Вольлебен Петер

Таємниче життя дерев

Петер Воллебен

Таємниче життя дерев

Своїм надихаючим дослідженням автор гарантує, що читачі більше ніколи не подивляться на ці форми життя тими самими очима.

— Library Journal —

Передмова

На початку моєї професійної кар’єри лісничого таємниче життя дерев було для мене таке саме далеке, як і відчуття тварин для м’ясника. Сучасне лісництво зорієнтоване на продукування деревини, що передбачає вирубування лісів та садіння нових саджанців. Під час читання фахових журналів складається враження, що добробут лісу важливий тільки з аспекту його найоптимальнішої експлуатації. У викривленому світлі минають також і будні лісничих: щодня мені доводиться оцінювати сотні смерек, буків, дубів та сосен з огляду на їхню вартість на лісопильному заводі й придатність для продажу. У певний момент я відчув, що така діяльність обмежує мій кругозір.

Приблизно двадцять років тому я почав улаштовувати для туристів тренінги виживання в лісі та походи з ночівлею на природі. Потім додалися ще «природні поховання» в лісах та екскурсії заповідниками з правіковими деревами. У розмовах із численними відвідувачами моє сприйняття лісу знову набуло правильних рис. Криві, сучкуваті, на мій погляд, низькосортні дерева викликали в мандрівників захоплення. Разом з туристами я вчився звертати увагу не тільки на стовбур та його якість, а й на незвичне коріння, особливі форми росту дерева чи ніжний моховий покрив на корі. У мені знову відродилася любов до природи, що вперше спалахнула ще в шестирічному віці. Зовсім несподівано я почав відкривати численні дивовижі, що не підлягали жодним поясненням. Окрім того, Аахенський університет розпочав регулярні дослідження в моєму лісництві. Багато питань було висвітлено, ще більше нових виникло. Професія лісничого знову стала цікавою, кожен день у лісі перетворився на дослідницьку експедицію. Це вимагало від працівників лісництва незвичного, уважного ставлення до дерев. Адже хто знає, що дерева відчувають біль, мають пам’ять і що батьки дерев живуть разом зі своїми дітьми, той більше не зможе їх бездушно зрубувати чи шуміти біля них потужними агрегатами. Уже двадцять років такі пристрої не використовують у моєму лісництві, а якщо поодинокі стовбури все ж таки треба прибрати, лісоруби обережно виконують цю роботу за допомогою коней. Здоровий, можливо, навіть щасливий ліс є набагато продуктивнішим, а отже, являє собою джерело більших доходів. Цей аргумент переконав мого роботодавця, громаду Гюммеля, а тому в маленькому Айфельдорфі як тепер, так і в майбутньому не обговорюватимуть жоден інший тип ведення господарства. Дерева можуть зітхнути полегшено і розкрити ще більше таємниць. Передовсім це стосується тих рослин, які живуть на нових заповідних територіях, де ніщо не порушує їхній спокій. Ніколи не перестану від них учитись, адже все те, що я довідався під склепінням їхнього листя, я ніколи раніше не міг собі навіть уявити.

Запрошую вас розділити зі мною щастя, яке нам дарують дерева. Хто знає, можливо, під час наступної прогулянки лісом вам також поталанить відкрити малі й великі дива.

