втома, що зникне після гарячої ванни та гарного обіду.

— Я покличу, коли все буде готове, — погодилася мама, цілуючи дочку в лоба. Потім скинула замащені землею черевики, узулась у чисті та пішла на кухню. Проте за хвилину вона повернулась. Крізь прочинені двері Крістін бачила позад неї чиюсь високу постать із блідим обличчям і широкими плечима. Мамця ширше відчинила двері, стурбованість читалася на її лиці.

— Прийшов американець, — сказала вона.

— Чого він хоче? — спитала Крістін, продовжуючи сидіти.

— Хіба я знаю?

І тут солдат з-за мамчиної спини вийшов на терасу. За плечем — автомат, а під пахвою — якась велика срібляста бляшанка. Він рвучко кивнув Крістін:

— Guten Tag. Hello![84]

Мамця стовбичила на порозі, спітніле обличчя видавалося дуже блідим. Американець виявився високим мускулястим блондином із блакитними очима. Крістін одразу впізнала в ньому солдата, котрий підвіз її додому. Як його звати? Пригадалося, Джек. Вона підвелась, опустила рукава та схрестила руки на грудях, ховаючи витатуйований на правому зап'ястку номер.

— Sind gut? Усе гаразд? — поцікавився він, а потім постукав себе в груди. — Джек, так?

Крістін укотре спробувала пригадати кілька вивчених колись англійських слів. Безрезультатно. Тоді вона просто кивнула.

— Добре, — всміхнувся він, а потім через плече поглянув на мамцю, котра нікуди не ділась. — Англійська? — спитав у неї американець.

— Nein, — відповіла Крістін.

— Alles gut? Усе добре?

Вона знову кивнула. Солдат усміхнувся і спустив очі долу. На станції Крістін була така знервована та надто погано себе почувала, щоб помітити, який він красень. Але зараз, коли він стояв перед нею, освітлений полудневим сонцем, золотим волоссям виблискуючи проти ясно-блакитного неба, його привабливість просто вражала. Солдат знову поглянув на дівчину — очі засріблились. Він мав надто юний вигляд, як на вояка. Американець мусив би бути зараз зі своєю родиною, а не брати участь у цій страшній війні. «Не старший за Ісаака», — подумала Крістін. На цю згадку серце відгукнулося тупим виснажливим болем.

Джек знову глянув на мамцю, а потім, червоніючи, поцікавився у Крістін:

— Friends?[85]

Це слово вона зрозуміла, та не знала, що відповісти. З одного боку, американець допоміг їй дістатися додому, і треба було б виявити ввічливість, але, з іншого, дівчині хотілося, щоб її не чіпали, окрім того, він — солдат, а вона страшенно втомилася від війни та військових.

Перш ніж Крістін устигла щось сказати, він із внутрішньої кишені дістав пригорщу загорнутих у коричнюватий сріблястий папір пластинок — металеві жетони дзвякнули під сорочкою. Дівчина впізнала назву «HERSHEY»,[86] такий самий напис був на солодощах, підібраних Карлом і Генріхом на вулиці. Джек простягнув їй цукерки разом із бляшанкою. Крістін відступила назад. Марія поділилася з нею чутками про те, що американці солодощами розплачуються з німецькими дівчатами за секс. Вона прикусила язик і подивилася в бік, та потім зусиллям волі змусила себе глянути на гостя.

— Ні,— твердо сказала Крістін.

Він підійшов ближче, тримаючи подарунки у витягнутих руках. Дівчина заперечливо похитала головою, і показала йому на двері, шукаючи очима мамцю, бажаючи впевнитися, що вона ще там.

— Good bye,[87]— попрощалася Крістін, язик чіплявся за зуби, дуже повільно вимовляючи щойно згадані слова.

Джек усе зрозумів, і його широка усмішка зів'яла. Дівчину здивувало, як щиро він засмутився. Крістін майже чекала, що він наполягатиме, та солдат спокійно поклав подарунки на цементну підлогу тераси. На мить вона злякалася, що зараз він зніме з плеча автомат. Але Джек покірно підняв руки, ніби здавався на милість переможців, іще раз усміхнувся, кивнув і розвернувся до дверей.

— Ma'am,[88] — відсалютував він мамці та зник у передпокої.

Мати нагородила Крістін стурбованим поглядом, а потім поспішила за американцем, аби відчинити йому парадні двері.

Наступний день виявився холодним і дощовим. За такої погоди Крістін ставало гірше, бо сіре низьке небо і вогкість нагадували події, про які вона воліла б швидше забути. Дівчина сиділа на канапі, загорнена в ковдру, і намагалася читати в тьмяній вітальні. Поруч бабуся штопала шкарпетки. Мамця з Марією на кухні готували обід. Батька не було вдома, він шукав роботу. Якби ж то вони мали хоч трохи вугілля, щоб вигнати прохолоду бодай із цієї однієї кімнати! Та це було тільки мрією. Ще залишалося трохи дров, але їх намагалися використовувати якомога ощадливіше і тільки для куховарства. Намагаючись зосередитися на читанні, Крістін великим пальцем лівої руки погладжувала татуювання на правому зап'ястку. Та слова стрибали по сторінці, не даючись до розуміння, тоді дівчина взялася розглядати зморшки на бабусиному обличчі. «Як їй удається продовжувати жити без дідуся? — подумки запитувала себе Крістін. — Чи я теж так зможу? Невже це відчуття переполовиненого серця ніколи не зникне?»

Вона вже зовсім зібралась розплакатись, але до кімнати вбіг Генріх із великою сріблястою бляшанкою в руці, за ним збуджено підстрибував Карл.

— Що це? — запитав Генріх.

Крістін поклала книжку на коліна.

— Не знаю, — відповіла вона. — Піди й поклади, де взяв.

— Мамця сказала, це залишив американець. Нам цікаво, що там усередині,— втрутився Карл.

— Викиньте, — сказала бабуся, — воно може бути отруйним.

Крістін відкинула ковдру і встала з канапи.

— Напевно, там щось їстівне.

До кімнати увійшла мамця, тримаючи паруючу каструлю за обгорнуті рушником металеві ручки.

— Що відбувається? — поцікавилася вона. — Час накривати на стіл до обіду.

Вона поставила свою ношу в центрі стола і підняла кришку. Довгі коричнюваті смужки яєчної локшини плавали в прозорому бульйоні. Яєчний суп — улюблена страва Марії. Локшину для нього готували самі з борошна та яєць.

Генріх поставив бляшанку на стіл, і брати сіли, не зводячи з неї очей.

— Можна ми відкриємо? — запитав Генріх.

Бабуся встала з канапи та перевальцем підійшла до них. Коли до вітальні ввійшла Марія з розпухлими від сліз повіками, мамця з розумінням поглянула на Крістін. Вони обидві вже не вперше чули серед ночі, як плаче молодша з сестер.

Коли Крістін уперше почула ридання Марії, то поспішила до неї. Старша сестра прослизнула під ковдру до молодшої, намагаючись обійняти її, розвернути до себе, покласти її голову собі на плече. Та Марія не піддалася лагідному торсанню й залишилася лежати на боці, обличчям до стіни.

— Що сталося? — прошепотіла Крістін. — Чому ти плачеш?

Марія смикнула плечем і голосно шморгнула.

— Розкажи мені,— продовжила Крістін. — Не бійся, я — твоя рідна сестра, пам'ятаєш?

— Нічого розказувати, — тихо відповіла Марія.

Крістін погладила її по плечі, підшукуючи якісь мудрі слова старшої сестри, котрі б відігнали біль, але так і не змогла їх знайти.

— Я розумію це відчуття жаху, що раптом охоплює серед ночі,— сказала вона. — Ці страшні згадки важко витримати вдень, але вночі, невідь чому, вони набувають якоїсь особливої влади над нами. Таке враження, що темрява сприяє силам зла. Чорні думки лізуть у голову, зводячи з розуму. Я заледве можу їх витримати. Щоб не збожеволіти, я кажу собі, що зі сходом сонця стане легше, ранок віджене страшні згадки, прийде новий день і, можливо, принесе з собою щось нове.

Зачувши таке, Марія скоцюрбилася ще більше та затремтіла. Крістін пожалкувала, що не сказала чогось іншого. Та інших слів вона сама не знала. За хвилину молодша сестра розвернулась і лягла на спину. Витерла мокрі щоки. У бляклому місячному світлі, що лилося через віконне скло, лице Марії було набряклим і червоним, як свіжий синець. Але за мить Крістін зрозуміла, що це їй тільки здається.

— Може, для тебе й настане новий початок, — сказала вона, — але не для мене.

— Але чому? — запитала вона. — Ти ж не… — і прикусила язик, аби не сказати знову чогось такого, від чого сестра замкнеться і відмовиться говорити.

— Кому я тепер потрібна? — вигукнула Марія. — Брудна і зіпсована! Краще б я тоді померла з іншими!

— Не кажи так! — не погодилася Крістін. — У тому, що сталося, твоєї провини немає. Як і раніше ти лишаєшся тією самою маленькою красунею з великим серцем і доброю душею! Одного дня ти закохаєшся в гарного хлопця, якому страшенно пощастить із тобою одружитися!

Марія похитала головою — сльози знову покотилися її щоками, лице скривилося, мов від кислиць.

— Знаєш, чому росіяни повбивали багатьох інших дівчат і жінок? — спитала вона.

Крістін знала сотню жахливих варіантів відповідей, але жодної такої, що можна було б озвучити.

— Ні,— сказала вона, сідаючи в ліжку. — Чому?

— Бо вони боронилися, — відповіла Марія.

Крістін знайшла в пітьмі руку сестри й переплела її пальці зі своїми.

— Бажання вижити не робить тебе поганою, — сказала вона.

— Звідкіль ти знаєш?

— Знаю, — запевнила її Крістін. — Кожна людина народжується з прагненням до життя. Просто в когось воно сильніше, а в інших — слабше. Послухай, я знаю, що це непросто, і зосередься на тому, що ти — щаслива, бо жива, бо повернулася до родини. В тебе є дах над головою та їжа на столі. Я чудово розумію твої почуття, та, будь ласка, спробуй просто бути вдячною за маленькі радощі, що в тебе залишились. Мені це допомагає.

Марія закрила лице долонями й знову заплакала.

— Це не так просто, — проридала вона.

— Прошу, — прошепотіла Крістін, — поговори зі мною. Я хочу допомогти.

Марія висякалась, а потім лежала нерухомо, тільки поодинокі схлипи порушували нічну тишу. Це тривало так довго, що Крістін уже почало здаватися, що сестра заснула, та, врешті, вона сказала:

— Я ж казала тобі, нема про що говорити. — Вона повернулася на бік, натягла ковдру на плечі.— Треба спати. І ти лягай. Твоя правда, вранці все зміниться на краще. Вибач, що розбудила.

Крістін похнюпилася. Замість допомоги вона тільки відштовхнула Марію.

— Може, є хтось… хтось, кого… маю на увазі, може, ти когось кохаєш? — запитала Крістін. — Повернувся з війни, і ти боїшся, що він про все дізнається? Я нікому не скажу.

Марія вистромила голову зі свого кубельця, ніби почула найбільшу у світі дурницю.

— Ні, я не страждаю від мук потаємного кохання, — трохи зарізко відповіла вона.

Крістін нічого не сказала. За хвильку Марія повернулася до сестри.

— Вибач, не треба було цього говорити. Я знаю, як ти тужиш без Ісаака.

— Нічого, — заспокоїла її Крістін. — Я знаю, що ти не мала на увазі нічого поганого. Просто мені шкода, що не змогла тобі допомогти. Боляче чути, як ти плачеш.

— Не хотіла тебе засмучувати, — сказала Марія. — Ти й так багато пережила.

— Хочеш, я побуду з тобою? — запропонувала Крістін. — Мушу знати, що з тобою все гаразд. У мене немає іншої сестри, ти ж знаєш.

— Я теж тебе люблю. — Марія обійняла Крістін однією рукою. — У мене все добре, правда.

— Точно?

— Так. Іди спати.

Знехотя Крістін наостанок обійняла Марію і повернулася до власної спальні в надії, що хоч якось допомогла сестрі. Та, почувши наступної ночі тихе ридання, не могла стримати підсвідомого страху, що стиснув серце. Чомусь їй видалося, що сльози Марії є ознакою того, що пережиті жахіття ніколи їх не відпустять. Але щоразу коли дівчина підходила до дверей сестриної спальні, там усе стихало.

А зараз у їдальні мамця знову накрила кришкою суп, і сестри сіли за стіл поруч.

— Як гадаєш, що в бляшанці? — спитала старша сестра молодшу.

Марія витерла ніс рукавом і знизала плечима.

— Карле, принеси консервний ключ, — сказала мамця.

— І шоколадки, — додала Крістін.

Хлопець приніс із кухні консервний ключ і віддав його Крістін, а та відкрила сріблясту бляшанку, повну якоїсь густої світло-коричневої пасти. Мамця дістала з бічної шухляди чайні ложки, занурила одну в цю дивну речовину, а потім подала найменшому синові. Карл покуштував дивну клейкувату субстанцію, зробив круглі очі й увесь аж засяяв від задоволення. Потім лизнув іще раз. Генріх ухопив ложку і теж поліз до бляшанки.

— Що воно таке? — запитала у них Крістін.

— Не знаю, — сказав Генріх, — але смачно!

Крістін обережно набрала на кінчик ложки дивної, трохи схожої на крем маси, а потім покуштувала. На смак дивна паста чимось нагадувала дикі горішки, що ростуть у лісі на пагорбах, тільки була вона набагато солодшою і м'якою, як масло. Нічого смачнішого вона не їла вже багато років.

— М-м-м… смакота! — Дівчина взяла чисту ложку, набрала з бляшанки та подала Марії. Потім відкрила дві шоколадки і роздала всім по шматочку.

Невдовзі вся родина охоче занурювала ложки та шматочки шоколаду в бляшанку з дивною пастою точнісінько, як колись варену картоплю — у глечик зі сметаною, аж доки не показалося дно. Навіть бабуся пригостилася. Мамця та хлопці облизували ложки, наче вони були зроблені з цукру. Усміх Марії виглядав дещо силуваним, але Крістін щиро раділа сміху та захопленню родичів. Роки страху та невпевненості наклали відбиток печалі й суворості на любі обличчя, та зараз усі були веселими та щасливими, як до війни. Вона була вдячна Джеку за цю бляшанку та шоколадки і почувалася трохи винною перед ним за те, що подумала про нього найгірше. «Навіть Різдво, — подумала Крістін, — не приносило братам такої радості».

— Залиште трохи й татові,— вигукнув Карл.

— А тепер час уже поїсти нормальної їжі,— нарешті проголосила мама, накриваючи бляшанку тарілкою.

Хлопці болісно зітхнули.

Після того як усі закінчили їсти, Крістін зібрала посуд і віднесла на кухню. Тільки тепер вона похопилася, що більше години не відчуває звичного болю в серці. «Он як воно буває,— подумала вона. — Життя відволікає. З часом загоюються всі рани. Мене вилікує радість і щасливі миттєвості. Дай Боже, щоб їх було побільше! Бо якщо жити тільки минулим, скоро помреш».

Але, закотивши рукава, щоб узятися до миття посуду, дівчина зупинилась — ліва рука миттєво схопилася за правий зап'ясток, пальці намацали номер. Спочатку вона не зрозуміла власної реакції, та потім до Крістін дійшло, що про війну і табір можна забути на якусь часину, та вони, у вигляді татуювання, залишаться з нею на все життя. Щодня вона бачитиме свій номер і згадуватиме знов і знов.

Глава ЗО

У кінці першої половини травня більшість живого чоловічого населення Гессенталя повернулися додому. Найбільше поталанило родинам, чиї чоловіки й сини прийшли цілими та неушкодженими, бо зруйновані бомбардуваннями помешкання ще треба було відновити чи навіть збудувати наново.

Щодня зусібіч доносилися звуки молотів і все дієздатне населення було залучено до відновлення понівеченого війною містечка. Чоловіки та хлопці заповнили вулички, з ранку до ночі розгрібали завали, сортували придатну для повторного використання на будівництві цеглу, давні камінні брили, вцілілі дошки. Пробиті та покреслені наскрізними тріщинами стіни будинків і крамниць розбирали, щоб потім звести наново. Сміття, обгорілу деревину та зовсім побиту цеглу, разом із рештою брухту сортували й акуратно складали на тротуарах, аби потім вивезти возами. Все, що тільки можна було відчистити та полагодити, відчищалося й лагодилося. Завдяки цим зусиллям поступово страшні руїни церкви навпроти помешкання Крістін зникли.

Батько з хлопцями теж були задіяні у відбудовуванні містечка. За відновлення школи татові навіть заплатили. Ці невеликі гроші витратили на купівлю дозволеної продовольчими картками кількості м'яса, цукру та борошна. Однак у крамницях і досі майже нічим не торгували. Овочі стали навіть більш дефіцитними, ніж у війну. Коли вдавалося завчасно дізнатися про якісь товари, мамця чи Марія ставали в чергу ще до відкриття магазину, бо все розкуповувалося буквально за лічені години.

Раз на тиждень, як і в останні місяці війни, Генріх і Карл ходили на місцевий млин, де заробляли півторби борошна, зметеного з підлоги. Крістін із бабусею вибирали з нього шматочки деревини, остюки та всілякий дрібний непотріб, а потім просіювали через сито, щоб воно стало придатним до використання. Та невдовзі млин також закрили.

Родині довелося виміняти на цукор останній згорток розписаного бабусею домашнього полотна, а її найбільшу цінність — настінний годинник вишневого дерева — віддали за віз дров. Карл і Генріх обмінювали на цигарки отримані від американців солодощі, щоб потім цигарки обміняти на олію.

Першої червневої суботи сестри рядком сиділи на кухні й лущили ранній горох. Порожні стручки бемкали об стінки великих каструль — червона керамічна балія, що стояла між ними, швидко наповнювалася зеленими перлинками. Раніше Крістін не розуміла, чому Марія їсть горохове лушпиння, та нині і їй воно здалося солодким і дуже смачним. Після повернення з Дахау соковиті ягоди, підсолене свиняче сало, варена картопля, маринована цибуля, свіжа капуста — все вибухало фонтанами смаку на язиці, ніби небачені смаколики.

На балконі мамця вивішувала випрану білизну. Дівчата працювали мовчки, бо слухали, як вона наспівує, перекидаючи речі через мотузку. На плиті тушкувалися свинячі жили з пореєм, наповнюючи кухню солодкувато-кислим ароматом оцту та цибулі.

Крізь балконні двері задував теплий вітрець, але Крістін і досі мерзла. Погода з кожним днем ставала дедалі теплішою та яснішою, проте задавнений холод ніяк не залишав дівчини, оселившись десь глибоко в кістках. Вона завжди була вбрана по-зимовому, боялася протягів, ховаючи змерзлі руки та ноги під светром і довгими шкарпетками. Тільки раз вона скинула свій теплий светр, коли сиділа під полудневим сонцем на задньому дворі, з усіх боків захищена від вітру господарчими прибудовами. То був єдиний випадок, коли крижаний холод, що сидів у ній, здавалося, послабшав.

Краєчком ока Крістін глянула на сестру і раптом пригадала, як вони ще малими бігали по сходах, не бажаючи лягати спати. Тоді ще не було ніякої війни, ніяких концентраційних таборів. Але вона не збиралася жаліти себе, тому відкинула ці думки, зосередившись на тому, що роблять руки.

Марія завжди інформувала Крістін про те, хто повернувся з війни та котрі з дівчат зустрічаються з американцями.

— Хельгард Коппе їде до Америки зі своїм другом, — сказала Марія.

— Боюсь, я нікого не звинувачуватиму за романтичні почуття, навіть за таких обставин, — відповіла Крістін. — Німецьких хлопців залишилося зовсім мало.

Мати повернулася з балкона, пройшла через кухню, спустилася вниз і вийшла на заднє подвір'я, де також сушилася випрана білизна. Раптом Крістін почула хлипання. Вона обернулась і побачила, що сльози котяться обличчям сестри. Плечі Марії здригались, а пальці ніяк не могли розлущити стручок.

— Що сталося? — запитала в неї Крістін неочікувано перестрашеним голосом. Марія постійно мала заплакані очі, та цього разу все було не так. Вона мала занадто кепський вигляд, ніби от-от зірветься.

— Я бачила жінок і дітей, які живуть у підвалах під завалами, — крізь сльози сказала Марія. — Вони не мають що їсти, на чому спати, з чого вмиватися, замість туалету — щербате відро. Вони ледь виборювали виживання! Та потім прийшли росіяни і…— Вона закашлялась і якийсь час тільки хлипала. — Я вижила і повернулася додому. Мушу дякувати Богу та…

Крістін забрала розчавлений стручок із рук сестри, відсунула балію з вилущеним горохом, що стояла між ними, й обійняла Марію.