Дружба

Багато років тому в моєму лісництві на території одного зі старих букових заповідників я наткнувся на своєрідні, вкриті мохом камені. Згодом я збагнув, що вже не раз проходив там, але тільки того дня вперше по-справжньому глянув у той бік і, зупинившись, нахилився до них. Каміння мало чудернацьку форму, було дещо вигнуте, з пустотами всередині, а коли я трохи підійняв мох, побачив під ним кору. Тобто це був не камінь, а старий шматок деревини. Насамперед мене здивувала її твердість, оскільки такі букові залишки та ще й на вологій землі здебільшого зогнивають упродовж кількох років. Знаковим було й те, що цей шматок я не зміг підняти: очевидно, він був міцно прикріплений до землі. Кишеньковим ножем я обережно зішкріб невеличку ділянку кори й побачив якийсь зелений прошарок. Зелений? Такий колір характерний тільки для хлорофілу, що накопичується в зеленому листі, а також служить резервом у стовбурах живих дерев. Це означало, що знайдений шматок дерева аж ніяк не був мертвим! Інші «камені» дали змогу швидко вибудувати логічну картину, оскільки були розташовані у формі кола з діаметром у півтора метра. Це були сучкуваті рештки велетенського прадавнього пня. Від нього залишилися тільки рудименти колишнього ободу, а всередині вже давно все перетворилося на гумус — чіткий доказ того, що стовбур зрізано ще 400–500 років тому. Утім, як його живим залишкам вдалося протриматися так довго? Адже клітинам потрібна пожива у вигляді цукру, вони мусять дихати і принаймні трохи рости. А без листя, а отже, й за відсутності фотосинтезу, це просто неможливо. Голодну дієту впродовж багатьох століть не здатна витримати жодна істота на планеті Земля, зосібна й залишки дерев. Це стосується також і пнів, що кинуті напризволяще без стовбура та листя. Очевидно, що з цим екземпляром все було інакше. Життя в ньому через розгалужену кореневу систему підтримували сусідні дерева. Деколи існує тільки слабке сполучення через міцелій[1], що оповиває кінчики коренів і допомагає їм під час обміну поживними речовинами, іноді трапляється також і цілковите зростання кореневих систем. Як саме сталося в цьому випадку, дізнатись я не міг, адже не хотів викопними роботами зашкодити старому пневі. Однозначним є той факт, що задля підтримання життя навколишні буки постачали йому розчин цукру. Як дерева сполучаються через коріння, час від часу видно на узбіччях. Там дощові потоки підмивають землю й оголюють підземні системи. Існування щільно переплетеної мережі, що об’єднує більшість індивідуумів одного складу та виду, виявили науковці в Гарці. Мабуть, правилом є обмін поживними речовинами та сусідська допомога в екстрених випадках. Звідси можна зробити висновок, що дерева — це суперорганізми, а їхня організація подібна до мурашника.

Звісно ж, одразу виникає запитання: можливо, корені дерев ростуть у ґрунті недбало та безцільно, а щойно натрапляють на особин свого виду, як одразу ж сполучаються з ними? А потім уже просто змушені обмінюватися поживними речовинами, вибудовувати позірну соціальну спільноту й продовжувати своє існування в проявах випадкового «дати — взяти». Хоча й такі механізми були б корисними для екосистеми лісу, проте гарний образ активної допомоги затьмарився б принципом випадковості. Одначе, як констатує Массімо Маффей з Туринського університету в часописі «МахPlanckForschung» (3/2007, с. 65), у природі не все так просто: рослини, а отже, й дерева здатні дуже добре відрізняти власне коріння від коренів чужого біологічного виду, ба навіть від інших представників свого виду.

Та чому дерева є настільки соціальними істотами, чому діляться своїми харчами з іншими й у такий спосіб збільшують їхню конкурентну здатність? Причина така сама, як і в кожній людській спільноті: разом — краще! Одне дерево — це ще не ліс, воно не спроможне створити сприятливий локальний клімат, беззахисне перед вітром та негодою. Натомість багато дерев творять власну екосистему, що врівноважує екстремальні перепади спеки та холоду, зберігає велику кількість води й продукує дуже вологе повітря. У такому середовищі дерева живуть протягом століть у безпеці та затишку. А щоб цього досягнути, передовсім треба зберегти суспільні взаємозв’язки. Якби всі представники виду дбали тільки про себе, тоді більшість із них не постаріла б. Численні летальні випадки зумовили б виникнення великих прогалин у лісовому покриві, бурі без перешкод вривалися б усередину лісового масиву та звалювали інші стовбури. Літня спека проникала б у лісові ґрунти й висушувала їх. А відтак страждали б усі.