— Я щоночі чую твій плач, — вона подивилася сестрі прямо в очі,— і розумію тебе! Та ми вижили, пам'ятай про це. Мусимо бути сильними! У тебе є я, а у мене є ти, разом нам буде легше! Війна скінчилась, а з нею і наші страждання. Відпусти минуле! Мусимо почати життя з чистої сторінки!

Вираз обличчя Марії змінився. Вона закрилась і почервоніла до кінчиків вух. Очі налилися кров'ю, щоки роздулися. Крістін здалося, що вона зараз вибухне.

— Я вагітна, — прошепотіла Марія, випльовуючи слова, мов отруту.

Крістін скам'яніла. Важка нудотно-слизька маса почала підніматися від шлунка до горла.

— Ach nein! — вигукнула вона. — Ти впевнена?

Марія кивнула — гіркі сльози полилися суцільним потоком.

— І що думаєш робити? — Крістін спробувала притиснути сестру до себе, та Марія вивільнилась.

— Кажуть, є способи… — відповіла вона тремтливим голосом. — В'язальна спиця чи круті сходи…

Низка образів промайнула перед очима Крістін: немовлята, яких виривають із материнських рук, маленькі діти, котрих зі старими бабцями відправляють у двері ліворуч, їхні заплакані матері, що, розпачливо оглядаючись, ідуть праворуч, крихітні трупи на ношах, що пливуть короткою дорогою з газової камери до крематорію…

— Ні,— сказала Крістін, беручи сестру за руку. — Ти не можеш так учинити.

Марія закрила обличчя долонями — плечі судомно здригнулись. Крістін заговорила тихо та благально:

— Немовлятко можна віддати комусь, хто втратив дитину. — Вона зробила коротку паузу, ніяковіючи від того, що мусила сказати далі.— Це звучить брутально, та, можливо, ти передумаєш, коли його побачиш. А ми любитимемо твою дитину, попри все.

Старша сестра чекала, що молодша розсердиться, крикне, що Крістін сама не розуміє, про що каже, і, безумовно, матиме рацію. Та Марія сиділа мовчки, з головою занурившись у власне страждання. Крістін знову спробувала обійняти сестру, й цього разу та не чинила опору, тихо сидячи й опустивши руки.

Глава 31

Від щоденного споживання свіжих овочів, тушкованої курятини та свіжого хліба зі сливовим варенням кістки Крістін потроху почали обростати м'ясом. Коли мамця зрозуміла, що старша дочка вже здатна до тривалих прогулянок, то доручила їй носити обід батькові, котрий працював на відбудовуванні школи. Дівчина з радістю виходила з дому, бажаючи дати роботу ослабленим ногам і передчуваючи задоволення від руху. Вона просила Марію піти разом, але сестра навідріз відмовилася. Вона тепер не виходила на двір, перестала причісуватись і прасувати одяг. Ще того дня, коли Крістін дізналася її таємницю, вона мусила поклястися, що мовчатиме, доки Марія не зміцнить власний дух і не розкаже про все сама.

Йдучи вуличками містечка, Крістін часто відчувала на собі погляди з-за фіранок. Усім було цікаво подивитися на дівчину, котра вижила в концентраційному таборі. Іноді вона поверталася додому довгою дорогою, гуляючи зруйнованими околицями. На пустирищах стишувала крок, глибоко вдихала чисте літнє повітря, відчуваючи внутрішнє звільнення, що давало сили високо тримати голову. Крістін оглядала порожні лани, згадуючи той час, коли на них колосилася достигла пшениця, а рівні ряди цукрових буряків бігли до низьких кам'яних парканів і видавалися їй довгими зеленими ребрами якогось гіганта.

Якось вона навіть піднялася на порослий лісом пагорб, з верхівки якого можна було оглянути всю долину. Дівчина побачила, що навколо двоповерхової оглядової вежі, на авіаційній базі, з'юрмилося чимало американських танків і джипів. Звідти широка смуга подзьобаної бомбами землі тяглась аж до містечка, околиці якого постраждали більше, ніж центр. Зверху було чудово видно воронки та кратери вивернутої вибухами землі, вирвані з корінням дерева, купи обгорілого мотлоху. Провалля зруйнованих будівель поміж черепичних дахів, яким пощастило залишитись недоторканими, мали дивний і неприродний вигляд. Крістін спало на думку, що то якийсь невидимий велет пройшовся долиною, чавлячи все, що потрапило під здоровезні ступні.

Пройшло два тижні після зізнання Марії, коли Каті прийшла провідати Крістін. Це була їхня перша зустріч після повернення дівчини додому. Останні роки війни, коли інші молоді німкені працювали у великих містах операторами сирен повітряної оборони чи пожежних команд, батьки відправили Каті в село, на дядькову ферму, сподіваючись цим убезпечити дочку. Крістін не знала, чи усвідомлює подруга, наскільки їй поталанило.

Каті тихо впливла до вітальні, тримаючи руки перед собою, ніби завітала до тяжко хворого.

— Як ти? — спитала вона.

— Добре, наскільки це можливо, — відповіла Крістін.

Подруга стала посеред кімнати, нервово посіпуючи боковий шов спідниці. «Вона боїться, — збагнула раптом Крістін. — Поводиться, ніби я недужа».

— Я така рада, що ти — вдома, — сказала Каті.

— Danke, — відповіла Крістін, — я теж.

— Що сталося з твоїм волоссям? — Каті показала на дивну зачіску Крістін.

Крістін незграбним жестом торкнулася коротких пасом над вухом.

— Його обстригли.

— Чому?

— Усіх в'язнів стригли налисо. — Крістін склала руки на колінах, великим пальцем лівої прикрила під рукавом светра татуювання на правому зап'ястку.

— Ох! — вигукнула Каті, дивлячись кудись убік. — Я така рада, що ти — вдома, — повторила вона. — Мати казала, що тебе вже не сподівались побачити знову.

— Я теж уже втратила надію побачити рідних, — сказала Крістін, перекладаючи подушки на канапі так, аби подруга могла сісти.

Каті роззиралася по вітальні, особливо пильно дивлячись на вікна, ніби шукала шляхи для нагальної втечі. Та по хвилині все ж таки підійшла до канапи.

— Ти ж не думала, що вони тобі зроблять щось погане, правда ж? — запитала вона, всідаючись. — Усе ж таки ти — німкеня.

Крістін підігнула ноги під себе та повернулася, щоб дивитися в очі Каті. «Я забула, чи її волосся завжди було таким палючо-рудим? — міркувала дівчина». У сонячному промінні, що заливало кімнату, неслухняні пасма горіли живим вогнем. Крістін знову провела пальцями по своєму коротенькому, жовтенькому, як пір'ячко новонародженого курчати, волоссячку. Та коли зауважила на собі погляд Каті, знову склала руки на колінах, прикриваючи татуювання.

— У таборі я постійно боялася смерті,— сказала вона. — Там щодня вбивали тисячі людей.

— Тисячі? — не повірила Каті.— Кому могло знадобитися вбивати тисячі людей одночасно? Та і як це практично влаштувати?

— Їх труїли газом, а потім спалювали в гігантському крематорії. Решту просто розстрілювали. — Власні слова наповнили серце Крістін болем і змусили вкотре відчути гіркоту від утрати Ісаака. Жилка під татуюванням гарячково запульсувала.

— Навіщо це було робити? — перепитала Каті, з її лиця це сходив недовірливий вираз. — То були просто переміщені особи, їх мали перевезти кудись іще!

— Брехня! Євреїв ніхто не збирався нікуди перевозити, нацисти завжди хотіли їх знищити.

— Не можу в це повірити. Це фізично неможливо.

Лють охопила Крістін.

— Я на власні очі бачила, як убивають тисячі людей. Вони застрелили Ісаака.

— Я чула, — сказала Каті, дивлячись на Крістін із жалем і ніби розумінням. — Вибач, з твого боку неабияк сміливо було ризикувати власним життям через нього. Я знаю, що тобі довелося багато чого пережити, та зараз ти вдома, й уже час просто забути про все це. Тоді тобі стане набагато легше. — Вона поляскала Крістін по коліну, ніби та була дитиною, що під ліжком ховається від привидів.

— Мені ніколи цього не забути, — промовила Крістін. Щоки її палали, у вухах дзвеніло так, що власний голос видавався чужим.

Каті зробила вигляд, ніби не чує, підвелась, підійшла до вікна і стала біля нього. Спершись ліктями на підвіконня, вона дивилася вниз на вулицю.

— Пам'ятаєш триповерховий будинок із красивим балконом на Геллерштрассе, що мені завжди подобався? — поцікавилася Каті.— Він належить матері Стефана. Вона збирається подарувати його нам на весілля. Уяви, я там житиму!

Дзвін у вухах Крістін зник, як і не було. Тепер вона занадто чітко все чула.

— Стефан повернувся? — поцікавилася вона, сідаючи рівніше.

— Так, і йому дуже пасує ця чорна форма! — Аж раптом Каті змовкла й округлила очі.— Oh mein Gott![89] Я ж обіцяла нікому не казати! Воно… просто само зіскочило з язика. Будь ласка, не кажи йому, що я прохопилася, інакше він просто збожеволіє від люті! Стефан тільки приміряв її, щоб показатися мені, а потім одразу ж зняв і сховав.

Крістін відчула легке запаморочення.

— Каті,— сказала вона, — я бачила Стефана. Він був охоронцем у Дахау!

— Він казав, що виконує секретну місію, дуже важливу для Німеччини.

Крістін глибоко вдихнула, щоб голос не тремтів.

— На формі Стефана були парні блискавки та череп із перехрещеними кістками на кашкеті?

— Так, — відповіла Каті, знизуючи плечима, — то й що?

— Слухай, якщо Стефан носив чорну форму, значить, він був членом СС. Якщо на його кашкеті є сріблястий череп із перехрещеними під ним кістками, значить, він належить до підрозділу «Мертва голова».

— Пообіцяй, що нікому не розкажеш! Навіть його мати не знає!

— Ти чула, що я сказала? — запитала Крістін. — Я його бачила! «Мертва голова» є підрозділом, який охороняє концентраційні табори! Вони вбивали євреїв!

Каті розширила очі.

— Крістін, війна скінчилась, і це вже не має значення. Окрім того, він тільки виконував накази. — Вона попрямувала до виходу з вітальні.— Я вже піду. Не буду тебе втомлювати, ти ще дуже хвора. Відпочивай. Гадаю, ти не все до пуття пам'ятаєш, бо була дуже налякана і хотіла додому, то й науявляла собі всякого.

— Нічого я не науявляла! — вигукнула Крістін, встаючи з канапи та роблячи крок до Каті.— Я особисто це бачила. — Їй потемніло в очах, серце загупало в скронях. — До смерті не зможу забути тих трупів, крові, невинних людей, яких заганяли до газових камер!

— Не збираюся стояти тут і вислуховувати цю маячню, — роздратовано сказала Каті.— Я прийшла як подруга відвідати тебе і отримала такий прийом! — Вона промарширувала до дверей.

— Каті, зачекай! — спробувала зупинити її Крістін.

Уже на порозі Каті розвернулась і кинула їй в лице:

— Якщо ти серйозно в усе це віриш, то можеш не приходити на весілля! — І вона грюкнула дверима перед носом Крістін.

Зі стиснутими кулаками стояла вона, утупившись у темні, підточені часом дерев'яні двері. Розглядаючи коричневі прожилки та вузлики давно не лакованих дощок, Крістін чула, як Каті збігає сходами вниз, а потім голосне грюкання вхідних дверей сповістило, що гостя пішла. Гнів не полишав Крістін. Спочатку вона хотіла підійти до вікна й покликати Каті, та потім передумала. «Які слова б я не казала, вона все одно не повірить, — міркувала собі Крістін. — У мене немає доказів. Наскільки мені відомо, в містечку більше немає нікого, хто б пережив табори. Чи не має це підтверджувати правдивість моїх слів? Більше ніхто не повернувся звідти. Нічого, рано чи пізно правда випливе». Дівчина почувалась розгублено та якось непевно, ніби монета, що падає на дно озера.

Вона відчинила двері та пройшла до кухні. Бабуся стояла біля раковини, а мамця зігнулася над столом і білими від борошна руками розминала тісто. Побачивши дочку, вона тильною стороною долоні витерла піт із лоба та запитала:

— Усе гаразд?

— Думаю, так.

— Що сталося?

— Каті пішла, бо я…

— Вона пробула зовсім недовго, — прокоментувала бабуся, повернувши лице до Крістін. Підсвічене ззаду сонячним світлом її сиве волосся німбом світилося над головою.

Зненацька вона відчула себе запакованою в кокон із тиші, ніби запах хліба в печі просочився крізь шкіру й уповільнив божевільний галоп серця. Трохи кислуватий аромат тіста був таким гострим, що дівчина майже відчувала його смак. Крістін обхопила себе руками.

— Вона страшенно розсердилася на мене.

— З якого б це дива? — поцікавилася мамця, сильними долонями раз у раз натискаючи на м'яку грудку, вдавлюючи тісто в присипану борошном стільницю, що невдоволено порипувала.

— Вона думає, що я вигадую нісенітниці про Дахау. — Крістін прослизнула в куток і сіла до столу. Ліктем однієї руки сперлася на край стільниці, пальцями другої почала перебирати пасма відростаючого волосся в себе за вухом.

— Може, для неї виявилося забагато всього за раз, — зробила припущення бабця.

— Ніколи не могла подумати, що мені не повірять, — сказала Крістін, — тим паче Каті, котра завжди була моєю найкращою подругою! — Вона склала руки на колінах і вся зіщулилась у намаганні вигнати з себе огидний холодок, що крижаними пазурами обійняв її в жарко натопленій кухні. Ліва рука сама потяглася до правого зап'ястка, та перш ніж великий палець намацав татуювання, дівчина відчула, що тримає в кулаці щось м'яке й шовкове. Глянула — й обімліла. То був жмуток її власного білявого волосся. Ніяково вона помацала себе за вухом і знайшла там невеличку лисинку.

— Не хвилюйся, — сказала мама, — вона повернеться. Просто дай їй трохи часу звикнути. Знаєш, люди ще не готові дізнатися правду. У кожного є власні трагедії та душевні болі.

Відчуття провини здавило груди. Всоте Крістін намагалася передбачити, як відреагує мамця на новину про вагітність Марії: зламається чи тільки стане сильнішою. Та сестра захотіла сама повідомити родину, тож так і має бути.

— Каті не повернеться, — сказала Крістін уголос. — Вона всім розкаже, що я — божевільна. «Може, я і направду з'їхала з глузду, — продовжила вона подумки, — бо вже рву на собі волосся.»

— Навіщо це їй? — запитала мамця.

— Бо я сказала, що бачила її нареченого в Дахау, де він був охоронцем. — Під столом Крістін випустила з пальців пасемце, уявляючи, як золотисті волосинки, мов пір'ячко, кружляють і поволі падають на підлогу. Потім вона звично притисла великий палець лівиці до татуювання.

Мама та бабуся мовчки дивилися на неї. Крістін упевнено поглянула їм у вічі, до горла підступив важкий клубок. Пауза затяглась, і вона вже була готова закричати, щоб порушити загальну тишу.

— Могла б і промовчати, — зрештою сказала мамця. — Ця родина й так багато пережила. Каті сама має з'ясувати, чи виходити за нього.

Крістін до крові прикусила язика і тільки потім відповіла:

— Я не буду сидіти мовчки й чекати невідь чого.

Мати насупила брови та відійшла до плити, де обгорнутими рушником руками витягла з печі готові буханці. Крістін розуміла, що мати не хоче спалити дорогоцінний хліб, але все ж таки воліла б почути хоч якусь відповідь, просто щоб упевнитись у тому, що її зрозуміли. Мамця з непроникним лицем почала викладати гарячі буханці на стіл, аби вони вихолонули. Бабуся присіла поряд із онукою.

— Усе таємне завжди стає явним, — сказала вона. — Якщо наречений Каті робив щось негідне, це рано чи пізно випливе, і прийде розплата. Нам усім хочеться миттєвої справедливості, та Всевишній розсудить усіх, коли прийде час.

Увечері Крістін зрозуміла, що важкість у грудях є не тільки наслідком образи та гніву. Чорна заздрість охоплювала її на саму думку про те, що наречений загинув. Каті зі Стефаном одружаться, попри все, а вони з Ісааком більше ніколи не будуть разом. Її власну можливість щастя та справжнього кохання вкрадено. А як чудово було б із ним разом нюхати бузок і смакувати хліб із варенням! Можна було б із Ісааком спостерігати за викрутасами нового півня та дивитись, як облітає біло-рожевий цвіт зі сливових дерев.

Після півночі дівчина прокинулася від давкого відчуття, ніби хтось сидить у неї на грудях. Само собою виникло видіння, наче стоїть вона поруч з Ісааком, у руках букетик фрезій, мамчина старовинна весільна сукня пишними складками спадає донизу. Ісаак як живий постав перед очима в чорному костюмі, з краваткою, темно-карі очі променяться коханням.

Крістін повернулася на бік, не в змозі витримувати тягар несправджених надій. Тіло заніміло, й тільки сльози тихо котилися щоками, падаючи на сніжно-білу подушку. У тьмяному світлі гасової лампи вона роздивилася коричневі цифри на правому зап'ястку, потім погладила їх і сказала:

— Я тут, із тобою.

Глава 32

Наступного дня після відвідин Каті Крістін віднесла батькові обід і поверталася додому вузенькою брукованою вулицею, на якій стояли гостроверхі п'ятиповерхові будинки. Як для червня, було надзвичайно тепло, і дівчина раділа прохолодній тиші цього відлюдного місця. Над головою погойдувалася на ледь відчутному вітерці білизна.

Десь на середині вулички крізь відчинені вікна до її слуху долинули вигуки та сміх чиєїсь розмови. Крістін не розчула слів, але зрозуміла, що дівчата регочуть із американця, котрий запросив одну з них виїхати до Сполучених Штатів. Це нагадало їй про Джека. Може, варто знайти його і якимось чином розповісти про Стефана. Якщо він зрозуміє, то, може, сповістить своє начальство, котре заарештує есесівця.

У глибині душі вона заздрила цій веселунці, котра виїде звідси. На її місці мала б бути Марія. Краще б вона нервувала з приводу від'їзду, ніж ненавидіти свого ненародженого малюка від невідомого російського солдата. Крістін і сама теж бажала б утекти до далекої благополучної Америки, бо й досі частенько прокидалася від жахливих снів, повних брудних умираючих в'язнів, а потім довго лежала в холодному поту, до знемоги тручи татуювання на своєму зап'ястку. В такі дні, коли Німеччина видавалася ні чим іншим, як дощенту зруйнованою країною, повною розбитих бомбами містечок, вдів і безбатченків, спорожнілих домівок убитих євреїв, дівчині хотілося знайти Джека й умовити його забрати її з собою.

А тепер, коли вона усвідомила, що такі, як Стефан, і досі на волі, нещодавні події, спогадів про які так важко позбутися, здається, ніколи не підуть у минуле.

Не могло бути й мови про те, щоб кинути родину і виїхати до Америки, але зараз, ідучи цією вуличкою, Крістін уявила, як піднімається на корабель. Якими будуть почуття? Чи вже тоді ностальгія опанує її? А може, радісне передчуття цікавої подорожі переважить усе інше? Було б чудово побачити Америку, та й родині звідти можна було б допомагати грошима. Проте Крістін знала, що не зробить цього, бо не зможе покинути мамцю, Марію, братів і одружитися з кимось, окрім Ісаака. Цього вона точно не бажала. Живіт підвело на саму лише думку про це. Серце стиснулося болем, який не слабшав.

І тоді ззаду почулися швидкі кроки, що гучно відлунювали в кам'яному просторі. Вона обернулась, але було занадто пізно: чиїсь залізні пальці вхопили зап'ясток і швидким рухом вивернули руку за спину. За мить Крістін уже стояла притиснута до стіни.

— Пам'ятаєш мене, єврейська шлюхо? — прошипів чоловічий голос прямо у вухо, навалюючись на неї усім своїм тілом. Крістін з усієї сили намагалася пручатись, але безрезультатно, бо він був удвічі важчий і міг вдавити її у стіну, як міль. Забракло повітря.

— Чого вам треба? — спромоглася вона на запитання.

— Мені треба, щоб ти тримала рота на замку, от чого мені треба, — проревів він.

То був Стефан.

Крістін спробувала викрутитися з його рук і вдарити нападника каблуком по нозі.

— Чого б це?

Він смикнув угору її заломлену руку. Різкий біль пронизав дівчину.

— Тому що я не один такий, — прошипів Стефан. — Нас багато, і, якщо ти не триматимеш язика за зубами, ми змусимо тебе за це заплатити. Я знаю, де працює твій батько, куди ходять брати. Руїни можуть бути дуже небезпечними. Знаєш, усяке може трапитись…

Крістін скривилася від болю та образи. Очі заплющились.

— І тримайся подалі від Каті,— продовжив він. — Від нас не сховаєшся. Пам'ятаєш про номер? — І він вдавив ніготь у татуювання на її зап'ястку.

Стефан давив і давив, аж доки Крістін здалося, що прорветься шкіра. Потім, хрюкнувши, він притиснувся до неї низом живота й ухопив за груди.

— Шкода, що така красуня зіпсована жидом, — сказав він, іще раз штурхнув її і пішов собі.

Крістін відчула, що на неї ніхто більше не тисне, права рука без сил опустилася. Кілька секунд вона продовжувала нерухомо стояти, не відриваючи лоба від штукатурки. Тільки почувши, що його кроки віддаляються, дівчина наважилася відліпитися від стіни. Торкнулася щоки. Крові не було, але подряпана шкіра пекла. Глибокий слід від нігтя Стефана навпіл розділив витатуйований номер на її зап'ястку.

Вона задерла голову, щоб перевірити наявність свідків того, що трапилось. Вікна були відчинені, та ніхто з них не виглядав. Жодного шокованого жіночого обличчя чи цікавих дитячих очей. Уся вуличка залишалася тихою, мов кладовище.

Крістін пересвідчилася, що Стефан не повернувся, й пішла на сонячне світло в кінці брукованої вулички. Щойно вона зробила кілька кроків, у горлі зродився важкий клубок, заважаючи дихати. Крістін зупинилась і приклала долоні до щік. Гіркі сльози безсилої люті бризнули з очей. Але дівчина не збиралася дати їм волю, тому зціпила зуби та стиснула кулаки — і поспішила вийти з цієї пастки на гамірну вулицю.

На шляху додому свідомість жартувала з нею, змушуючи в кожному зустрічному чоловікові підозрювати Стефана та сахатися кожної підворітні. Брат Ханни бачив, як есесівці тікають із табору, батько бачив, як вони крадуть форму вбитих солдатів, хіба можна напевно знати, хто є хто?

Глава 33

Назавтра була неділя. Високе літнє небо неосяжної блакиті велетенським скляним куполом накрило Гессенталь і всю долину аж до виднокола. Звідусіль линули бузкові пахощі, і легенький вітерець час від часу приносив із собою запах вогкого ґрунту.

У війну пастора з церкви навпроти дому Крістін було заарештовано, й зібрання відмінили, оскільки громада боялася звинувачень у зрадництві. Будівля церкви також постраждала при бомбардуванні: дзвіницю та фасад фактично було зруйновано. Мамця казала, що якби бомба влучила не в газон якраз перед входом, а в дерев'яну стіну, відбудовувати не було б чого. На щастя, завдана шкода обмежувалася глибокою, уже порослою травою воронкою на церковному подвір'ї та майже повною відсутністю фасаду, три інші стіни та склепіння не постраждали.

З ринкового майдану, над яким велично височів практично неушкоджений собор святого Миколая, долинав святковий передзвін, що скликав парафіян до першої за п'ять років служби в напіввідбудованій церкві. Цілу годину дзвонили дивом збережені дзвони, наповнюючи ясний недільний ранок відчуттям святкового піднесення.

Крістін воліла б не чути дзвонів. Як можна святкувати, коли так нічого й не змінилося? З ранку набрякла щока свербіла і палала, кров приливала до спітнілої шкіри на кожен різкий рух головою. Усвідомлюючи, що батьки безсилі бодай чимось допомогти, вона вирішила не турбувати їх і зі сміхом розказала байку про те, як, ідучи вузенькою вуличкою, послизнулася на бруківці й упала так, що аж задерлася спідниця, виставляючи на загальний огляд її худющі ноги. Бабуся приписала оцет із медом і сонячні ванни, а потім перевірила, чи не постраждали лікті й коліна.

— Зі мною все гаразд, правда, — сміючись, сказала Крістін. — Не знаю, як я примудрилася вдаритись обличчям.

Поспішаючи на церковну службу, родина зібралася в затінку сливових дерев, на садовій доріжці, що вела від вхідних дверей до тротуару.

— А де Марія? — запитала Крістін, зауваживши відсутність сестри.

— Вона нездужає,— відповіла мамця, суплячи брови.

Крістін розуміла, чого боїться мати — тифу чи туберкульозу. Через брак нормального харчування та найелементарніших медикаментів усією країною ширились епідемії. Будь-яка інфекція могла призвести до летальних наслідків. Найпершим бажанням дочки було розвіяти мамчині побоювання, розказавши про причину ранкової слабкості сестри, та вона стрималася, бо не могла зрадити Марії. Вона й досі — така вразлива. «Скоро сестра в усьому зізнається», — заспокоювала себе Крістін.

Дівчина хотіла повернутися й навідати Марію, та потім вирішила цього не робити: їй не хотілося самій іти до церкви. Сьогодні вперше після повернення з табору вона збиралася з'явитися на публіці, руки й ноги вже тремтіли від не зовсім зрозумілого страху. Бабуся йшла попереду, заклопотана тим, аби до початку служби зайняти вільну лаву. Крістін затрималась, оглядаючи вікна в надії побачити сестру, та віконниці в її кімнаті було зачинено.

— Швидше, Крістін! — покликала мамця, і дівчина поспішила наздогнати родину.

На церковному подвір'ї вбрані в найкращий недільний одяг парафіяни гуртувалися невеликими групами й нагадували розсипи польових квітів на зеленому лужку. Крістін ішла в оточенні родичів, не відводячи погляду від доріжки, й відчувала на собі десятки пар очей, що проводжали її до вхідних дверей.

Усередині гамір людських розмов стих на знак того, що її поява не залишилася непоміченою. Знову голови поверталися, щоб подивитися на славнозвісну родину. Крістін дивилася на власні черевики, болісно відчуваючи, що блакитна недільна сукня і досі їй заширока. Щоб приховати закоротке волосся та подряпану щоку, бабуся накрутила у Крістін на голові складну конструкцію зі свого шалика. Дівчина рухалася проходом, нервово стискаючи краї рукавів натягнутого на долоні светра.

Архітектурою церкви було передбачено, що перші ряди лав використовуються для служби, тому на них ніхто не сідав. Новий священик стояв посеред головного нефу, за його спиною виднілися свіжі цементні шви відбудованого фасаду. Перед лавами стояло дванадцять кутих із заліза канделябрів в оточенні ваз із бузком. Суміш запахів теплого воску та свіжого цементного розчину перебивали квітковий аромат і наповнювали церкву якимись мавзолейними пахощами.

Дехто вставав зі своїх місць і підходив привітатися з Бельцами. Люди тихо вітали Крістін із поверненням додому, казали, що раді її бачити, запитували про самопочуття чи просто всміхалися перед тим, як приділити всю свою увагу батькам. Жінки обіймали мамцю, цілували її в щоку, тисли татові руку. Солдати-чоловіки та старі діди торсали батька за плече та плескали по спині. Та практично всі мали вологі очі й тримали напоготові хусточки.

— Так багато несказаного, — зітхнув хтось.

Удови військових мовчали.

Родина Бельців розмістилася на лаві в центральній частині церкви. Крістін сіла між матір'ю та батьком і роззирнулася навсібіч. Каті в смарагдового кольору сукні, що шовково поблискувала у світлі свічок, із волоссям, що рудою гривою спадало на плечі, сиділа за шість рядів попереду. Поруч із нею всі парафіяни мали блідий і обшарпаний вигляд. Мати Каті сиділа поряд із дочкою і помахом руки привітала Бельців. По іншу руку Каті високим зростом і дбайливо зачісаним білявим волоссям виділявся Стефан.

Каті вивернула голову, щоб подивитися, кому махає мати, та, побачивши Крістін, відвернулася до Стефана і прошепотіла щось йому на вухо. Наречений, здавалося, самою лише головою крутнув у бік Бельців. Його безпристрасне обличчя нічого не виражало. Та коли його холодні сині очі зустрілися з очима Крістін, Стефан утримав її погляд. «Тут ти нічого мені не зробиш», — подумала вона.

Він відвернувся, а Крістін поглянула на свій правий зап'ясток. Слід від його нігтя і досі червонів між витатуйованими цифрами, дівчина чудово пам'ятала загрозливі нотки в його голосі та біль у вивернутому плечі. Вона нервово засовалася на лавці. «Може, прямо тут розказати всім, яким мерзотником є Стефан?» — міркувала вона, розглядаючи спину й потилицю літньої жінки, котра сиділа поряд із ним. Дівчина ніколи ще не бачила матері есесівця, та не проти була б подивитися їй у вічі. Але зі свого місця Крістін було видно тільки верхню частину її голови — складені бубликом сиві коси. Коли жінка повернула голову, розмовляючи з сином, показався фрагмент сливового кольору щоки та солодкавої посмішки. «А тепер ти поводишся як дурепа, — вилаяла себе Крістін. — Що, хотіла побачити роги та хвіст?»

Пригадалася перша зустріч зі Стефаном. Якою збудженою була Каті, як раділа з того, що він навчить її англійської та звозить у Берлін до театру. «Як освічений, інтелігентний хлопець перетворився на жорстокого вбивцю?» — запитувала себе Крістін. Крижаний холод пробіг шкірою, коли вона згадала, що іще сказав учора Стефан.

Вона витягла шию, прикидаючись, що з нудьги розглядає незнайомих людей. Кров прилила до щік, коли Крістін побачила тих, про кого попереджав її Стефан. Напевно, вона б мала ідіотський вигляд, якби зізналася кому-небудь, що здатна з першого погляду розпізнати есесівця. І все ж таки, дівчина знала, що впізнає колишнього табірного наглядача за відомими тільки колишнім в'язням ознаками. Інстинкт жертви безпомильно вкаже на вовка, навіть якщо той буде в овечій шкурі.

За два ряди позад Каті та Стефана широкоплечий чоловік обійняв тендітну білявку, веснянкувата м'язиста рука лежить на спинці церковної лави. «Кандидат № 1», — відзначила подумки Крістін.

По той бік проходу знайшовся кандидат № 2 — приблизно того самого віку, що і її батько, товстопикий суб'єкт із трохи задертим підборіддям. № 3 — старшого віку дядечко — мав зализане назад волосся та кошлаті брови й сидів у центральній частині церкви, їх усіх об'єднував гострий, відсторонений погляд, яким у таборах есесівці фіксували найменші дрібниці, щоб без зайвих емоцій виконати свою чорну справу.

Крістін забракло повітря, перед очима попливли кола. Бліді пальці безтямно розгладжували на колінах спідницю. «Я мушу щось із цим зробити. Треба розказати про Стефана, — думала вона. — Та що, коли мені не повірять, якщо проігнорують? Доказів у мене немає».

Мамця накрила руку Крістін своєю долонею. Дівчині здалося, що цим жестом мати хоче втишити її знервованість, але потім помітила, що з Генріховою рукою було зроблено те саме. Тоді вона зрозуміла, що матері просто дуже приємно сидіти поміж дітей.

Музика заграла повільно та несміливо, ніби органіст не був упевнений у можливостях інструменту чи у власних здібностях. Поступово орган набирав гучності та моці, високі крещендо злітали в небо, заповнюючи всю церкву піднесенням і святістю. Довгий час уже дівчина не чула справжньої музики, тільки страшні диявольські вальси, котрими супроводжувалися нічні жахіття. Тому ці сильні та чисті звуки викликали душевний трепет, повертаючи в серце надію. Востаннє вона слухала цей орган того дня, коли забрали батька. Здається, це було в попередньому житті. Тоді ще був живий Ісаак. «А якби я тоді знала, що станеться, — подумала вона, — чи змогла б бодай щось змінити?»

Крістін поглянула на мамчину мозолясту натруджену руку, що кожною подряпинкою, кожним пухирцем свідчила про тяжку працю — працю в ім'я любові. «Мамця завжди робила те, що вважала за правильне, — подумала вона. — Але тяжка праця та любов іще нікого в світі не захистили від недолі». Задумана дівчина підскочила від несподіванки, коли дерев'яні лави, мов старечі кості, дружно зарипіли, позбавлені ваги десятків парафіян, які підвелися зі своїх місць, аби заспівати разом.

Батько, котрий стояв з іншого боку, взяв її за руку й усміхнувся, потискаючи холодні пальці. Всі заспівали, невпевненими голосами підтягаючи за хором. «Хіба ми з Марією зможемо позбутися свого минулого, доки Стефан і йому подібні вільно ходять вулицями? — міркувала Крістін. Невже ми на це заслуговуємо? Через якийсь гріх, учинений іще в дитинстві? Чи це є свідченням близького кінця світу, бо так зло перебирає остаточну владу над душами?» Ті самі запитання дівчина ставила собі і в таборі, коли було найтяжче: вони допомагали протриматися ще один день у тому божевіллі. Але війна скінчилась, параноїдальні плани Гітлера провалились, і, здавалося б, це мало означати повну перемогу добра над усесвітнім злом. І тепер вона починала думати, що перемога над нацистами — це лише пауза, тимчасовий відпочинок перед іще більш страшною битвою, котру, неминуче, буде програно. Гітлер — мертвий, уся Європа лежить у руїнах, а запитання лишилися тими самими. Однак, добро все ще може протистояти злу, й, може, церква для цього підходить найбільше.

Проповідь була недовгою. По її закінченні священик закликав усіх схилити голови в молитві. Він дякував Богові за те, що війна скінчилася, за те, що жителі містечка повернулися додому й можуть знову приходити до своєї церкви. Він дякував американцям за допомогу, молився за своїх колег у британському, французькому та радянському секторах, визнаючи важливість їхньої праці в тяжкий для всіх час. Він молився за солдатів і цивільних — усіх, хто вижив, а особливо за переміщених осіб — тих, кого ув'язнили в таборах або відправили на примусові роботи, хто тепер опинився далеко від дому, в чужій країні, проклинаючи німців за скоєне. Він також молився за душі померлих, дякуючи чоловікам і хлопцям, які сміливо та без вагань віддали життя за батьківщину, благаючи в Бога щасливого повернення десятків тисяч загублених безвісти солдатів. Молився він і за постраждалі єврейські родини.

— Нехай вони віднайдуть мир і спокій у вічному спочинку, а їхні кривдники нехай повстануть перед вищим судом, — казав він. — А той, хто знає правду, нехай підніметься і скаже її вголос.

Крістін похолола. Підвівши голову, вона очікувала побачити його погляд на собі, та священик молився із заплющеними очима. Серце дівчини закалатало швидше, кулаки стиснулись. Вона знає правду. За шість рядів попереду сидить винний. Вона швидким поглядом оглянула товариство, вишукуючи серед присутніх когось, хто, як і вона, знає, що серед них є вбивця.

Раптом бажання вийти з церкви опалило її. Про якого бога йдеться, коли Стефан живий, а Ісаака застрелили, мов тварину? Як можна дякувати Господу, коли невинних було ув'язнено, закатовано, вбито, а винні до старості житимуть у власних затишних домівках? Дівчина потяглася до шалика, їй треба було відчути пучками бодай залишки свого шовковистого волосся. «І вирвати ще один жмут», — усвідомила вона. Крістін схаменулась і склала руки на грудях. «Ні, я не можу дозволити їм перемогти», — подумала вона.

Дівчина вхопилася за спинку передньої лави і сперлася на неї. Серце ледь не вискакувало з грудей. Краєчком ока помітила, що мамця повернулась і дивиться на неї. Крістін глибоко вдихнула, встала та прочистила горло.

— Я маю що сказати.

Море голів захвилювалося. У неї вп'ялися сотні очей. Священик замовк, розплющив очі та подивився на дівчину. Мамця взяла її за руку. Крістін глянула на Каті. Та всім тілом розвернулася назад і зирила на Крістін розширеними від здивування очима. Стефан теж вирішив дізнатися, хто говорить. Він трохи підвів брови й обпік Крістін холодним синім поглядом. «Стефан не вірить, що я наважусь, — усвідомила дівчина, — в його очах зовсім немає страху».

Щойно Крістін відкрила рота, щоб висловитися, мамця потягла її за руку.

— Ні,— прошепотіла вона.

Крістін подивилася вниз у злякані мамчині очі, на батька, на сірому лиці котрого відбилися всі жахіття війни. Зовсім сивий, він сидів зі складеними руками, втупивши очі в підлогу. Коли вчора вона розказала про Стефана, батько зрозумів її лють, але сказав, що втручатися надто небезпечно. Проте зараз він не зупиняв її.

— Ви маєте щось сказати? — поцікавився священик у церковній тиші.

Крістін заскреготіла зубами не в змозі зосередитися на чомусь іще, крім мамчиних пальців, що вперто тягли її вниз. Вона висмикнула руку, думаючи: «Вибач, мамо. Я мушу це зробити».

— Так, — голосно вимовила Крістін, підводячи вище голову. Глянула на священика — і почервоніла. Погляд проплив над морем вичікувальних облич і зупинився на Стефані.— Цей чоловік… Я бачила його в таборі. Стефан служив в охоронному загоні СС у Дахау.

Загальне зітхання шокованих парафіян пролетіло церквою. Жіноцтво затягненими в рукавички долонями прикрило роззявлені роти, літні чоловіки поверталися, щоб роздивитися викривальницю. Усі водночас зашепотіли та заговорили на повен голос. Незвично бліда Каті, стискаючи кулаки, скочила з лави.

— Вона не знає, що верзе! — сказала Каті.— Вона — божевільна! Коли я нещодавно прийшла її відвідати, вона без угаву повторювала якісь абсолютно неймовірні речі!

— Я говорю правду, — сказала Крістін. — Я бачила Стефана в Дахау. І він зробив оце з моїм обличчям, аби змусити мене мовчати, — вона зняла бабусин шалик.

— Будь ласка, заспокойтесь, — священик гойднув біблією у руці.

— Fräuleins, bitte![90] Ви у божому храмі!

— Їй не можна вірити, — прокричала Каті, ковзаючи по обличчях здичавілим поглядом. — Подивіться на неї! Це — хвора, котра втратила зв'язок із реальністю! Вона ризикнула власним життям заради єврея!

Підвівся Стефан, узяв Каті за руку, намагаючись утишити її емоційність. Він глянув у напрямку Крістін байдужими крижаними очима, що викликало в неї напад майже неконтрольованої люті, та глибокого розчарування. Мамця хлипала та витирала заплакані очі.

— У нього є чорна форма СС, і він не приховує, що пишається нею, — продовжила Крістін. — Він хизувався цією формою перед нею.

— Чорна форма ні про що не свідчить, — сказав якийсь чоловік. — Ваффен-СС носили чорну форму і билися на передньому краю.

— На формі Стефана є череп із перехрещеними кістками, він належав до підрозділу «Мертва голова». Я бачила, як він вирвав хлопчика з материнських рук і наставив до його скроні пістолет!

Мати Стефана повільно встала, спираючись на синову руку. Вона усміхнулась, і шкіра на сливового кольору щоках натяглась і почервоніла, мов животик новонародженого козеняти.

— Вибачте, дівчино, ви, напевне, сплутали мого сина з кимось іншим, — сказала вона приємним тихим голосом. — Стефан прийшов додому в формі захисного сірого кольору. Він служив у регулярній армії і має нагороди.

— Це правда, — накинулася Каті на Крістін, — він добре послужив батьківщині!

— Точнісінько, як і твій батько, Крістін, — зауважив хтось.

— Значить, він поцупив цю форму в убитого. — Крістін відчула, як кров пульсує у венах. — Він тільки прикидається солдатом вермахту, щоб приховати належність до СС!

Священик рухався проходом у бік Крістін, стиснувши губи в тоненьку лінію.

— Перестань молоти дурниці! — прокричала Каті, намагаючись пройти повз Стефана, та він зупинив її і зашепотів щось на вухо.

— Краще про це забути, — звернувся священик до Крістін. — Тепер ви вдома, і тільки це має значення.

— Війна зачепила кожного, — голосно проказала якась жінка. — Напевно, багато хто був змушений робити таке, чого не хотілося б.

— Треба триматися разом, — додав іще хтось. — Зараз увесь світ ненавидить німців.

Крістін подивилася навколо. Море звернених до неї сердитих облич, губи стиснуто, брови насуплено, жодної ознаки розуміння чи каяття.

— Про що ви говорите? — не втрималася від крику Крістін. Здавалося, кров у жилах уже закипіла й от-от вибухне.

— А що, коли ти помилилася? — поцікавився хтось. — Якщо звинуватила невинну людину?

— Якщо Стефан не винен, нехай розкаже всім, що виробляли есесівці з євреями. — Крістін поглянула на Каті.— Він розказав тобі про це чи також збрехав?