Таким чином, для спільноти цінним є кожне дерево, всі заслуговують на якомога довше життя. Тому допомагають навіть хворим представникам виду, живлять їх поживними речовинами, аж допоки вони не одужають. Адже наступного разу все може бути навпаки, й дерево, що ще недавно підтримувало інших, саме потребуватиме допомоги. Грубезні, сріблясто-сірі буки такою поведінкою нагадують мені стадо слонів. Вони також піклуються про своїх, допомагають хворим та кволим звестися на ноги й неохоче покидають навіть мертвих.

Кожне дерево є частиною такої спільноти, проте в її межах існує певна градація. Більшість пнів зогнивають і через кілька десятиліть (для дерев це дуже швидко) зникають у шарах гумусу. Тільки декотрі індивідууми, як наприклад, щойно описані «вкриті мохом камені», й далі живуть упродовж століть. Чому є такі відмінності? Невже й серед дерев наявні прошарки іншого класу? Усе видається саме таким, але термін «клас» не цілком точно окреслює ці процеси. Передовсім ідеться про міру спорідненості, можливо, навіть прихильності, що найдужче впливає на готовність допомогти своїм колегам. Глянувши на крони дерев, це може побачити кожен. Гілля середньостатистичного дерева росте доти, аж поки не досягне кінчиків гілок однакових за висотою сусідів. Тоді їхній ріст припиняється, адже повітряний чи то пак світловий простір уже не вільний. Проте в такий спосіб посилюється міцність верховіття, складається враження, що там, нагорі, відбувається справжня битва. Однак по-справжньому дружна пара від самого початку стежить, щоб у бік друга не виросла жодна груба галузка. Вони не хочуть нічого забирати один від одного й тому утворюють міцні частини крон тільки назовні, тобто в напрямку «недрузів». Ці пари настільки глибоко пов’язані між собою через кореневі системи, що деколи навіть разом помирають.

Така міцна дружба (коли дерево після смерті товариша насичує поживними речовинами його пень) здебільшого буває тільки в природних лісах. Можливо, так чинять усі види. Особисто я, окрім буків, бачив такі довголітні пні зрубаних дерев іще й серед дубів, ялиць, смерек та псевдотсуг. Штучно засаджені лісові угіддя, типові для більшості хвойних лісів Центральної Європи, поводяться радше як безпритульні діти з однойменного розділу книжки. Оскільки через висаджування постійно пошкоджують корені, дерева не здатні сполучитися в єдину систему. У таких лісових угіддях зазвичай усі виростають одинаками, а тому їм особливо тяжко. Загалом у більшості випадків вони й не повинні старіти, адже їхні стовбури залежно від виду дерева приблизно в сторічному віці вважають готовими до зрубування.

Мова дерев

Мова — це здатність людей висловлюватися, принаймні так це поняття трактує «Дуден» — зведення правил німецької граматики. Якщо дотримуватися такого погляду, то здатністю говорити володіємо тільки ми й обмежується вона виключно нашим біологічним видом. А хіба не було б цікаво дізнатися, чи можуть висловлюватися також і дерева? Але ж яким чином? Безперечно, почути їх ми не можемо, бо вони однозначно тихі. Адже хрускіт гілок під поривами вітру чи шелестіння листя відбуваються пасивно й від самих дерев не залежать. Проте вони привертають до себе увагу в інший спосіб — ароматичними речовинами. Ароматичні речовини як засіб спілкування? Відоме таке й серед нас, людей, — навіщо інакше ми використовували б усі ці дезодоранти й парфуми? Та й навіть без них наш власний запах апелює до свідомості та підсвідомості інших людей. Одних — і на дух не терпимо, запах інших притягує нас, як магніт. На думку науковців, феромони, що містяться в поті, є навіть вирішальними під час вибору партнера, себто того, з ким ми готові народити нащадків. Таким чином, ми володіємо таємною мовою запахів і щонайменше вона властива також і деревам. До речі, сорок років тому в африканській савані провели цікаве спостереження. Жирафи їдять там один підвид акацій — акації кручені, проте останнім це зовсім не подобається. Тому, щоб позбутися тих великих рослиноїдних тварин, акації протягом кількох хвилин відкладають у своєму листі отруйні речовини. Жирафи про це знають, тому переходять до наступних дерев. До наступних? Ні, вони йдуть від усієї групи рослин і продовжують трапезу аж через приблизно сто метрів. Причина просто приголомшлива: над’їджена акація випускає в повітря застережний газ (у цьому випадку — етилен), що сигналізує всім довколишнім представникам підвиду про наближення лиха. Опісля всі попереджені індивіди також відкладають отруйні речовини, щоб підготуватися. Жирафам ця гра відома, тож вони йдуть саваною далі, до наступних, іще беззахисних, дерев. Або тварини рухаються проти вітру. Оскільки ароматичне послання передається іншим деревам через повітряні потоки, жирафи, які рухаються проти вітру, зовсім поруч можуть знайти акації, що й не підозрюють про їхню присутність. Такі самі процеси відбуваються і в наших місцевих лісах. Бук це, смерека чи дуб — усі вони однаково болісно реагують, коли хтось починає їх гризти. Якщо гусінь аж надто вгризається в їхню кору, навколо вкушеного місця змінюється тканина. Крім того, дерево посилає електричні сигнали так само, як і поранене тіло людини. Щоправда, цей імпульс не поширюється протягом кількох мільйонних часток секунди, як у людини, а рухається зі швидкістю сантиметр за хвилину. А тоді минає ще година, поки захисні речовини не потраплять у листя, щоб зіпсувати паразитам обід{1}. Дерева, власне, дуже повільні, і навіть у разі небезпеки це їхня найвища швидкість. Попри низький темп, окремі частини дерева ніколи не функціонують ізольовано. Якщо в коріння виникли труднощі, то ця інформація пошириться по всьому дереву й зумовить викид ароматичних речовин через листя. Не будь-яких, а спеціальних, розпилених з конкретною метою. Це ще одна властивість, що в наступні дні допоможе їм відбити напад, адже дерева розпізнають декотрі види комах, розуміють, про якого саме паразита йдеться. Слина кожного виду специфічна, її можна класифікувати. І то настільки добре, що через атрактанти[2] дерево закликає певних хижаків, а вони вже з радістю накидаються на комах і в такий спосіб допомагають деревам. Скажімо, в’язи та сосни звертаються по допомогу до маленьких ос{2}. Ці комахи відкладають яйця в гусениць, що поїдають листя. Зсередини, шматок за шматком пожираючи трохи більшу за розміром гусеницю метелика, розвивається потомство ос — зовсім не естетична смерть. Проте таким чином дерева звільняються від надокучливих паразитів та цілі й неушкоджені ростуть далі.

Розпізнання слини доводить ще одну здатність дерев: у них мають бути смакові відчуття.

Недоліком ароматичних речовин є те, що їх швидко розвіює вітер. Тому вони часто не поширюються навіть на сто метрів, проте водночас виконують іще й іншу функцію. Оскільки поширення сигналу всередині дерева відбувається дуже повільно, то через повітря ароматичні речовини хутчіш долають великі відстані, а тому й набагато скоріше попереджають інші частини дерева, що розташовані за багато метрів одна від одної.

Часто це навіть не спеціальний заклик про допомогу, необхідний для оборони від комах. Тваринний світ фіксує хімічне послання дерев навзагал, а відтак розуміє, що там відбувається напад, тому певним видам час іти в атаку. Хто любить поласувати тими малими організмами, відчуває непереборний потяг. Самі дерева теж годні захищатися. Наприклад, дуби відкладають у корі й листі гіркі та отруйні дубильні речовини, що або вбивають комах-гризунів, або такою мірою змінюють смак, що їжа перетворюється зі смачного салату на їдку жовч. Задля оборони верби утворюють саліцин, що спричиняє подібну дію. Проте це не стосується людей, адже, навпаки, чай з вербової кори вважають за предтечу аспірину, бо той здатен притлумлювати головний біль і збивати жар.