— Він — гарна людина, — відповіла Каті.

Мати Стефана тремтячими пальцями витягла з торбинки сніжно-білу носову хусточку і піднесла до очей.

— Облиште це! — закликали з натовпу.

— Ви навіть уявити собі не можете, що я бачила! — вигукнула Крістін. — Есесівці причетні до страшних злочинів!

Священик, показуючи на Крістін, звернувся до чоловіка, що мав кошлаті брови і котрого дівчина визначила як кандидата № 3. Потенційний есесівець вийшов у прохід і став поруч зі священиком, випнувши груди, готовий до боротьби.

— Вам ліпше повернутися додому та відпочити, — сказав священик. — Коли почуватиметеся краще, приходьте знову. Ми будемо раді. А зараз нам слід продовжити службу. Громада дуже співчуває вам. Не кожен зможе витримати таке, та ми не в праві засуджувати чи виправдовувати будь-кого. У церкві не місце для цього.

— Вони вбивали жінок і дітей! — Крістін уже плакала. — І Стефан їм допомагав!

Навколо родини Бельц раптом виникла порожнеча. Люди відсувались якомога далі, пересідали на інші місця, ніби вона й направду була божевільною. Чоловік із кошлатими бровами спробував підійти до Крістін, але батько витяг уперед руку, зупиняючи його.

— Ми заберемо її додому, — сказав він, кладучи руку на груди чоловікові.— Немає потреби застосовувати силу.

Чоловік із кошлатими бровами відступив, свердлячи Крістін лютим поглядом. Батько взяв її під руку.

— Не можна залишати це як є! — прокричала Крістін у натовп, коли батько вів її під руку до виходу з церкви. Мати, бабуся та брати йшли позаду. На дворі дівчина вирвалася від батька й побігла церковним подвір'ям.

— Крістін! — покликала мати.

Дочка не відреагувала й побігла вниз провулком, бажаючи швидше лишитися на самоті. З півдороги вона глянула собі через плече й побачила, як родичі переходять провулок і, похнюплені, прямують додому. Почуття абсолютної самотності охопило Крістін. Вона стала серед тротуару, зняла бабусин шалик і покрутила головою, не розуміючи, куди йти і для чого.

Схований під довгим рукавом номер нестерпно засвербів, і довелося прикласти до нього великий палець лівої руки. Потім несвідомим жестом Крістін потяглася до коротеньких пасемець за вухом. Подряпина на щоці пекла вогнем. Уявивши мертве тіло Ісаака, що, може, й досі лежить десь у лісі біля Дахау, дівчина висмикнула жмуточок м'якого волосся. Біль був різкий і майже нестерпний. На мить він затьмарив усе на світі.

А потім почувся мамчин крик.

Глава 34

Крістін побігла на мамині крики. Ноги зробилися важкими, мов гирі. У передпокої батько сидів на підлозі, обхопивши голову руками. Бабуся, важко дихаючи, спиралася на стіну. Хлопці тулилися до неї, ховаючи обличчя у неї на грудях. Мамця стояла навколішки біля нерухомого тіла Марії, що зібганою ганчіркою лежало під сходами. Її лице було білим, як крейда, а шия вивернулася під неприродним кутом.

Серце Крістін краялося від болю. Вона переступила через поріг і підійшла ближче. Підлога захилиталась, і слизька гадючка страху поповзла хребтом аж до шиї. Вона впала навколішки біля сестри. «Ні! — кричала душа. — Ні, не може бути! Це — неправда!» А розум аналізував те, що відбулося в церкві. Чи не є ця трагедія з Марією покаранням за втручання Крістін у чужі справи, за намагання відновити справедливість, не чекаючи Божого суду? У пам'яті зринули бабусині слова: «Всевишній усіх розсудить». «Я заберу свої слова про Стефана назад, — подумала вона, — хай тільки Марія буде живою!»

— Маріє, Маріє! — ридала Крістін. — Уставай! — Вона торкнулася сестриної руки, що виявилася неприродно м'якою. Крістін голосила й викрикувала ім'я сестри, доки не схрипла. Коли в горлі пересохло та запекло, живіт скрутило в тугий вузол і кров у венах, здавалося, закипіла, дівчина заніміла та знерухоміла.

Люба сестричка поламаною лялькою лежала на дощаній підлозі, червоний светр зібгався під пахвами, руки та ноги неприродно вивернулись. На світлих віях іще не висохли сльозинки, під ніздрею червоніла крапелька крові. Крістін міцно заплющила очі, сподіваючись, що ця страшна картинка зникне, коли вона їх знову розплющить. Раптом згадався мандрівний цирк, що заїхав до містечка. На ранок після відвідин вистави Крістін застала на кухні п'ятирічну Марію з палаючою тріскою в руці. Мала намагалася проковтнути вогонь, як цирковий актор. Крістін тоді було тільки сім, і вона застигла, тримаючись за ручку дверей, не знаючи, що робити. На щастя, мамця нагодилась якраз вчасно, щоб вирвати небезпечну іграшку з доччиних рук.

Навіть тоді, не розуміючи до пуття фатальності смерті, Крістін не знала, як житиме, коли, не дай Боже, із Марією щось станеться. Кілька тижнів після того сумного випадку старша сестра хвостиком ходила за молодшою, уважно стежачи, щоб та крадькома не втнула ще якоїсь дурниці типу ходіння канатом або жонглювання ножами.

І от не впильнувала. Крістін розплющила очі й потяглася рукою до лиця Марії. Затамувавши подих, торкнулася холодної, мов сніг, щоки. Вона застогнала й упала сестрі на груди. Тіло дрібно затремтіло, ноги та руки судомно засмикалися, дихання зробилось уривчастим і неглибоким. Розпачливі стогони виривалися з горла, забираючи останні сили. Забракло повітря, й важкий холодний камінь провини ліг на серце, що вже розривалося від туги.

— Вибач, — ридала Крістін, — вибач, будь ласка! Не можна було залишати тебе саму. Чому ти мене не послухалась?

Мамця подивилася на Крістін. Очі двома проваллями темніли на блідому обличчі.

— Що це значить? Про що ти?

Крістін підвела голову і спромоглася на важкі слова, хоча серце й розліталося на мільйон дрібних часточок.

— Вона вагітна! Була вагітна, а я не зуміла впевнити її, що все буде гаразд!

Мамця притисла тіло Марії до себе.

— О ні! — заридала вона. — О ні!

Здушено ридаючи, батько сів біля мамці, й удвох вони гладили порцелянове обличчя своєї мертвої дитини. Це було більше, ніж Крістін могла витримати. Вона вибігла за поріг, і там її знудило на сходи. Трохи постоявши, спершись на відчинені вхідні двері, дівчина з останніх сил, наосліп спустилася з ґанку та впала на садову доріжку. Майже непритомна, розчавлена горем, Крістін воліла б умерти. Проте цього не сталося. Голосіння батьків відлунювало від високих стін передпокою і виривалося назовні, порушуючи прозору ранкову тишу. Від церкви долинали приглушені звуки гімну, що нагадував більше потойбічний плач.

Довгі дні після похорону Марії були задушливими та жаркими. Низьке небо знебарвлював напівпрозорий туман. Кожної другої ночі громовиці будили Крістін. Серце шалено калатало, піт заливав чоло. Вона відкидала покривало, зіскакувала з ліжка, готова бігти до сховища, і тільки потім розуміла, що за вікном виє вітер, а не сирена, й ніяких бомб боятися не треба. З полегкістю дівчина падала назад у ліжко, де розслаблено лежала, доки втишиться серцебиття та відновиться дихання. І вже коли вона повністю прокидалася, знову приходило спустошливе відчуття жахливої втрати.

Марія мертва.

Образи-згадки блискавками прошивають мозок. Марія — в труні. Батьки плачуть над іще не засипаною могилою. Нова хвиля паніки накриває Крістін, і вона вже не здатна склепити повік аж до світанку.

Дівчина годинами доглядала сад під пекучим сонцем: копала, саджала, полола. І весь цей час одна-єдина думка просвердлювала мозок: «Що я зробила не так? Чим можна було зарадити?» Втираючи з обличчя піт, вона працювала до знемоги, караючи себе фізичним болем за те, що не залишилася того недільного ранку вдома. На тремтячих ногах ідучи з городу, Крістін розмазувала по щоках сльози та бруд і вже нічого не відчувала, крім фатальної порожнечі. Марія та Ісаак померли.

У кінці тижня тато вийшов на роботу. Родина потребувала грошей, а він уже нічим не міг допомогти мамці, котра проводила дні в ліжку. У перший його робочий день Крістін зробила батькові на обід бутерброди з салом, загорнула їх у коричневий папір і вийшла з дому. Дорогою вона постійно оглядалась і намагалася уникати провулків і вузьких алей.

На будівельному майданчику стукали молоти та дзижчали пилки. Четверо чоловіків балансували на товстих балках, забиваючи опори підданиця. Інші відновлювали цегляну кладку підвалу. Скрегіт металу по каменю різав вухо та дратував. Батька ніде не було видно. Видивляючись його, Крістін наставила дашком руку супроти сліпучого сонця.

— Кого шукаємо? — крикнув згори чоловік.

— Тата, — крикнула вона у відповідь. — Він сьогодні повернувся до роботи.

— Кількох робітників було послано розчищати погріб, — сказав чоловік. — Он там, де колись були кухня та комора.

— Дякую, — сказала вона, на прощання махнувши рукою.

Квадратної форми пустирище охоплювало мало не весь квартал. Темна утоптана земля де-не-де зеленіла острівцями молодої трави. Майже по центру, мов дірка від вирваного зуба, зяяла порожнечею западина напівзруйнованого цегляного погреба.

На краю ями двоє чоловіків приймали з рук того, хто був унизу, великі уламки дощок і цеглу, щоб передати їх іншим, котрі стояли позаду й передавали важку ношу тим, хто вантажив усе на віз.

Крістін наблизилася до нерівного краю погреба і зазирнула всередину, де в пилюці та попелі працювало двоє людей. Як із розритої могили, з воронки піднімався запах горілого дерева, пороху та гнилі. Розплавлені бляшанки, покручені стільці, уламки труб і ще чогось уже незрозумілого змішалися з рештками цегляних стін і безладними купами непотребу лежали на дні ями.

На хиткій купі всіляких уламків стояв гер Вайлер і хусткою витирав порох з лиця. Помітивши Крістін, він заховав уже брудну хустку до кишені штанів і підійшов до дівчини.

— Ну, як твій батько? — запитав він, тривожно дивлячись на Крістін.

— Що ви маєте на увазі?

— Я гадав, він вийде сьогодні,— пояснив гер Вайлер. — Він що, захворів?

— Hi, — відповіла Крістін, — уранці я бачила, як він пішов на роботу.

Гер Вайлер похитав головою.

— Тут його не було.

Крістін зблідла. Десятки страшних картин пронеслися перед внутрішнім зором. Стефан перестрів батька у темному провулку. Тато лежить мертвий і скривавлений.

Пакунок із бутербродами випав із рук, а дівчина навіть не помітила. Вона побігла брукованими вулицями, викрикуючи батькове ім'я. Всі навколо, здавалося, рухались, як у сповільненому кіно, а сама вона сполоханим птахом летіла вперед. Вона зупиняла всіх знайомих, хапаючи за рукава, запитувала, чи не бачили вони батька. Одні заперечно хитали головами, відступаючи від неї подалі, як від заразної, інші казали «ні» та мали нажахані очі, ніби війна ще тривала, а Крістін була членом гестапо й могла заарештувати за хибну відповідь. І тільки дружина чоботаря поцікавилась, у чому справа.

Побачивши американський джип, що повз у її напрямку, дівчина стала серед дороги та звела догори руки, щоб його зупинити. Американці були її останньою надією. Вони, напевно, раді будуть дізнатися про есесівця, котрий переховується в містечку. Але джип оминув її та поїхав далі. За кілька секунд, що в неї були, Крістін устигла роздивитися обличчя пасажирів. Джека серед них не було. Другий джип зі скреготом гальм і вищанням шин зупинився.

— Джек? — запитала вона в чотирьох американців, сподіваючись, що вони знають, про кого йдеться.

Водій заперечно похитав головою, а пасажир на передньому сидінні сказав щось, чого Крістін не зрозуміла, і зробив знак шоферові їхати. На задньому сидінні американці всміхалися й уважно розглядали дівчину. Один витяг із нагрудної кишені шоколадку, вистромив у віконце руку та засвистів, немов підкликаючи собаку. Крістін заперечно похитала головою. Американець голосно зареготав, а водій повернув ключ запалювання. Вона швиденько оббігла машину спереду й поклала обидві руки на капот, подумки добираючи правильні слова, сподіваючись, що хтось із них розуміє німецьку.

— Мій батько, — вимовила вона повільно, намагаючись дихати глибше. — Його забрали СС.

Солдат, який сидів на передньому сидінні, показав їй звільнити дорогу.

— Допоможіть! — попросила Крістін.

Водій завів двигун і вимогливо подивився на неї. Важко дихаючи, Крістін благально дивилася їм у вічі. Приклала руки до серця і гарячково намагалася згадати англійські слова.

— Батько, — нарешті, знайшлося потрібне слово, що з її німецьким акцентом прозвучало як «бадьо», — допоможіть, що в її устах перетворилося на «добоможид».

Американець на передньому сидінні навів на неї рушницю й подивився довгим небезпечним поглядом. Крістін безсило опустила руки та плачучи, відійшла з дороги. Американці поїхали. Раптом вона усвідомила, що навіть якби її й вислухали, навряд чи потурбувалися через зниклого німця, котрий і досі був ворогом. А потім вона згадала про стару авіаційну базу за містечком, де було повно американців. Може, там удасться знайти Джека чи когось, хто знає німецьку й захоче допомогти. Трохи постоявши серед вулиці, дівчина пригадала найкоротший шлях і нетвердою ходою рушила на схід.

За п'ять кварталів Крістін була вже на краю Гессенталя, в тій його частині, що найбільше постраждала від повітряних нальотів. Від будинків тут залишилися самі руїни, з яких кістяками стирчали напіврозплавлені металеві конструкції, походження котрих уже не можна було з'ясувати. Запорошені цегляним пилом вулиці скидалися на червоні ріки, що вилися поміж високих берегів обгорілого дерева, битої цегли, металевих уламків. Подекуди на залишках стін виднілися написи крейдою: «Грето і Хельмуте, ми живемо в тітоньки Хельги», «Любу донечку Аннеліс Нілле, 4 роки, було вбито 13 січня 1945», «Зникли безвісти: Інгріт (32 роки), Рита (12 років) і Йоган (76 років) Герцмани».

Крістін затулила носа краєчком светра, бо їй здалося, що вона й досі відчуває запах диму, попелу, горілої плоті людей, яких вона зустрічала на вулицях, у церкві, в овочевій крамниці. За роки війни від бомбардувань у містечку загинуло близько чотирьохсот людей, включно з маленькими дітьми та немовлятами. Вона пробігла повз нерівні купи розтрощеного каміння та битого скла, що лишилися на місці церкви. На старому цвинтарі вирвані вибуховою хвилею надгробки стирчали із землі, мов крила підбитих птахів, або, розколені, валялися, всіма забуті. Воронки від бомб на узбіччі чорніли, мов свіжовикопані могили.

Нарешті, вона вибралася за межі містечка й могла вже бачити авіаційну базу, що розташувалася в кінці долини. Крістін поспішила туди.

Наблизившись до контрольного пункту, дівчина почала молитися, щоб охоронець бодай трохи розумів німецьку і пропустив її. Ззаду почулося потужне ревіння. То рухалася колона вантажівок і танків, що піднімали за собою темну хмару пилюки та вихлопів. Крістін відступила на узбіччя та звела руку в благальному жесті, сподіваючись, що котрийсь офіцер пожаліє її чи бодай подумає, що вона — одна з тих, хто згоден на секс в обмін на шоколадку чи жуйку. Необхідно потрапити всередину, байдуже, в який спосіб.

Двигуни ревіли так, що закладало вуха. Гусениці підминали землю, що аж угиналася. На двох вантажівках їхали американські солдати. Вони стукали по даху та весело перемовлялися, ніби школярі, котрі бавляться на пагорбі. Декілька поглянули на Крістін, але не зреагували.

Коли перша машина зупинилася біля шлагбаума, дівчина повільно рушила вздовж колони, відшукуючи знайоме обличчя, проте жоден солдат не видався їй знайомим. У кабіні останнього авта був тільки водій. Він вистромив з вікна руку із запаленою цигаркою та відкинувся на спинку сидіння. Крістін підійшла й уже хотіла заговорити до нього, коли помітила, що очі водія міцно заплющені. Вочевидь, напівпритомний від утоми, він зробив довгу затяжку, а потім видихнув дим зі звуком, що скидався на лайку. Вона швиденько побігла до заднього борту, сподіваючись, що в закритому брезентом кузові немає солдатів, готова до втечі, якщо вони там виявляться.

На щастя, машиною перевозили дрова, а не людей. Крістін залізла в кузов і сховалася між штабелем і брезентом. Серце забилося, мов двигун паровоза. Зачаївшись у вузькому просторі, Крістін тільки тепер усвідомила, що має подряпини на ліктях і лобі, що в носі свербить від міцного запаху деревини, а очі сльозяться від ядучого дизельного диму.

Двигун закашляв і захрипів, а потім вантажівка рушила, смикнувшись так, що дівчину, мов мішок із борошном, відкинуло на штабель дров. Вона прикрила голову руками й почала молитися, щоб нікому не спало на думку обшукати машину на в'їзді. Якийсь час авто їхало, та зовсім скоро зупинилося. Крізь ревіння двигуна дівчина почула голоси. Водій голосно лаявся ще з кимось. Потім почулись якісь удари. Та от брезент поповз у бік, і Крістін радше відчула, ніж побачила солдата, котрий зібрався перевірити вміст кузова. Вона зачаїлась і перестала дихати.

Здавалося, перевірку закінчено, та варто було розслабитись, як залізні пальці вхопили Крістін за руку і поставили на ноги. Солдат відступив і навів на неї рушницю. Вартові та схвильований водій також тримали її на мушці, доки дівчина перелазила через борт і зістрибувала на землю, підігнувши ноги, щоб утримати рівновагу. Американець із давно не голеним обличчям голосно гаркнув і щось їй наказав. Крістін не зрозуміла його слів, але відчувала, в яку халепу втрапила.

Після цього він ухопив Крістін за руку і потяг за контрольно-пропускний пункт, щоб уже по той бік огорожі завести до невеличкої цегляної споруди. Усередині, за заваленим паперами столом сидів офіцер, його лиса голова схилилася над купою мап і документів. Коли неголений солдат звернувся до нього, офіцер підвів голову, і стало видно бліде, з нездоровою шкірою, обличчя. Зрозумівши, про що йдеться, він здивовано підвівся, обійшов стіл, сів на його краєчок і, склавши руки на грудях, прискіпливо подивився на дівчину.

— English?[91] — запитав він.

Крістін заперечно похитала головою. Ще хвилину подивившись на дівчину, ніби впевнюючись у її адекватності, офіцер сказав щось неголеному солдатові, який відсалютував і вийшов із приміщення. Американець відсунув стілець — залізні ніжки з неприємним звуком шкрябнули бетонну підлогу — і показав Крістін сісти. Вона послухалась. Руки та ноги дрібно тремтіли, і дівчина подумала, що він може чути, як гуде кров, вируючи у її венах. Коли офіцер повернувся за стіл, дівчина прочистила горло, щоб привернути його увагу. Звівши брови, американець поглянув на неї.

Крістін закотила рукав, показала на своє татуювання і сказала: «СС». Обличчя офіцера посумнішало — він кивнув. Тоді вона сказала англійською: «батько».

— Father?[92] — Перепитав він, явно не розуміючи, в чому річ. Дівчина кивнула, приклавши руку до серця.

— Джек? — запитала вона, лаючи себе останніми словами за те, що не знає його прізвища, й за те, що так погано поставилася до хлопця, котрий не бажав їй нічого поганого. Може, якби тоді вона погодилася на його дружбу, зі Стефаном уже було б усе вирішено.

І тут повернувся неголений солдат, який привів зі собою високого білявця в цивільному. Впізнавши Крістін, чоловік здивовано розширив очі, та швидко опанував себе і задоволено посміхнувся. Дівчина похолола.

То був Стефан.

— Ну-ну, — сказав він, — що тут у нас?

Крістін поглянула на офіцера, сподіваючись, що він прочитає страх і лють у її очах. Потім, усвідом люючи, що погляду замало, підвелася, знову задерла рукав і, показуючи на Стефана, сказала:

— Цей чоловік належить до СС. — Голос її тремтів від гніву. — Він служив у Дахау!

— Цей жарт уже нікому не цікавий і нічим тобі не допоможе, — сказав Стефан тихим і заспокійливим голосом, а в очах закипіла ненависть. — Ці люди довіряють мені. Я вже не ворог, а перекладач.

Офіцер запитав щось у Стефана. Крістін зрозуміла тільки: «СС». Стефан заперечно похитав головою і довго щось пояснював англійською, сильно жестикулюючи та час від часу показуючи на Крістін. Дівчину дивувала іронія ситуації. Американці довіряють убивці тільки тому, що він говорить їхньою мовою. Крістін здалося, що вона розрізнила слова: «Євреї, Дахау, родина, батько, мертвий». Слухаючи Стефанову розповідь, американці болісно кривилися та співчутливо на неї поглядали.

— Nein, nein, nein, — панічно повторювала Крістін. Потім знову показала на Стефана, кулаком погрозила небу й повторила ще раз: — СС, батько.

Стефан, присвиснувши, покрутив пальцем біля скроні. Офіцер жалісливо подивився на Крістін. І тут до неї дійшло, видно, він розказав американцям казочку про те, що вся її родина мертва, й вона збожеволіла від утрат.

Не в змозі стримуватися далі, дівчина накинулася на Стефана з кулаками, б'ючи його по лиці та грудях, куди тільки могла дістати.

— Що ти зробив із татом? — кричала вона.

Обережно, ніби мав справу з дитиною, Стефан упіймав її руки й утримав у повітрі. Крістін забилася в намаганні вирватися з його сильних пальців. Неголений солдат підійшов іззаду, всадовив її на стілець і, щоб угамувати, поклав свої важкі руки їй на плечі. Дихання Крістін прискорилось і стало уривчастим, душив кашель. Хотілося голими руками вирвати серце Стефана, але сильні руки притискали її до стільця.

— Обережніше, маленька жидівська полюбовнице, — тихим, заспокійливим голосом сказав Стефан. — Своєю поведінкою ти лише підтверджуєш мої слова.

— Де мій батько? — задихаючись, прокричала Крістін.

Стефан сказав щось солдатові, котрий знехотя прибрав руки. Дівчина хотіла знову накинутися на свого ворога, та вчасно отямилася. Дійсно, американці ніколи їй не повірять, якщо бачитимуть істеричку. Крістін уп'ялася нігтями в дерев'яний стілець, опановуючи себе.

— Як гадаєш, що сталося після твоєї маленької вистави в церкві? — поцікавився Стефан, присівши перед нею, не скидаючи з обличчя маски привітності та співчуття. — Я попереджав тебе цього не робити, чи не так?

— Будь ласка, — попросила Крістін, — просто скажи, де він.

— Дай подумати, — відповів Стефан. — Гадаю, твого батька допитували з приводу воєнних злочинів. Точно, так і є. Пам'ятаю, хтось казав, що він має величезні проблеми.

— Допитували? Хто допитував? Він не вчинив нічого злочинного! Зараз при владі американці, а не твої друзі-есесівці!

Стефан підвівся і щось сказав офіцерові. Той міцно стиснув губи, ніби тепер уже точно впевнився в її душевному нездоров'ї.

— Ти абсолютно права, — сказав Стефан, — американці зараз вирішують усе. До речі, членів СС вони тримають у Дахау.

Крістін зітхнула.

— У Дахау?

— Саме так. І твій батько потрапив туди, бо ти не послухалася моєї поради.

— Але його там не триматимуть! — закричала Крістін. — Усі зрозуміють, що він не має ніякого відношення до СС! Мій батько був простим солдатом! — Вона подивилася на американців, які спостерігали за цією сценою з терплячим розумінням, гадаючи, що Стефан, як лікар хворому, пояснює їй очевидні речі.

Стефан похитав головою, ніби збирався вкотре повторити свій діагноз. В очах світилася холодна впевненість.

— Хіба я забув сказати, що моя стара форма чудово пасує твоєму батькові? Навіть черевики виявилися потрібного розміру. Навряд чи він зуміє пояснити.

— Але він не робив нічого поганого! — знову перейшла на крик Крістін. — Я поїду до Дахау й розкажу їм, хто насправді винен!

— Давай спробуй. Нині всі німці вважаються винними, доки не буде доведено інше. Жінок також утримують у Дахау. Якщо пощастить, тебе теж ув'язнять, і всі мої проблеми зникнуть. Давай, їдь туди! Але не забувай, що влада в моїх руках. Я можу будь-коли замкнути твою матір або братів у потаємній кімнаті чи підземеллі, ніхто й не дізнається. Американці ніколи їх не знайдуть. Пам'ятай, що ми на своїй землі. Під цими старими містечками повно тунелів і підземних ходів, усі будинки та пагорби є нічим іншим, як одним величезним лабіринтом. І всі мовчатимуть, як і ти мусила б.

Крістін дивилася на нього, ненавидячи кожною клітинкою.

— Джек? — запитала вона офіцера, котрий почувши це ім'я вдруге, похнюпився і щось сказав Стефану.

— Він гадає, що ти можеш зашкодити одному з його солдатів, — сказав Стефан. — Американцям суворо заборонено підтримувати дружбу чи близькі стосунки з дорослим німецьким населенням. Також його цікавить, чи ти знаєш про те, що в американському секторі всі німці віком від чотирнадцяти до шістдесяти п'яти років мусять бути залученими до примусової праці під загрозою ув'язнення чи припинення видачі продуктових карток.

Крістін кивнула, прикидаючись переконаною цим аргументом. Немає сенсу продовжувати, тим паче коли тут Стефан. Офіцер підійшов до стіни за своїм столом і дістав з полиці з півдюжини якихось консервів. Поклавши банки до торби, простяг їх Крістін. Вона підвелась, узяла торбу й палаючими очима глянула на Стефана.

— Не знаю як, але я змушу тебе за це заплатити, — сказала вона.

Стефан зробив рух, ніби зібрався обійняти її, та Крістін відіпхнула його руку і плюнула в усміхнене лице. Офіцер поспішив стати між ними й показав дівчині на двері. Неголений солдат ухопив її за руку та вивів на двір.

Крістін ішла за солдатом, притискаючи торбу з консервами до грудей, розмірковуючи над тим, як далі бути. Краєчком ока слідкувала за американцем, намагаючись угадати, чи захоче він допомогти. Його лице мало байдужий вираз, а брови було рішуче насуплено.

— Help![93] — звернулася до нього Крістін.

Солдат не відреагував, ідучи далі. Вона зупинилась і спробувала висмикнути руку.

— Допоможіть! — уже з притиском повторила Крістін.

Але солдат міцніше взяв її руку та потяг до воріт.

Крокуючи вздовж огорожі, дівчина помітила біля шлагбаума два джипи. В одному було троє американців, у другому — двоє. Вона спробувала роздивитися їхні обличчя, та це було майже неможливо, бо солдати мали на головах шоломи й дивилися не в її бік. Чоловіки розмовляли з вартовим. Але коли авта заїхали на територію авіаційної бази, у другому Крістін помітила знайому широку усмішку та біляве волосся, що вибивалося з-під шолома.

— Джеку! — вигукнула вона, вириваючись від свого провідника, щоб підбігти до джипа. Та солдат швидко впіймав її за плече та кинув на землю. Впавши грудьми на консерви, дівчина задихнулася від болю. Не встигла вона отямитись і відновити дихання, як джипи проїхали повз. Неголений солдат поставив її на ноги та потяг до виходу. Консервні банки, що викотилися з торби, мов розсипані дитячі іграшки, лежали на пожовклій траві. Крістін пересмикнула плечима в намаганні вивільнитись, але чоловічі пальці залізними гаками вп'ялися в плече.

— Крістін! — погукали ззаду.

Дівчина вигнула шию й побачила, що Джек, із рішучим виразом обличчя, поспішає до неї, тримаючи в руці автомат. Неголений солдат зупинився, чекаючи на Джека. Його лице відображало суміш роздратування та нерішучості. Наблизившись, Джек сказав щось неголеному солдатові. Кілька хвилин вони сперечалися. Потім Джек зробив великі очі й дістав із кишені кілька пожмаканих зелених папірців, схожих на гроші, та віддав два з них неголеному солдатові. Той обернувся на будівлю, з якої вони недавно вийшли, а потім узяв купюри та заховав собі до кишені. Насуплений, він потяг Крістін до воріт.

Джек узяв її за другу руку, й утрьох вони рушили до контрольно-пропускного пункту. Наблизившись до вартівні, Джек зупинився та нервово огледівся навсібіч. Неголений солдат рушив далі. Джек сказав щось незрозуміле, а потім, упевнившись, що ніхто не бачить, спитав у Крістін те саме, що й на залізничній станції, коли вони вперше зустрілися:

— Чи можу допомогти?

Глава 35

Зі страшним скреготом потяг, переповнений жінками, дітьми, пораненими солдатами та літніми людьми, загальмував на під'їзді до станції, і видав свист, схожий на передсмертний стогін дикого звіра. Крістін прокинулась і вирівняла спину. Шия заніміла, серце важко гупало у грудях. Укотре довелося нагадати собі, що іде вона не в товарному вагоні, а у звичайному, пасажирському, з вікнами та м'якими сидіннями.

Люди здивовано поглядали крізь скло, цікавлячись причиною цієї зупинки посеред поля. Звичайно, їм не було видно ніяких перешкод, але щоразу, коли потяг зупинявся в незапланованому місці, пасажири прилипали до вікон. На кожній такій зупинці вагонами ширилися чутки, що пояснювали можливу причину затримки. Спочатку був танк, що заглух якраз на колії, потім — у біженців на насипу зламався віз. Іншого разу руху перешкоджав ремонт рейок, а потім скінчилось вугілля. Ніхто не знав, наскільки ті чутки були правдивими. Найдовше потяг стояв, коли двоє озброєних американців ходили вагонами, вдивляючись у пасажирів, ніби шукали когось. На щастя, потяг, хоч і повільно, просувався вперед, однак людей дратувало, що подорож виявилася такою тривалою.

Два дні тому Крістін стояла на гессентальському пероні й хотіла втекти подалі від запаху горілого вугілля, чорного паротяга та вагонів, що погойдувалися. Зробивши над собою зусилля, вона піднялася металевими східцями, пройшла всередину, зайняла своє місце та склала руки на грудях. Нігтями вп'ялася в зап'ястки, щоб не розплакатися. Тільки пізніше вона зрозуміла свій талан, бо до вагона заходили нові й нові люди, швидко зайнявши всі сидячі та стоячі місця, заставивши всі полиці та проходи валізами, коробками, торбами так, що невдовзі й поворушитися стало неможливо. Та відчуття радості чи вдоволення не приходило, натомість з'явилося панічне бажання вискочити з переповненого вагона та повернутися додому.

Три дні довелося чекати на потяг, який би йшов у потрібному напрямку. Здавалося на нього чекає вся Німеччина, бо, коли паровоз зі свистом рушив, на пероні лишилося повно людей, котрі не потрапили до вагонів. За омріяне місце пасажирам пропонували харчі та дорогоцінні прикраси. Якась жінка бігла вздовж потяга, несучи на витягнутих руках немовля, і благала когось його забрати, та коли її прохання вдовольнили, впала на перон і заплакала.

Коли потяг набрав швидкість, огинаючи зелено-коричневі краєвиди долини річки Кохер, Крістін мусила нагадати собі про необхідність дихати, бо за вікном пропливали гнітючі краєвиди розбомблених сіл і містечок. Люди куховарили на вогнищах, розпалених серед вулиці, прали в потічках і жили в наметах, зроблених зі старих ковдр і закіптюжених килимів. Коли дивитися на це не стало снаги, дівчина відвернулася від вікна, заплющила очі й зосередилася на тому, як же врятувати батька та відплатити Стефану. По якомусь часі розум затьмарився і Крістін упала в напівмарення, час від часу випадаючи з реальності на кілька секунд і здригаючись на кожен дитячий крик або чиєсь кахикання. Щоразу доводилося довго приходити до тями перш ніж ставало ясно, що іде вона не в смердючому товарному вагоні, повному перестрашених в'язнів.

Потяг знову рушив. Крістін міцніше стиснула пальцями материну торбинку, в якій містилися найважливіші тепер речі: залізничні квитки, здача з десяти доларів, щедро виданих Джеком, батькові листи та його військова книжка. За вікном лило як із відра, дерева та світляні плями ліхтарів розпливались і мінилися зеленавим у дощових потоках, що стікали по склу. Дівчина заплющила очі, пригадуючи заплакане, почервоніле мамчине лице, коли вона, мов безцінний подарунок, вручала дочці стосик перев'язаних коричневою стрічкою батькових листів. Згадався жах у мамчиних очах, коли та почула новину про ув'язнення чоловіка, як тремтів її голос і не слухався язик, вимовляючи слова, що ніяк не хотіли складатись у запитання: «Чому американці вирішили, що він учинив злочин?» Мамчине здивування та безпорадність закарбувалися в пам'яті Крістін і тепер випалювали душу.

— Це моя провина, — сказала їй дочка, ковтаючи сльози. — Стефан підстроїв усе, щоб покарати мене за той виступ у церкві.

Мамця хотіла також їхати, та Крістін умовила її залишитися вдома з бабусею та хлопцями.

— Окрім того, — переконувала дочка, — тобі не варто дивитися на те жахливе місце. Даю слово, що привезу тата додому.

Вона попросила маму не випускати хлопців з дому, триматися подалі від Стефана і, коли хто цікавитиметься, казати, що Крістін лежить хвора. Дівчина боялася, що коли він дізнається про цю поїздку, то може вчинити що завгодно. На щастя, Стефан не знав, що у Крістін з'являться гроші на залізничний квиток. Джек одразу зрозумів слова «потяг» і «гроші». Тоді, на авіаційній базі, дівчина спробувала пояснити йому, що начальство довіряє есесівцю, та мовний бар'єр виявився надто високим, і довелось облишити спроби. Слід було, не гаючи часу, їхати до Дахау і рятувати батька. Вона розраховувала на те, що в таборі, де тримають воєнних злочинців, має бути хтось, хто розуміє німецьку і зможе правдиво перекласти її слова. Перед розставанням Джек видав їй усе необхідне і подивився так сумно, ніби вже не сподівався побачити знову.

За вікном з'явилися перші червоні черепичні дахи та пощерблений тиньк на стінах будинків, а згодом стало видно і пристанційні будівлі. Від літньої жінки, що сиділа поруч, Крістін дізналася, що потяг зупиняється в селищі Дахау, а звідти до табору доведеться йти пішки. Сусідка підтвердила, що американці тримають у таборі військовополонених, і попередила про те, що вартові проганяють місцевих, особливо якщо ті приносять в'язням їжу. Спустившись із дівчиною на перон, жінка поклала їй руку на плече, побажала успіху та розчинилась у натовпі.

Перейшовши залізничні колії, Крістін зупинилася. Живіт скрутило від жаху. Головною вулицею, доки сягало око, тяглися нескінченні потоки людей, коней і повних клунків возів. То були примусово переміщені союзниками етнічні німці, мільйони людей, котрих було вигнано зі звичних місць проживання у Польщі, Чехословаччині й Угорщині.

Тепер вони намагалися відшукати нові домівки на руїнах Німеччини. Довжелезним казковим змієм людська маса рухалася на захід. Процесія, що складалася зі змарнілих жінок, надміру худих дітей і немічних бабусь і дідусів, крокувала в ногу. У декого на рукавах були білі пов'язки, багато хто йшов, опустивши голову. Люди тягли за собою чи штовхали перед себе тачки та візочки з домашнім начинням, несли в руках валізи та кошики, повні речей. Чутно було тільки стукіт підбитих підошов, шурхіт коліс і порипування незмащених осей. Усі, навіть діти, мовчали. На витоптаних узбіччях валялися покинуті рештки майна тих, хто пройшов цією дорогою раніше. Там були черепки розбитого посуду, діряве взуття, загублений дитячий одяг, розщеплені дерев'яні спиці від колеса та навіть скривавлений труп коня. У голові Крістін прозвучали сказані колись батьком слова:

— Війна змушує страждати кожного.

Вона зціпила зуби та приєдналася до процесії. Дорога являла собою розбитий танками та багатьма возами, вкритий багнюкою і кізяками неширокий шлях. Крістін дивилася просто себе, не звертаючи уваги на туман, що сповивав віддалені крони дерев. Вона уявляла себе не тут, а деінде, далеко від лісу, що чорною стіною височів на краю поля, далеко від місця, де було вбито Ісаака. Обійнявши себе руками, дівчина крокувала вперед, намагаючись не звертати уваги на біженців, які нерівними рядами рухалися попереду, позаду та поруч.

Попри своє оточення, Крістін була рада розім'яти ноги після майже двох днів, проведених у потязі. На щастя, швидко перестав дощ, але прийшло відчуття голоду та спраги. Хліб і сливи, заховані в глибоких кишенях пальта, призначалися батькові, та, коли б навіть вона захотіла їх з'їсти, нізащо б на це не наважилася в присутності сотень голодних людей. Мама видала їй цю провізію в дорогу, бо вважалося, що американці утримують військовополонених у належних умовах. Але після розмови зі сусідкою в потязі Крістін вирішила приховати половину харчів для тата. Літня жінка сказала, що Червоний Хрест не перевіряє таборів у Німеччині, а місцевим жителям під загрозою смертної кари заборонено підгодовувати полонених. За її словами, харчування в Дахау вкрай обмежене, і полонені буквально голодують. Тому Крістін вирішила, що батько потребує провізії більше, ніж вона. І все ж таки хвиля співчуття накочувалася на дівчину щоразу, коли вона чула в натовпі плач голодної дитини.

За селом вона вийшла з натовпу та розгрузлою дорогою пішла через поле, а потім, згідно зі знаком «Konzentrationslagar Dachau»,[94] повернула праворуч і рушила битим шляхом. Перед таблицею зі стрілкою Крістін затрималася, кілька хвилин удивляючись у великі літери, та несвідомо тручи правий зап'ясток великим пальцем лівої руки. Дихати було важко.

Прикусивши губу, Крістін почвалала далі, час від часу зупиняючись, аби вирівняти дихання, відновити рівновагу, прояснити зір, однак, попри всі зусилля, сіре небо та розбита дорога все одно гойдалися перед очима. Коли стало видно охоронні вежі та колючий дріт, вона опустила погляд на власні черевики, слідкуючи виключно за тим, куди ставить ноги, аж доки дійшла до повороту на бруківку. Тут вона зупинилась і змусила себе відвести очі від землі. В кінці широкої, обсадженої з обох боків ялинами дороги виднівся головний вхід до концентраційного табору Дахау. Дівчина якийсь час роздивлялася масивну бетонну будівлю сірого надгробного кольору, центральну вежу та головні ворота.

Усе мало точнісінько такий вигляд, як у день її від'їзду: велике зображення орла та свастика й досі прикрашали фасад. Крістін заканудило. Обабіч воріт вишикувалися танки та джипи, двоє солдатів походжали перед брамою, смалячи цигарки. Їхні перекинуті через плече автомати погойдувалися в такт крокам. Дівчина глибоко вдихнула і рушила вперед, обережно переступаючи через мокрі залізничні рейки, ніби один лише доторк до них міг знову зробити її полоненою.

Побачивши її, вартові виплюнули цигарки, зняли з плечей автомати та заступили дорогу. Високий темноволосий охоронець звів руку й наказав зупинитися, потім поганою німецькою наказав повертатися туди, звідки прийшла. Його вимова була дикою сумішшю з літературної німецької та просторічних зворотів якоїсь іншої мови, можливо, данської чи норвезької. «Але, принаймні, із ним можна порозумітися», — подумала Крістін.

— Будь ласка, — сказала Крістін, — допоможіть мені.

Солдати лишилися невблаганними: її слова не зачепили їх.

— Вам сюди не можна, — сказав високий. — Вертайтеся звідки прийшли.

— Але мені потрібна допомога. Я приїхала здалеку.

— Це — стратегічний об'єкт Сполучених Штатів, тільки американські військові можуть заходити всередину.

Другий вартовий похмуро дивився на неї, вираз його обличчя неможливо було прочитати.

Крістін звернула увагу на нього, гадаючи, що невміло виголене обличчя і темні кола під хлоп'ячими очима свідчать про м'якосердість. Вона спробувала усміхнутись. Цей вартовий мав сумний і втомлений вигляд людини, котра бачила набагато більше, ніж хотілося б. Дівчина мала надію, що він бодай вислухає її, хоч і не була впевненою в порозумінні. Вона тримала торбинку обома руками, не знаючи, на що наважитися: сказати їм усю правду чи вимагати зустрічі з кимось, хто має більше влади.

— Я розшукую чоловіка, котрого привезли сюди помилково, — нарешті сказала вона.

Високий зробив великі очі та гмикнув.

— Так, ви, німці, всі це кажете.

— Але це — правда, — заперечила Крістін. — Тут перебуває мій батько. Він був простим солдатом, як ви. Якби я змогла поговорити з кимось, хто приймає рішення. — Вона витягла з торбинки батькову військову книжку та показала її вартовим. — Ось бачите?

За мить автомат високого вже цілив у неї.

— Стоп! — вигукнув він, на лиці застигла маска гніву та страху. — Покладіть торбинку на землю та підведіть руки вгору!

Крістін зробила, як їй було наказано. Серце закалатало в грудях. Високий тримав її на мушці, а молодий підняв торбинку і дослідив її вміст. Він підозріливо роздивлявся німецькі марки, наче вперше бачив.

Крістін гарячково мізкувала, що сказати.

— Ці гроші дав мені мій хлопець — американець. Це здача з купівлі залізничного квитка. Він — теж солдат. Його ім'я Джек.

— Яка дивізія, — спитав високий, не зводячи з неї очей.

— Я… Я не знаю, — зніяковіла Крістін.

— Може, вас замкнути з іншими жінками? — поцікавився високий. — Раптом ви — одна з матерів-розмножувачок СС і прийшли сюди, щоб урятувати від покарання свого хлопця? Може, у вас удома п'ятеро маленьких нацистиків чекають на свого татка?

— Ні,— відповіла Крістін, хитаючи головою. — Це військова книжка мого батька. Я прийшла його врятувати.

Молодий роздивлявся документ, насупивши брови, а потім сказав щось англійською своєму товаришу.

— Він належав до нацистської партії? — суворо запитав високий.

— Ні,— відповіла Крістін, стоячи перед ними з піднятими догори руками, надто налякана, щоб опустити їх.

— Брехня! — вигукнув він.

— Будь ласка, — попросила Крістін, — я покажу вам щось, що доведе мою правдивість. — Вона повільно, не опускаючи рук, підкотила правий рукав і показала їм зап'ясток. — Я була в цьому таборі, бачите?

Молодий подивився вгору й одразу відвів очі, ніби розчулений побаченим, а потім знову щось сказав високому.

— Ми пропустимо вас, — сказав високий, — і нехай інші вирішують, що з вами робити.

Він відступив у бік, не відводячи дула від Крістін. Молодий відчинив ворота, за якими стояв інший солдат. Молодий сказав йому щось, а потім віддав дівчині її торбинку та швидко кивнув. Крістін на знак вдячності блідо усміхнулась. Солдат повів її огородженою територією, тримаючи в руках автомат і краєм ока стежачи за дівчиною.

Крістін проковтнула клубок у горлі та приклала руку до спазматично стиснутого живота. Їй здалося, що вона знову відчуває запах димів крематорію, плач в'язнів і крики охоронців. Довелося напружити всю свою волю, щоб не розвернутися й не втекти з цього проклятого місця. Віддалік як і раніше вишикувалися сірі приземкуваті бараки, що скидалися на ряд виставлених трун для померлих гігантів. Обійнявши себе руками, Крістін повільно сунула, дивлячись виключно собі під ноги в надії, що не доведеться проходити повз газові камери та крематорій.

На щастя, як розуміла Крістін, вони рухалися в бік колишнього тренувального майданчика СС і бараків, у яких жили охоронці. Це була окрема частина табору, про яку вона знала тільки з чуток. За рогом великої цегляної споруди дівчина зупинилася.

Перед нею розкинулося вкрите багнюкою поле, з усіх боків оточене високим парканом із колючого дроту, через який було пропущено електричний струм. Цей обмежений простір усередині було розгороджено колючим дротом на невеликі загороди, мов для худоби. Там лежали, сиділи, стояли десятки сотень брудних обірваних людей. Просто неба вони мокли під дощем і смажилися під жарким літнім сонцем, не маючи ні ковдр, ні якогось іншого прихистку. На більшості були ще рештки військової форми різних підрозділів — чорні кітелі, зелені гімнастерки, сірі штани — усе, що залишилося від потужної гітлерівської армії. Крістін здалося, що прямо зараз деякі чоловіки помирають від виснаження. Всі вони змокли до нитки, змерзли та знесиліли від голоду. Якийсь чоловік обережно просував кістляві руки під електризований колючий дріт паркану, рвав траву та їв її. Кілька в'язнів голосно просили їсти та пити.

Світ перед очима Крістін загойдався, на мить здалося, що вона знепритомніє і впаде прямо тут. Виникло відчуття, ніби вона щойно прокинулася від жахливого сну, щоб знову потрапити до ще не забутого минулого, коли була тут бранкою. Крістін звела руку, щоб торкнутися ямки за вухом, упевнена, що замість м'якого відрослого волосся знайде лише голий череп. Із полегкістю відчувши пучками шовковисті пасма, вона висмикнула кілька волосин, аби відчути біль і відволіктися від побаченого. Але болісне відчуття швидко зникло, і поле, заповнене в'язнями, знову постало перед очима.

«Що це? — думала Крістін, вишукуючи серед в'язнів батькове лице. — Невже всі вони — есесівці?»

Солдат гаркнув на неї і показав автоматом рухатись далі.

Поряд із великою цегляною будівлею стояла менша, зроблена з плитняку та свіжо струганих дощок. Над входом висіла вивіска — велика літера «А» в червоному колі, а під нею напис: «ВІЙСЬКОВІ ЗЛОЧИНИ. АДВОКАТУРА ТА СУД АРМІЇ США». До дверей тяглася довга черга німецьких полонених. Крістін роздивлялася чоловіків, але не знайшла жодного знайомого обличчя. Всередині на кожній стіні, на рівні очей, висіли світлини доведених до голодної смерті євреїв і викладених штабелями трупів, готових до відправки у крематорій. Теперішнім полоненим доводилося дивитися на них увесь час очікування прийому.

Солдат провів її через довге темне приміщення, розгороджене на невеличкі камери, двері котрих було відчинено, щоб, як видалося Крістін, журналіст міг зробити фото й нотатки. Скрізь було повно американських солдатів, а полонені німці лежали в камерах, скоцюрблені, жалюгідні, брудні та скривавлені. Дівчина бодай на секунду затримувалася біля кожних дверей, намагаючись роздивитися в'язнів, а раптом один із них — її батько? Та обличчя чоловіків були до невпізнаваності спотворені болем, а чи стражданням.

У кінці коридора з камерами солдат підняв руку, наказуючи Крістін зупинитись і зачекати перед зачиненими дверима, що їх охороняв іще один солдат. Коли її провідник зник за дверима, з найближчої камери вилетів голий по пояс чоловік із масним чорним волоссям. Він упав на підлогу біля Крістін і спробував підвестись. Дівчина відступила на крок і вперлася спиною в зачинені двері кабінету, притискаючи торбинку до грудей. Чоловік підвівся, тримаючись за стіну, щоб не впасти. На ньому були чорні чоботи і такі ж чорні заношені штани. Крістін подивилася йому в лице, але не побачила там нічого знайомого. Вона відвернулась і поглядом потрапила якраз до іншої камери, де офіцер щойно скінчив допит.

— Устати! — прокричав американець німецькою.

Чоловік у брудній зеленій формі без ґудзиків, який лежав у калюжі крові, схопився рукою за ніжку табурета та спробував піднятися. З другої спроби йому вдалося стати на ноги. Сліпо рухаючись у бік офіцера, він запитав:

— Чому ви мене не прикінчите?

Американець відштовхнув його та захряснув двері камери.

Нарешті двері кабінету відчинились, і Крістін, тремтячи всім тілом і відчуваючи нудоту, увійшла. Один солдат відібрав у неї торбинку та висипав її вміст на підлогу, а інший наказав підняти руки й обшукав її, ретельно обмацавши з голови до ніг, не оминаючи місцинок під грудьми та між ногами. За металевим столом із іменною табличкою «ПОЛКОВНИК ХЕНСЛІ» над купою документів схилився сивий офіцер в окулярах у чорній оправі, що затуляли половину його зморшкуватого лиця. Не відриваючи голови від паперів, він щось сказав. Крістін не зрозуміла ні слова.

— Я розшукую свого батька, — сказала Крістін майже спокійним голосом, сподіваючись, що тут розуміють німецьку. — Він потрапив сюди помилково.

Полковник Хенслі поглянув на неї, та швидко знов повернувся до документа, що тримав у руці.

Солдат, який її обшукував, сказав щось полковнику, потім опустив її руки та підштовхнув до столу.

— English? — поцікавився полковник, дивлячись їй у вічі.

Крістін заперечно похитала головою, втрачаючи всяку надію. «Що можна довести, коли ніхто тебе не розуміє?» — у розпачі подумала вона. Закортіло побігти назад до воріт і привести сюди того вартового, що говорить німецькою, та, на жаль, це було неможливо.

— Мій батько, — як могла, сказала вона англійською, — не нацист.

Полковник Хенслі поклав документ на стіл і відкинувся на спинку стільця.

Крістін показала на розсипані по підлозі речі та запитала:

— Ja?[95] — Очі її благали.

Він кивнув.

Крістін сіла навпочіпки, зібрала свої речі, потім подала йому батькову військову книжку. Полковник проглянув її, не виявивши ніякого зацікавлення. Тоді дівчина витягла стос листів, але полковник заперечливо похитав головою.

Тремтячими пальцями вона розв'язала тугий вузол і витягла лист.

— Я прочитаю вам одного, — сказала Крістін, усвідомлюючи, що ніхто нічого не зрозуміє, та сподіваючись, що навіть її схвильований тон допоможе встановити батькову невинуватість. — Ви зрозумієте, що він був простим солдатом, який молився за щасливе повернення до своєї родини.

Полковник Хенслі відсунув від себе військову книжку. Серце Крістін завмерло. Як його змусити розібратись? Вона закотила правий рукав. Полковник виструнчився, розглядаючи витатуйовані цифри, а потім важко зітхнув і знову похитав головою. За мить він вирвав із записника аркуш і надряпав на ньому номер Крістін.

— Прізвище? — запитав він, підсуваючи до неї аркуш і ручку.

Коли Крістін написала своє ім'я та прізвище під ідентифікаційним номером, полковник Хенслі щось сказав солдатові, котрий узяв її за руку та вивів із кабінету.

Глава 36

Крістін чекала в задушливій кімнаті з цементними стінами. Три жирні чорні мухи дзижчали, літаючи довкруж голої, вкритої їхніми ж екскрементами лампочки, що на шнурі звисала зі стелі. Вона сиділа на краєчку єдиного тут дерев'яного стільця, що мав широке поруччя і товсті ніжки, на яких теліпалися міцні на вигляд паски, котрими можна прив'язати руки та ноги людини. Коли солдат зачинив за нею двері, металевий засув клацнув сухо, мов постріл. Дівчина не зводила очей з кутих сталевих дверей, коліна трусились і калатало серце, ніби передчуваючи можливість повторного ув'язнення. Довелося нігтями вп'ястися в зап'ястки, щоб не збожеволіти від цієї думки.

Може, на такий варіант і розраховував Стефан. Може, викрадення батька було тільки частиною його задуму. Зрештою, він попередив її, що в Дахау тримають і жінок. Якби американці засадили її, Стефан вирішив би всі свої проблеми, не забруднивши рук.

Аби хоч якось відволіктися, Крістін вирішила перечитати батькові листи та знайти місця, що могли б згодитися для переконання американців у татовій невинуватості, якщо, звичайно, знайдеться перекладач. Вона продивлялась трохи змазаний рукописний текст, шукаючи абзаци, в яких батько описує російський фронт. Час від часу, заглушені товстими стінами, ніби з темних глибин океану, до неї долітали віддалені крики та стогони конаючих людей. Дівчина спробувала зосередитися на читанні й вимкнути слух.

Вирішивши, які саме речення будуть найбільш переконливими, Крістін підвелась і поклала листи на стілець. Напевно, минула вже ціла година чи навіть більше. Що там у них відбувається? Вона знервовано міряла кроками порожню кімнату, навмисно не помічаючи темних плям на бетонній підлозі. Пахнуло кров'ю та смертю, і що довше вона перебувала в замкненому просторі, то сильніше відчувала цей запах. Які страхіття коїлись у цих стінах?

Дівчина могла тільки здогадуватися, чим зайняті американці: чи шукають інформацію про неї в табірній картотеці, чи, може, чекають на слідчого, котрий допитує жінок. Чи не буде вона наступною, чиї крики розноситимуться табором? І взагалі, що з нею буде? Невже немає інших шляхів з'ясувати правду?

Крістін знову сіла. Клубок підступив до горла. «Війна скінчилася, — думала вона, — чому ж я маю відчуття, ніби вона й досі триває?»

А потім раптом уявився Ісаак. Не той виснажений і до всього збайдужілий Ісаак, яким вона бачила його востаннє, а веселий, рожевощокий хлопець. Він стояв, залитий сонячним світлом, усміхався, і поодинокі сухі дубові листочки повільно опадали у нього за спиною. Крістін спробувала затримати картинку перед очима, та вже за мить вона змінилася видіннями сторожових веж Дахау, парканів із колючого дроту, сірих бараків. Вона подумала, що все склалося б зовсім інакше, якби Ісаак залишився живим.

Він би знайшов спосіб перемогти Стефана. Та Ісаак — мертвий, нагадала вона собі. Він пішов назавжди й ніколи не повернеться.

Нарешті, почулося клацання засуву. Крістін звелася на ноги. Коліна підгиналися. Вона склала руки на животі, благаючи Бога, щоб то був солдат, який приведе батька. Так хотілося побачити здивування та вираз полегкості на його втомленому лиці! Та до кімнати увійшов якийсь чоловік у цивільному із записником під пахвою. Кивком голови він відпустив охоронця, котрий відчинив йому двері, дістав із-за вуха ручку та наблизився до дівчини. Його лице поросло темною щетиною, а майже чорне волосся було зовсім коротким і мало той самий відтінок, що й потертий шкіряний піджак. Крістін закліпала не в змозі повірити власним очам, гадаючи, що хвороблива уява знущається з неї. Але чоловік нікуди не зник, він стояв перед нею, дивлячись просто в очі з якимось дитячим захопленням. Вона відступила назад і впала на стілець, зіштовхнувши на брудну підлогу батькові листи.

— Крістін, — сказав чоловік.

Коліна Крістін затремтіли. Цей голос не можна було не впізнати. Вимова, інтонація, тембр… Тільки одна людина у світі так вимовляла її ім'я. Дівчина похитнулась і почала осідати на підлогу. Чоловік підхопив її за руки та всадовив на стілець. Вона слухняно сіла та сперлася на спинку.

— Ти живий? — Слова зі скреготом виривалися з пересохлого горла.

Ісаак присів перед нею, дивлячись такими рідними, темними очима. У голові паморочилось. Після смерті сестри, викрадення батька і повернення до Дахау галюцинація не викликала подиву. Дівчина вдруге за день припустила, що втрачає здоровий глузд, і варто тільки спробувати торкнутися привида, пальці проткнуть його голову. Але видіння заговорило знову.

— Це — я, Крістін, — тихо промовив Ісаак, тягнучись рукою до її щоки. Пальці, на диво, були теплими та цілком живими. — Що ти тут робиш?

— Але тебе було вбито! — вигукнула вона. — Тебе разом із іншими відвели до лісу і застрелили, я чула. Ти не можеш бути живим!

— Точно, нас усіх розстріляли, тільки я не помер.

— Як таке може бути? — закричала вона. — Я виплакала очі, сумуючи за тобою! Усі ці тижні й місяці я божеволіла від горя! Гадала, що тебе більше немає!

— Я знаю, — у його голосі бриніла печаль, — вибач, будь ласка.

Крістін затулила обличчя долонями, намагаючись відновити дихання й усвідомити суть того, що сталося. Потім подивилася на нього знову.

— Де ти був увесь цей час? — гнівно запитала вона, здивована власною люттю. — Чим тут займаєшся?

— Я сховався в лісі. Нас було п'ятеро таких, хто вижив. Ми чекали, коли можна буде вийти і не потрапити до нацистських лабет. Коли на вежі Дахау піднявся американський прапор, ми повернулися до табору, щоб знайти своїх родичів і коханих.

— Чому ти не повернувся додому? Чому не прийшов до мене?

— Я намагався, та американці потребували допомоги в ідентифікації вартових і охоронців, їм потрібен був перекладач, і я вирішив залишитись. До того ж удома мене ніхто не чекав та й хотілося допомогти відновити справедливість. Мені пообіцяли видати одяг, забезпечити харчуванням і житлом, а після трибуналу оплатити мої послуги та відвезти, куди скажу. Але я погодився ще й тому, що хотів знайти охоронця, котрий убив мого батька.

Потроху серцебиття втишувалось і свідомість почала призвичаюватися до дійсності.

— У це неможливо повірити, — повільно промовила Крістін, простягаючи руку і торкаючись пучками його лиця. — Я гадала, що назавжди втратила тебе.

Він накрив долонею її пальці й почав їх цілувати, торкаючись губами кожного сантиметра шкіри від пучок до середини долоні. Ісаак вдихав її запах і дивився повними любові очима. Нарешті не витримав і пригорнув її до себе.

— Я так за тобою скучив! — прошепотів він голосом, повним сліз.

Хлопець притиснув її до грудей, заховавши обличчя на її плечі. Крістін відчула його тепле дихання на своїй шиї, торкнулася губами його підборіддя. Вона заплющила очі, цілуючи його гарячу шкіру і боячись їх відкривати, щоб не збудитися від цього чудового сну. Дівчина притислася ближче, бажаючи відчути, як б'ється серце коханого. Ісаак міцніше обійняв її. За мить усі попередні тижні горя та сліз відлетіли в небуття. Важила тільки його присутність, тільки ці сильні руки навколо неї, тільки його жагучі поцілунки. Та по якомусь часі Ісаак відірвався від неї й подивився повними сліз очима.

— О боже, — сказав він, ніжно торкаючись щоки Крістін, — я ледь не збожеволів від страху за тебе. Довго не міг зважитися відшукати твоє прізвище в табірній картотеці. Я б не зміг винести відчуття провини за твою смерть, але й не знав, як жити без тебе. Коли побачив, що під твоїм номером немає помітки «Мертва», впав навколішки й заплакав.

— Увесь цей час ти залишався живим, — сказала вона. — Я мусила здогадатися про це, якось відчути.

— Ми — знову разом, і тільки це важить. — Він іще раз поцілував її в губи, тепер ніжніше. Але за мить Ісаакові очі знову наповнилися сльозами. — Моя мати й сестра загинули.

— Знаю, — відповіла Крістін, поклавши голову йому на груди. — Мені дуже шкода. Марії теж немає.

— О ні! — вигукнув Ісаак, міцніше обіймаючи дівчину.

Крістін витерла очі та подивилася на нього.

— Знаєш, охоронець, який убив твого батька, міг загинути. Я бачила, як в'язні забили до смерті, а американці застрелили багатьох есесівців.

— Знаю, — сказав Ісаак, — але я мушу спробувати його знайти. Це — мій борг перед батьком. В ім'я загиблих рідних я маю зробити все можливе, щоб цих катів було покарано. Але ти й досі не розказала, що тут робиш.

Вона відсторонилась і тремтячими руками подала Ісаакові два батькові листи.

— Те саме, що й ти, — сказала Крістін. — Мого батька було викрадено й запроторено сюди. Стефан одяг на нього свою есесівську форму і віддав на поталу американцям замість себе. Я мушу визволити батька і знайти когось, хто вислухає мене щодо Стефана!

Ісаак переглянув списані сторінки й насупив брови.

— Не розумію, хто такий Стефан.

— Наречений Каті. Був тутешнім охоронцем. Я бачила його, коли нас із тобою тільки сюди привезли. Вдома він заперечує свою приналежність до СС і співпрацює з американцями.

— Чи маєш докази того, що він бреше?

— Hi, — відповіла вона, — але Каті обмовилася, що він має чорну форму з черепом і перехрещеними кістками. Стефан перестрів мене в темному провулку і наказав мовчати, інакше постраждають мої брати та батьки. Він сказав, що таких перевертнів є чимало й вони знають, як затикати пельки.

— Виходить, що американці не помиляються, — сказав Ісаак. — Вони кажуть, що багато есесівців спалило свої членські квитки нацистської партії та розжилися солдатськими посвідченнями регулярних військ. Дехто перевдягнувся у тюремну робу і спробував видати себе за в'язня Дахау. Цілий полк Ваффен-СС стоїть на тому, що їх було силоміць змушено служити. Близько сорока чоловіків стверджують, що потрапили до Дахау як політв'язні, вороги народу чи за відмову йти на фронт, і тут їх проти волі змусили стати охоронцями чи наглядачами.

Раптом якесь параноїдальне відчуття охопило Крістін. Шкірою побігли мурашки. Здалося, що якимось робом есесівці захопили табір і вони з Ісааком знову стали в'язнями. Тремтячи всім тілом, вона поклала долоню на плече коханого.

— Будь ласка, скажи, що американці вислухають мене, що ти допоможеш батькові!

— Єдине, що можна зробити, — сказав Ісаак, — це розказати все полковнику Хенслі й зачекати на результат. Ясна річ, для твого батька я зроблю все що зможу, однак маю бути щирим з тобою. Американці не виявляють приязні ні до кого, хто воював на боці Гітлера: солдатів вермахту, СС — байдуже. Лише нещодавно було звільнено підлітків і стариганів народного ополчення. Особливо ні в чому не розбираючись, вони посилають тисячі військовополонених до французького і радянського секторів, звідки, напевно, ті вже ніколи не повернуться додому. Гадаю, можна вберегти твого батька від відправлення до іншого робітничого табору, та йому все одно доведеться чекати тут на воєнний трибунал.

Клубок підступив до горла Крістін.

— Це все — моя провина! — вигукнула вона.

— Але ж на нього нічого немає, чи не так? Ні свідків, ні документів, що підтверджують його участь у військових злочинах? І коли двоє колишніх в'язнів засвідчать його невинність, твого батька виправдають. — Він знову згріб Крістін у свої обійми. — Не переживай, він — сильний. Я домовлюся з полковником Хенслі про те, щоб його відокремили від загалу.

Дівчина поглянула з надією.

— Гадаєш, він це зробить?

— Обіцяти не можу, але варто спробувати. Солдат, допит якого ти бачила, і ті, з якими йшла сюди повз поле, не є військовополоненими. За класифікацією Ейзенхауера, вони належать до роззброєних ворогів. Тому американці роблять із ними що забажають. У бараках є небагато військовополонених. Не знаю, хто вони й чому їх утримують у кращих умовах, але дружини, діти та подруги есесівців також перебувають у досить пристойних умовах, хоча й окремо, звичайно. А ще тут лишилися колишні в'язні, котрим немає більше куди йти, вони теж живуть у бараках. І є такі, як я, що мешкають у колишніх будівлях для охоронців. Усі отримують харчування та медичну допомогу. Спробую домовитись, аби твого батька перевели до бараку з військовополоненими.

— Дякую, — сказала Крістін, — не знаю, що б і робила, якби тебе тут не виявилось.

Ісаак знову її поцілував, і всі думки й турботи відлетіли кудись далеко. Коли їхні вуста роз'єднались, Крістін торкнулася його щоки.

— Ти так і не розказав, як зумів вижити, — поцікавилася вона.

Він похитав головою і глянув на дівчину повними суму очима.

— Краще тобі цього не знати.

— Я хочу це знати. Я мушу.

— Нас змусили викопати траншею, — почав Ісаак свою оповідь. — Потім вишикували на її краю. Далі був розстріл. Куля влучила мені в плече — і я впав у ту могилу разом із іншими. На щастя, я був у передостанній групі й опинився майже зверху на купі інших тіл. Я намагався не дихати, вдаючи мертвого в надії, що мене не доб'ють. Потім нас усіх прикидали землею. Мабуть, охоронці дуже поспішали, бо лише кілька дюймів ґрунту і тонкий шар торішнього листя та дрібних гілочок відділяло нас від повітря. Коли все затихло, я виліз із ями й почав витягати трупи, шукаючи інших живих. Знайшлося ще четверо скривавлених і напівпритомних чоловіків, але їхні рани не були смертельними. Ми зайшли якомога глибше в ліс і попадали під деревами. Першої ночі мало не померли від холоду, тож на другий день знайшли на спаленій фермі якісь дошки та зробили з них собі халабуду. Вночі ми виповзали на своєрідне полювання: крали яблука та яйця, відшукували в полі недовибрану торік картоплю та кукурудзу.

Крістін слухала мовчки. Ісаак ніжним рухом поторсав її коротеньке волосся.

— Щоночі земля й небо зливалися в єдиний чорний покрив, що душив мене, чекаючи на мою загибель. Та пітьма здавалася ворожою. Тільки думки про тебе надавали сили хоч якось триматися. Коли над Дахау піднявся американський прапор, не стало чутно бомб і пострілів, ми зрозуміли, що війна, нарешті, скінчилась.

Він обійняв Крістін так міцно, що незмога було дихати, та дівчина не мала нічого проти. Навпаки, по якомусь часі вона навіть перестала тремтіти, розслабилась і майже заспокоїлася. Тоді Ісаак відпустив її, узяв листи і рушив до виходу.

— Давай віддамо їх полковнику Хенслі,— сказав він, — і розкажемо йому про Стефана.

У своєму кабінеті полковник Хенслі зробив Ісаакові знак не поспішати, щось пояснивши англійською.

— Що він сказав? — запитала Крістін.

— Він запитав, чи я б на його місці вірив кожній жінці, котра наполягає на невинуватості свого батька, сина, чоловіка. Він уже чув такі історії сотню разів. Дружини та подруги майже всіх есесівців, котрі перебувають у таборі, мало не щодня приходять до нього і кажуть те саме, що й ти. СС — злочинна організація, і всі, хто має до неї відношення, так чи інакше, є винними. За кілька місяців відбудеться військовий трибунал, і, якщо твій батько не завинив, його звільнять.

— А що зі Стефаном?

— Він не бачить підстав для його арешту. Бракує доказів. Сюди потрапили ті, кого схопили в кінці війни. Він сказав, американці не будуть висмикувати когось із дому тільки за чиєюсь підозрою, тим паче, що доказів немає.

Крістін забракло повітря.

— Скажи йому, що я працювала в будинку коменданта табору Грунштайна і могла б допомогти встановити особи багатьох офіцерів СС, котрі тут працювали, якщо він допоможе мені.

Коли Ісаак переклав її слова, полковник підвівся, дістав із металевого сейфа жовту папку, сів на стілець, прочитав уголос першу сторінку та вичікувально подивився.

— Комендант табору Грунштайн — тут, — переклав Ісаак для Крістін. — Він зголосився на співпрацю і вже дав детальний звіт про те, що тут відбувалося.

Крістін закашлялася, що змусило полковника Хенслі звести брови.

— Комендант може засвідчити особу Стефана, — вигукнула вона. — Треба, щоб Стефана заарештували й привезли сюди!

Ісаак переклав для полковника Хенслі. Потім вони щось обговорювали кілька хвилин. Крістін відчувала, що заплаче, коли їй негайно не пояснять, про що йдеться.

— Що він говорить? — не витримала вона.

— Він уважає, що ти мусиш довірити цю справу їм. Коменданта запитають, чи він пам'ятає Стефана Ейхмана, і діятимуть відповідно.

Крістін постукала кулаком по столу.

— Цього недостатньо! — суворо промовила вона. — Він погрожував моїй родині! Його слід посадити!

Полковник Хенслі насупив брови, відкинувся на спинку стільця та склав руки на животі. Ісаак відштовхнув її від столу та став перед полковником, захищаючи Крістін собою.

— Заспокойся, — сказав він. — Так ми нічого не досягнемо.

— Я не подарую Стефану цього всього, — сказала Крістін. — Якщо з моїми батьком або матір'ю щось станеться, я… — Вона сіла на стілець навпроти полковника Хенслі й подивилася на Ісаака — гарячі сльози заструменіли з очей. — Я сама його вб’ю, коли доведеться!

Ісаак похитав головою, впав на стілець поряд із нею й обхопив голову руками.

— Вибач, я так хотів допомогти!

Крістін підвелась і рушила кімнатою, стискаючи кулаки та скрегочучи зубами. Дихати було важко, горло та ніс пекли від бажання кричати чи плакати. Вона подумала про батька, котрому доведеться відповідати за війну, якої він не хотів, і про Стефана, що зі своєю сліпою вірою у Гітлера легко вбивав і закатовував до смерті сотні ні в чому не винних людей. А потім прийшло прозріння, від раптовості якого стали дибки волосинки на шиї. Вона повернулася до Ісаака.

— Якщо не можна змусити американців піти до Стефана, — сказала вона, — зробімо так, аби Стефан сам до них прийшов!

Глава 37

Обрані в американський камуфляж, із плетеними шапочками на головах і вимащеними грязюкою обличчями, Ісаак і Крістін скрадалися вузьким провулком, тримаючись у тіні кам'яниць. Було вже далеко після півночі — найтемніший, найнепевніший час доби. Позбавлене зір небо чорніло, мов дуло велетенської гвинтівки. Щербатий місяць більмом сліпця ледь просвічував крізь похмурі сірі хмари, тьмяним блакитнуватим світлом укриваючи довколишні будинки. У вікнах не світилося, на вулицях — жодної душі. Тільки віддалене кахкання потяга та передсмертний стогін паровозного свистка порушували довколишню тишу.

Тремтячи від страху, Крістін ішла за Ісааком, згадуючи далекі ночі таємних побачень, коли кожна тінь і кожен поворот могли ховати в собі небезпеку. Та в кінці брукованої вулички вона викинула з голови все зайве і зосередилася на тому, що треба зробити. Ісаак зупинився біля останнього будинку та звів руку в рукавичці. Крістін, важко дихаючи, стала у нього за спиною. Вперше після від'їзду з Дахау вона потяглася до внутрішньої кишені свого жакета, щоб упевнитись у тому, що запечатаний конверт і досі там. Вона напам'ять знала кожнісіньке слово, виведене не твердою, але рішучою рукою коменданта табору Грунштайна, бо зміст цього листа вони з Ісааком і полковником Хенслі узгодили заздалегідь.

Шановний товаришу!

Пишу вам, перебуваючи в жахливих умовах американської тюрми для військових злочинців у Дахау. На щастя, і тут маємо спільника, котрий допомагає вижити й доправить вам цього листа. Він поінформував мене про те, що вам удалося видати себе за солдата регулярної армії і що ваш успіх не поодинокий. Маю сподівання, що в цей важливий історичний момент ви та решта товаришів не зреклися справи життя нашого любого Фюрера і, як гідні солдати Третього рейху, повернете силоміць одібрану в нас славу. Тут, у Дахау, маємо надійний ґрунт для здійснення цього сміливого задуму, і з вашою допомогою швидко здолаємо загарбників і продовжимо боротьбу на волі. Закликаю вас зібрати наших вірних товаришів і за три дні після отримання цього листа прибути до Дахау. Опівночі біля північно-східної брами на вас чекатимуть зі зброєю та щирою надією на порятунок. Не баріться, мій лояльний друже!

Хайль Гітлер!

Комендант табору Джордж Грунштайн

Ісаак звів брови і подивився на Крістін, показуючи на триповерховий будинок, що стояв на Геллер-штрассе, перпендикулярно до них. Крізь запнуті штори за балконними дверима ледь пробивалося світло. Дівчина відчула викид адреналіну в кров. Ісаак показав на її жакет і вичікувально простяг руку в рукавичці. Крістін витягла з кишені листа. Конверт, як і сам лист, мав навмисно брудний і пожмаканий вигляд, щоб у адресата не виникло сумнівів у його походженні. І все ж таки в темряві він видавався надто світлим. Вона ще раз прочитала чорний напис на конверті: «Стефану Ейхману». Ісаак жестом поквапив її, але дівчина заперечно похитала головою і постукала себе в груди.

— Я сама, — вимовила вона самими губами.

І перш ніж він зумів перешкодити, Крістін перебігла вулицю, піднялась на ґанок Стефанового дому, просунула конверт у вузький отвір на вхідних дверях і миттю повернулася до Ісаака. Кров пульсувала у скронях, вітер у вухах свистів. Опинившись у захисній темряві, вона не зупинилась, а лише глянула через плече на коханого, кличучи його за собою. Разом вони пробігли вузьким провулком, здолали покручену бруковану вулицю і звернули ліворуч, де в густій тіні на них чекала американська вантажівка з водієм.

Молоді люди заховалися в кузові та зсередини зав'язали брезентовий полог. Авто рушило. Крістін похитнулась, але Ісаак не дав їй упасти, підхопивши сильними руками за талію. Порожній кузов підстрибував на старій нерівній бруківці, а вони, обійнявшись, сиділи на купі вовняних ковдр, обіпершись спинами на кабіну, й намагалися відновити дихання та втишити серцебиття. Крістін хотіла запитати в Ісаака, чи він вірить в успіх їхньої задумки. Та що б він зміг їй відповісти? Справу зроблено, і, якщо це не спрацює, доведеться вигадати щось іще.

Коли авто виїхало з Гессенталя і поїхало в напрямку Дахау, Крістін узяла Ісаака за руку. Він обійняв її за плечі. Дівчина поклала голову йому на груди, заплющилась і спробувала уявити радісне мамчине лице, коли та прочитає листа, що його Крістін підсунула їй під двері раніше. Але перед очима з'явився Стефан: як він спускається сходами, рука на різьбленому перилі, і здивовано бачить на килимку під дверима дивний конверт. Вона уявила, як він нахиляється за посланням: спина рівна, ремінь щільно охоплює талію. Безстрашний Стефан, упевнений у власній безкарності. Цікаво, він спалить цього листа одразу чи засяде в кабінеті складати список усіх есесівців, яких знає? На саму лише думку про те, що листа просто знищать, Крістін занудило. Вона міцніше стулила повіки, благаючи сон прийти, проте він не поспішав.

Через чотири дні Крістін навшпиньках стояла в приміщенні головної в'язниці Дахау, приклавши долоню до зведеного судомою живота, з острахом дивлячись у невеличке віконце на сталевих дверях. За мить вона повернулася до полковника Хенслі та Ісаака й похитала головою. Вони зробили ще кілька кроків цементною підлогою тюремного коридора, а Крістін уже заглядала до наступної камери.

— Ні,— сказала вона, знову хитаючи головою.

Біля п'ятих дверей серце Крістін пропустило удар — і вона кивнула. Полковник Хенслі сказав щось англійською й устромив великого ключа в замкову щілину. Ісаак узяв дівчину за тремтячу руку.

— Полковник питає, чи ти впевнена, — переклав він.

Крістін знову кивнула.

— Так. Абсолютно.

Інші двері, в кінці коридора, відчинились, і солдат вивів коменданта Грунштайна, тримаючи його за руку. Комендант ішов коридором, не відриваючи погляду від цементної підлоги, сиве волосся відросло аж до брів, зв'язані руки тремтіли. Щоразу, коли він уповільнював крок, американець підштовхував його вперед. Вигляд у коменданта був значно гірший, ніж кілька днів тому, коли вони його бачили. А якщо старигань не зробить того, що потрібно Крістін?

Полковник Хенслі відчинив двері кімнати для допитів і показав солдатові завести туди коменданта. Ісаак і Крістін з коридора бачили, як прив'язаний до стільця в'язень підвів голову й подивився на того, хто ввійшов. Їм було видно, як міцні ремені врізаються в його зап'ястки, не даючи скочити на ноги. Його біляве волосся було заплямоване брудом і кров'ю, на лобі виднівся синець, руки рясніли кривавими подряпинами.

— Зрадник! — бризкаючи слиною прокричав в'язень, угледівши в дверях коменданта.

Полковник Хенслі показав Крістін і Ісаакові ввійти, потім поставив комендантові запитання. Солдат переклав:

— Ви знаєте цього чоловіка?

Крістін слідом за Ісааком увійшла до кімнати, не зводячи очей з коменданта, не в змозі навіть дихати в очікуванні його відповіді.

— Так, — відповів він, киваючи.

— Ви ж нас посадили! — кричав в'язень. — Як ви могли?

Полковник Хенслі махнув солдатові, й той запхнув кляп до рота в'язневі. Побачивши Крістін, бранець здивовано підвів брови, та невдовзі його лице перекосилося від люті. Тепер у його очах палав холодний вогонь дикої ненависті. Крістін зашарілась і вже відкрила рота для викривальної промови, та раптом Ісаак зробив щось неймовірне. Він шулікою наскочив на в'язня й зацідив кулаком тому в лице, аж перекинувся стілець. Полковник Хенслі з солдатом відтягли Ісаака та притисли до бетонної стіни, тримаючи там, доки він заспокоїться. Їхні обличчя почервоніли з натуги.

— Це він! — крикнув Ісаак, люто дивлячись на бранця. — Він убив мого батька!

Крістін ніби вдарили під дих. Сльози покотилися з очей. В'язень борсався на підлозі, марно намагаючись звільнитися. Вона відчула нагальну потребу підійти, поставити ногу йому на горло, натиснути всією своєю вагою і дивитись, як покидьок спочатку почервоніє, а потім і посиніє, задихнувшись. По якомусь часі Ісаак опанував себе, й американці його відпустили. Він сповз по стіні й усівся навпочіпки, скаженими очима свердлячи свого ворога. Солдат і полковник підняли з підлоги стілець разом із прив'язаним до нього в'язнем і потім поставили коменданту ще кілька запитань. З розбитої брови та носа юшила кров, заважаючи в'язневі дихати. Солдат перекладав усе, сказане комендантом і полковником, але дівчину цікавили тільки слова коменданта.

— Так, — сказав комендант, — це — штурмбаннфюрер Стефан Ейхман, колишній охоронець чоловічої частини табору. На його рахунку чимало відібраних життів. Убивство євреїв для багатьох було спортом, і він завжди вигравав.

Глава 38

Крістін відсунула металеву клямку і відчинила дощану хвіртку, що вела на заднє подвір'я, й одразу відчула знайомі запахи вугілля, цементу й оцту, що зберігався в дубових барильцях, цибулі та вкритої землею картоплі. Вона усміхнулася, почувши квоктання курчат, які бабралися в піску та видзьобували щось поживне в невисокій траві. Насолоджуючись осяйним полуднем, дівчина пройшла поміж яблунь і слив у віддалений куток біля паркану.

І там побачила його. На тому самому місці, де ще до арешту посадила сливову кісточку, з землі піднімалося молоденьке деревце. Тоненькі гілочки рясно вкриті пуп'янками та блідо-рожевими квіточками, молоденьке листячко весело лопотить на теплому вітерці. «Ти вижило», — з ніжністю подумала Крістін. Проковтнувши клубок у горлі, вона потяглася пучками до пахучого цвіту. Босі ноги тонули в молодій траві. Раптом хтось ухопив її ззаду. Дівчина грайливо виривалася з міцних рук, що обхопили талію. То був Ісаак.

— Ходімо додому, фрау Бауерман, — сказав він, прибираючи біляве волосся і цілуючи її шию. — Ваша мати приготувала всі ваші улюблені страви. Крім того, вона, здається, дуже засмучена тим, що ми побралися в Дахау, коли допомагали американцям. Я сказав їй, що весілля відбулося за всіма правилами в симпатичній церковці найближчого містечка, та вона захоче влаштувати справжнє свято.

Крістін повернулася до нього і поцілувала в губи.

— Нехай улаштовує,— сказала вона, відриваючись від нього. — Тим паче, що мусимо накрити скатеркою весільний стіл.

— Вона й досі в тебе?

— Так, вона пролежала в моїй кімнаті всю війну. Коли мамця вирішила ховатися від нальотів у погребі гера Вайлера, я вночі прослизнула туди й забрала нашу скатерку і твій оберіг. Я хотіла зробити тобі сюрприз ще на горищі, та не випало нагоди. — Вона знову поцілувала коханого. — Так приємно і дивно бути вдома, еге ж?

— Угу, — погодився він, — але не забувай, що нам доведеться ще на кілька місяців повернутися до Дахау для свідчень на трибуналах.

— Я знаю й готова зробити це безоплатно, — відповіла Крістін, на мить кладучи голову йому на груди. Потім поглянула в Ісаакові темно-каштанові очі.— Я тебе кохаю.

— І я кохаю тебе.

Дівчина зітхнула, не прибираючи рук Ісаака з власної талії, потім повернулася до сливового деревця й торкнулася пухнастого цвіту.

— Бачиш, воно вижило і збирається плодоносити, — сказала Крістін. А тоді трохи зсунула його широку долоню і приклала собі до живота. — Зовсім як ми.

— Він розвернув її до себе і, дивлячись прямо в вічі, запитав:

— Ти вже придумала ім'я?

— Якщо буде дівчинка, назвемо Марією, а якщо хлопчик — Абрамом, на честь твого батька.

Ісаак ніжно поцілував її в губи, а потім подивився вдячними очима.

— Danke, — сказав він.

— За що? — поцікавилася Крістін.

— За те, що вижила. Я ніколи й ні з ким би не був таким щасливим. Для мене існуєш тільки ти.

— Крістін, ідіть їсти! — покликав батьків голос із кухонного вікна.

Поруч із ним виднілись усміхнені лиця мамці та братів.

Післямова автора

Паросток «Сливового дерева» в моїй душі почав проростати ще в дитячі роки під час родинних подорожей до Німеччини і відвідин бабусі з дідусем, а також тіток, дядьків і численних кузенів із кузинами. Навіть будучи ще дитиною, якимось чином я розуміла, що дотичність до іншої культури, до іншого світу, кількатижневе проживання в напівдерев'яному будинку, де росла мати, змінить моє життя. Але тоді я ще не знала, що це надихне мене на написання роману.

Німецьке містечко, з якого походить моя мати, здавалося мені казковим. Вражали хвилясті пагорби, охайні городи, розлогі виноградники, середньовічні собори та смачнюща їжа. Чарівності додавали щогодинні церковні дзвони та стародавня бруківка вузьких вулиць і стрімких провулків. Кожна подорож була повною пригод, починаючи з дослідження руїн фортеці, закінчуючи спанням під велетенською, схожою на перину, ковдрою з гусячого пуху. Пізніше, коли я дізналася про Другу світову, мені важко було уявити, що в такому прекрасному місці могли коїтися ті жахливі речі. Я зрозуміла, що бабуся була дивовижною жінкою, бо зуміла вберегти від голодної смерті своїх дітей, коли чоловік був на фронті і після війни, коли бракувало всього: продуктів, одягу, медикаментів. У війну й аж до 1950-го року діяли продуктові картки, і майже неможливо було прогодувати й одягти родину із сімох людей. Дідусеві оповіді про східний фронт і дві його втечі з таборів для військовополонених буквально зачарували мене. Та понад усе приголомшувала моя американизована мама — жінка на підборах, у сонячних окулярах — командир запасу пожежної команди, член Асоціації батьків і вчителів, котра купила дітям кльоші та полюбляла приготування їжі на відкритому повітрі. Важко було повірити, що її дитинство минуло в бідності та постійному страху нацистської Німеччини. Дитиною вона носила пошиті з простирадл сукні та милася в залізній діжці, спочатку нагрівши воду на плиті, котру топили дровами, а потім іще й серед ночі бігала до бомбосховища ховатися від повітряних нальотів. Мені — типовій американській дитині — важко було збагнути, через що їй довелося пройти. Частенько я розпитувала матір, вимагаючи повторювати ті самі оповіді багато разів, сподіваючись, що вона згадає якісь іще подробиці. Але їх так багато, що далеко не всі ввійшли до цієї книги.

Окрім родинних історій, в написанні «Сливового дерева» мені допомогло багато книг. Серед інших, «Німецький хлопчик» Вольфганга В. Е. Семюеля, його ж «Війна нашого дитинства: спогади про Другу світову війну» та «Спогади тисячолітньої жінки» Гізели Р. Мак-Брайд. Також я довірилася «Спогадам німецьких жінок про Третій рейх» Елісон Оуінгз. Аби зрозуміти союзницьку стратегію так званого килимового бомбардування, що являла собою навмисну та чітко сплановану кампанію знищення німецьких міст, у результаті якої було вбито понад 100 000 цивільного населення та перетворено на руїни тисячі помешкань, я прочитала: «Як зруйнувати місто: стратегія бомбардування та людські втрати Другої світової війни» Германа Нелла, «Серед мертвого міста: історія та моральні наслідки бомбардувань цивільного населення під час Другої світової війни в Німеччині та Японії» А. К. Ґрейлінга та «Вогонь» Георга Фрідріха. У цій книзі переказано історію бомбардування Гамбурга в липні 1943-го (операція «Гоморра»), в результаті якого загинуло близько 45 000 цивільних, і бомбардування Дрездена в лютому 1945-го, коли загинуло 135 000 людей. Усі зображені в романі сцени з життя простих містян у нацистській Німеччині взято мною з літературних джерел.

Для кращого розуміння того, що відбувалося з цивільними німцями та військовополоненими по закінченні війни я прочитала «Злочини та милосердя: доля цивільного населення під час окупації союзників по закінченні Другої світової війни» Джеймса Бака. Детальну інформацію про переслідування євреїв і те, що відбувалося в концентраційних таборах, я отримала, прочитавши «Ніч» Елі Візеля, «Очевидець Аушвіца» Філіппа Мюллера і «Наважуся свідчити» Віктора Клемперера.

Також допомогли відчути особливості тогочасного життя чотири романи, що їх я із задоволенням прочитала: «Наші рятівники» Джени Блум, «Кістяки на святі» Кріса Божаля, «Вкрадена книга» Маркуса Зусака і «Ключ Сари» Тетяни де Росней.

Мушу також зазначити, що, хоча герої цієї книги багато в чому повторюють долі моїх родичів, Крістін не є портретом моєї матері. Зображені тут характери не відображають життєвого шляху жодного з моїх рідних. Але маю сподівання, що уявна Крістін утілила в собі здатність до співчуття, примирення та сміливості, притаманні моїм любим бабусі та мамці.

Хоча «Сливове дерево» є художнім твором, я намагалася дотримуватись історичної правдивості. Наявні помилки та неточності цілком лежать на моєму сумлінні. Сюжет вимагав, аби зобразити Дахау як табір смерті, проте в дійсності він називався «робітничим табором». Без сумніву, утримувані в жахливих умовах, там загинули десятки тисяч невинних людей, але, все ж таки, він не мав відпрацьованої системи масового знищення євреїв, як Аушвіц або інші табори смерті. Також, я навмисно пересунула на осінь замах на Гітлера, що відбувся під проводом Клауса фон Штауффенберга в липні 1944 р.

Про автора

Еллен Марі Вайсман народилася та виросла в невеличкому селі в промовистою назвою Three Mile Bay (Три милі пляжу англ.) на півночі Нью-Йорка. Американка в першому поколінні, Еллен частенько їздила на батьківщину матері-німкені, де й захопилась історією, життям і культурою своїх предків. Зараз авторка має двох дітей і щасливо живе з чоловіком і трьома собаками на березі озера Онтаріо.

Будь ласка, перегорніть сторінку, щоб прочитати ексклюзивне інтерв'ю з Еллен Марі Вайсман!

Інтерв'ю

Чому вам спало на думку написати цю книгу?

На це запитання важко відповісти, але я спробую. Моя мати сама припливла на кораблі до Америки, коли їй тільки виповнився двадцять один рік. Вона збиралася одружитися з американським солдатом, якого зустріла в Німеччині, працюючи в воєнторзі на околиці свого рідного селища. На той час минуло тільки десять років від закінчення війни, й Німеччину відбудовували з руїн. Її родина жила в страшенній бідності, а міф про казкову Америку був досить привабливим, тож вона кинула рідних і поїхала на інший континент, аби вийти за малознайомого чоловіка. Та її американська мрія обернулася на страшний сон. Чоловік, до якого приїхала мати, виявився брехуном, і вона залишилася зовсім не з тим, на що сподівалася. Зрештою, вона оселилася на віддаленій фермі й мусила щоразу 20 хвилин іти пішки до найближчого села, не маючи ні автівки, ні водійських прав. По короткому часі вона народила мою сестру, брата й мене. Потім батьки розлучились, і мати, забравши нас усіх із собою, повернулася до Німеччини, сподіваючись почати життя спочатку. Однак, не судилося. Батько наполіг на нашому поверненні до Штатів, хоча й не збирався жити з матір'ю. На щастя, мати зустріла турботливого чоловіка, котрий опікувався нами як власними дітьми. Моє дитинство проходило в подорожах до бабусі, тіток, дядьків і численних родичів, відвідуючи яких я мріяла про таке саме життя, повне давніх традицій і культурної спадщини.

Потім, у старших класах, я дізналася про холокост і, чесно кажучи, погано могла собі уявити, що всі ті жахіття, про які нам розказували в школі, відбувалися в прекрасному світі моєї дитячої Німеччини. Друга світова війна була улюбленою темою нашого вчителя історії, котрий особливо наголошував на тому, як нацисти поводилися з євреями. Дуже швидко однокласники почали дражнити мене нацисткою, вітаючись у коридорах салютом і фразою: «Хайль Гітлер!». Тоді я вперше відчула на собі тягар колективної провини. Я почала розпитувати матір про те, як їм жилось у війну, про роль дідуся і про те, що відчувала бабуся, залишаючи їжу для полонених євреїв, котрих проводили селом. Я хотіла зрозуміти, чим вона ризикувала і про що думала, не маючи достатньо харчів для власних дітей. Дідусь воював на російському фронті й двічі тікав із табору для військовополонених. Більше двох років моя бабуся не знала, чи він узагалі живий, аж доки одного дня він не з'явився на ґанку. Він був звичайним піхотинцем і не належав ні до СС, ні до нацистської партії. Мама водила мене до бомбосховища, в якому вони, голодні й налякані, ховалися від повітряних нальотів. Вона розповіла про продуктові картки, довжелезні черги до крамниць, про те, як одного разу з вагітною бабусею ховалась у канаві від союзницького винищувача та про те, що від постійного виття протиповітряної сирени починають боліти вуха. Але тоді я була надто юною і не вміла ще ні зрозуміти, ні пояснити одноліткам, що бути німцем іще не означає бути нацистом, що протестувати в Америці значно простіше, ніж у Третьому рейху, що, якби вони самі жили в ті страшні часи, невідомо, чи наважилися б ризикнути власним життям для чийогось порятунку. Мій американський батько навчав, що зло може оселитися в серці кожного, незважаючи на національність, расу чи релігійну приналежність, але я тоді ще не вміла висловлюватись аргументовано. Я не знала, як пояснити однокласникам, що колективна провина, на відміну від провини особистої, не має сенсу, і що легко судити з відстані багатьох років. А ще я знала, що нікому не хочеться чути, що під час Другої світової постраждала і моя родина.

Потім, через двадцять років, відбулася ще одна значуща розмова, в якій близький друг — один із тих, хто дражнився в школі — розмірковував з приводу відповідальності середньостатистичного німця за прихід Гітлера до влади, прийшло розуміння необхідності написання такої книги, що зображувала б життя звичайних німців під час війни та заразом порушувала б тему гоніння євреїв нацистами. Та я розуміла, що мій роман купуватимуть, тільки якщо він буде захопливим. І тоді я згадала, що Джеймс Камерон успішно використав любовну історію, щоб розказати світові про трагедію «Титаніка». Так народилась ідея кохання дівчини-німкені та хлопця-єврея, котра чудово вписувалася в історії з життя материної родини. За три дні було складено перший «чорновий» план мого роману. Після цього я взялася до викладу історії звичайної німкені, котра врятувала свого хлопця-єврея, що, чесно кажучи, навряд чи могло статися. В дійсності Крістін, швидше за все, загинула б, але мені хотілося щасливого кінця.

Ви сказали, що книга базується на реальних подіях із життя вашої матері. Які з епізодів роману їй довелося пережити?

Легше сказати, що з описаного тут не було правдою. Моя мати не мала хлопця-єврея і, на щастя, не мала досвіду перебування в Дахау. Бідність, голод, переховування в бомбосховищі, брудна канава, що врятувала їй життя, харчі, залишені на вулиці для в'язнів-євреїв, відсутність листів від батька, його втеча з російського полону — все це дійсно було. Після війни в бабусиному будинку жили американці, й вона дійсно викинула банку залишеного ними арахісового масла, бо думала, що то — отрута.

Яким було ваше дитинство?

На щастя, я майже нічого не пам'ятаю про свого біологічного батька, бо всі спогади про нього не є приємними. Після повторного одруження матері моє дитинство було чудовим! Ми багато подорожували, плавали човном, купались у річці, читали та грали на дворі. Моя розвинена уява змушувала на кожному кроці бачити викрадачів маленьких дітей, вампірів, привидів, якихось потойбічних духів. Найбільше мені подобалося ходити до універсального магазину, де можна було купити льодяники у нікельованій коробці та книжку коміксів-страшилок. У підлітковому віці я обожнювала Стівена Кінга, Енн Райс і Діна Кунца. Мабуть, це захоплення певним чином відбилось і в романі. Я завжди знала, що перша написана мною книжка міститиме елементи паранормальності, та холокост і Друга світова жахають більше за будь-яких монстрів.

Ви десь навчалися красного письменства?

Я ходила до звичайної дванадцятирічки, де навчалося чотири сотні дітлахів, і, звичайно ж, там не було такого предмету. До коледжу я не вступала, обравши для себе роль дружини та материнство.

Чи був у вас наставник?

Роками я працювала над романом самотужки, та потім вирішила дізнатися, чи не марную часу. Я не знала, чи взагалі маю літературне обдарування, й, як ви уже чули, ніхто не вчив мене писати романи. Поблизу не було жодного літературного гуртка, і я навіть не маю вищої освіти. Тож залишалося тільки одне місце, де можна було шукати допомоги, і я звернулася до Інтернету. До кінця днів дякуватиму долі за те, що звела мене з Вільямом Ковальскі — письменником-лауреатом — автором книги «Eddie's Bastard». Він став моїм учителем, редактором, наставником і другом. Його віра в мої письменницькі здібності роками підтримувала мою впевненість у собі.

Скільки разів вам було відмовлено до того, як знайшовся літературний агент?

Сімдесят два рази за два роки.

Які перешкоди довелося здолати на шляху до публікації роману?

У листопаді 2008-го, буквально за декілька місяців до того, як я почала розсилати листи до видавництв, ми з чоловіком, за досить сумних обставин, втратили спільний бізнес. Це призвело нас до повного банкрутства і пошуків працевлаштування, вперше за двадцять шість років. То був дуже важкий час, але я не збиралася відмовлятися від своєї давньої мрії. Тож листування з видавництвами супроводжувалося перемовинами з адвокатами та хвилюванням щодо нашого майбутнього. Спочатку мені було відмовлено двічі з посиланням на завеликий обсяг роману (280 000 символів). Тож я впродовж десяти місяців скорочувала й переробляла текст, а тим часом тривали фінансові та юридичні баталії. Померла моя сестра, і я зовсім перестала писати. Та потім усвідомила, що зайшла надто далеко й не можу кинути все як є. Сама не знаю, як зуміла скоротити роман до прийнятного обсягу і продовжила пошуки агента. Приблизно в цей самий час ми зрозуміли, що доведеться продати будинок, у якому прожили двадцять років, і наступні сім місяців тривав косметичний ремонт, необхідний для того, щоб отримати якомога більшу суму. В січні 2011-го я вже отримала сімдесят дві відмови і вирішила зробити останню спробу. Саме вона виявилась успішною, і мій агент буквально за три тижні продав роман через два місяці після того, як було продано наш будинок. Тепер, оглядаючись назад, я розумію, що робота над романом і намагання його продати допомогли мені не збожеволіти в той важкий період.

Кого з акторів ви бачите у ролі Крістін і Ісаака, якщо «Сливове дерево» захочуть екранізувати?

Скарлет Йогансон і Джейка Джилленхола. І, гадаю, Леонардо Ді Капріо буде чудовий у ролі офіцера СС.

Примітки

1

Ні (нім.).

2

Matjesheringe — малосольний оселедець, подають, як правило, під вершковим соусом (традиційна страва єврейської кухні).

3

Крендель із прісного тіста у формі складених долонь або вузлика, з трьома дірочками, слугував емблемою гільдії німецьких пекарів у Середньовіччі.

4

Шоколадно-вишневий торт.

5

Ідеться про традиційне літнє свято здобувачів солі, яке супроводжується музикою і народними танцями. Відзначається вже понад 2500 років.

6

Добрий день (нім.).

7

До побачення! (Нім.).

8

Люди змішаної раси.

9

Заборонено! (Нім.).

10

Так, мамо (нім.).

11

Ти — гарна дівчинка (нім.).

12

Так (нім.).

13

«Ескадра прикриття супроводження», термін, що за часів Третього рейху використовувався як назва охоронної команди Гітлера, а потім і військ СС.

14

Дуже дякую (нім.).

15

Нацистське вітання.

16

«Народний оглядач» (нім.), щоденна нацистська газета.

17

Величезне спасибі! (Нім.).

18

О ні! (Нім.)

19

Добраніч! (Нім.)

20

Державна секретна служба поліції (нім.).

21

Буквально: кришталева ніч (нім.).

22

Немовлятко-Христос, що приносить німецьким дітям подарунки.

23

Тут: «Щасливого Різдва і будь здорова!» (Нім.).

24

«Штурмовик» (нім.), німецький тижневик антисемітського спрямування.

25

Євреям заборонено! (Нім.).

26

Виконуй швидше! (Нім.).

27

Ані руш! (Нім.).

28

Нацистський гімн.

29

«Ліга німецьких дівчат» (нім.), нацистська жіноча молодіжна організація.

30

Нацистська дитяча організація для хлопчиків у віці від 10 до 14 років.

31

Буквально: «золотий фазан» (нім.). Так називали нацистів-високопосадовців, які відрізнялись червоно-коричневою уніформою і майже ніколи не брали безпосередньої участі у воєнних діях.

32

Німецькомовна радіостанція часів Другої світової війни.

33

Назва антиамериканського нацистського плакату.

34

Любитель швидких танців, псих (англ.).

35

Пістолет калібру 9 мм.

36

Ворог бачить тебе. Вимкни світло! (Нім.).

37

Мої вітання! (Нім.).

38

Увага! (Нім.).

39

Коли ви бачите цей символ (нім.).

40

Зік хайль! — Хай живе перемога! (нім.), нацистський вигук привітання.

41

Нацистська програма зі створення нової раси, ґрунтувалася на принципах євгеніки.

42

Німецьке прізвище, що походить від назви управителя майном при землевласнику у Середньовіччі.

43

Літак-винищувач (нім.).

44

Любий (нім.).

45

Фольксштурм (нім. — штурм народу, народна армія) — ополченські формування у нацистській Німеччині наприкінці Другої світової війни.

46

Будь ласка (нім.).

47

Старший лейтенант СС.

48

Приблизно 36 кілограмів.

49

Підрозділ СС, що відповідав за охорону концентраційних таборів.

50

Боже мій! (Нім.).

51

Неважливо (нім.).

52

Милий Боже (нім.).

53

Тут: агов! (Нім.)

54

Батько! (Нім.).

55

О ні! (Нім.).

56

Росія (нім.).

57

Не має значення (нім.).

58

О Боже мій! (Нім.).

59

Ні, дурню (нім.).

60

Популярна в Німеччині настільна гра на кшталт лото.

61

Ваффен-СС (нім.) — бойові формування СС, що виникли на основі так званих «політичних частин» і зондеркоманд СС.

62

«Увага! Смертельно небезпечна електрична напруга» (нім.).

63

«Праця вивільнює» (нім.).

64

Так точно (нім.).

65

Марка одеколону, що виробляє німецька компанія Маурер і Вірц із XVIII ст.

66

Добре (нім.).

67

Марка білого вина, що виготовляється в Німеччині XIX ст.

68

Єврейська молитва, що прославляє священне ім'я Бога і його моці та висловлює прагнення до остаточного відпущення гріхів і спасіння (від арам. — священний).

69

Доброго ранку, пане комендант табору (нім.).

70

Циклон-Б — винайдена німецькими хіміками в 20-х pp. XX ст. речовина, що в усьому світі використовувалася як пестицид у боротьбі зі шкідниками овочевих і зернових культур. У період Другої світової війни в багатьох концентраційних таборах, разом із чадним і угарним газом, використовувався у газових камерах для знищення людей.

71

BMW — Баварські моторні заводи (нім.).

72

Ні, дякую, гере коменданте табору (нім.).

73

Так, їж (нім.).

74

Спеціальна обробка (нім.).

75

Д.Д.Т — інсектицид, що використовується проти комарів, шкідників бавовника, соєвих бобів, арахісу. Один небагатьох дійсно ефективних засобів проти сарани. Заборонений для застосування в багатьох країнах через те, що здатний накопичуватися в організмі тварин і людини.

76

Ім'я (нім.).

77

Будь ласка, ходімо (нім.).

78

Боягуз (нім.).

79

Тут: зупини! (Нім.).

80

Моя люба! (Нім.).

81

Моя люба! (Нім.).

82

Тут: дитинко (нім.).

83

Консервований ковбасний фарш (англ.).

84

Привіт! (Англ.)

85

Друзі? (Англ.)

86

Торгова марка шоколаду в США (англ.).

87

Прощавайте (англ.).

88

Мем (англ.) — ввічливе звертання до жінок в англомовному світі.

89

О Боже мій! (Нім.).

90

Дівчата, будь ласка! (Нім.).

91

Англійська? (Англ.)

92

Батько? (Англ.)

93

Тут: допоможіть (англ.).

94

Концентраційний табір Дахау (нім.).

95

Тут: можна? (Нім.)

Content

Еллен Марі Вайсман
Сливове дерево

Слова подяки

Сливове дерево

Глава 1

Глава 2

Глава З

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Глава 25

Глава 26

Глава 27

Глава 28

Глава 29

Глава ЗО

Глава 31

Глава 32

Глава 33

Глава 34

Глава 35

Глава 36

Глава 37

Глава 38

Післямова автора

Про автора

Інтерв'ю

Примітки