Звісно, щоб організувати таку оборону, потрібен час. Саме тому вирішальну роль у ході раннього оповіщення відіграє співпраця. Цікаво, що дерева не покладаються виключно на повітря, бо тоді не кожен сусід дізнався б про небезпеку. Тому вони посилають свої оповіщення ще й через корені, що об’єднують у єдину мережу всіх представників одного виду та добре функціонують незалежно від погодних умов. Хай як дивно, ці оповіщення поширюються не тільки через хімічні сполуки, а й через електричні імпульси, що рухаються зі швидкістю один сантиметр на секунду. Очевидно, що порівняно з нашим організмом це неймовірно повільно, одначе в тваринному царстві є такі види, як, наприклад, медузи чи хробаки, у яких провідна здатність подразника досягає таких самих позначок{3}. Тільки-но новина поширилася, усі навколишні дуби через свої артерії швидко наповнюють увесь організм дубильними речовинами. Корені дерева дуже розгалужені, їхній розмір більш ніж удвічі більший за розмір крони. Таким чином відбувається перетинання з підземними відростками сусідніх дерев і контакт через зрощені пагони. Проте так стається не завжди, адже й у лісі існують одинаки та самітники, що не бажають мати нічого спільного з колегами. Якщо такі відлюдьки не спілкуються з іншими, то чи здатні вони блокувати сигнали тривоги? На щастя, ні, адже, щоб гарантувати швидке поширення інформації, у більшості випадків відбувається проміжне залучення грибів. А ті діють як волоконно-оптичні кабелі Інтернету. Тонкі волокна прошивають ґрунт і обплітають його з неймовірною щільністю. Відтак чайна ложка лісової землі містить багато кілометрів цих гіфів{4}. Один-єдиний гриб протягом кількох століть здатен поширитися на багато квадратних кілометрів і в такий спосіб об’єднати в спільну мережу цілі ліси. Своїми лініями він передає сигнали від одного дерева до іншого й таким чином допомагає їм обмінюватися інформацією про комах, посухи та інші небезпеки. Поступово навіть наука говорить про так звану «Wood-Wide-Web» (всесвітню лісову павутину), що пронизує наші ліси. Як і про що саме відбувається обмін, до сьогодні немає систематичних досліджень. Можливо, існує також зв’язок між різними видами дерев, навіть якщо вони й розглядають одне одного як конкурентів. А гриби дотримуються своєї власної стратегії, слугують посередниками та врівноважувачами.

Якщо дерева ослаблені, то знижуються, напевно, не тільки їхні захисні сили, а й балакучість. Інакше як можна пояснити той факт, що комахи прицільно вишукують саме найслабших представників виду? Є така думка, що спершу вони дослухаються до дерев, реєструють активні застережні хімічні заклики, а мовчазних особин перевіряють через укус у листя чи кору. Можливо, їхня мовчазність дійсно є ознакою серйозної хвороби або свідчить про втрату міцелію, що зумовлює ізоляцію дерева від усіх новин. Тоді йому не відомо про небезпеку, що наближається, й воно стає поживою для гусені та жуків. До речі, так само беззахисними є згадувані одинаки, що хоча й мають здоровий вигляд, але цілком позбавлені будь-якої інформації.

У лісовій життєвій спільноті в такий спосіб обмінюються інформацією не тільки дерева, а й кущі і трава, можливо, навіть усі види рослин. Проте, якщо ми зайдемо на сільськогосподарські поля, то вся тамтешня зелень мовчатиме. Через штучний процес вирощування в наших культурних рослин фактично повністю зникла здатність до підземного чи наземного спілкування. Вони майже глухі та німі, а тому є легкою здобиччю для комах{5}. Це одна з причин, чому сучасне сільське господарство використовує так багато емульсій для обприскування рослин. Можливо, у майбутньому садоводи зможуть хоча б трохи підглянути за життям лісів, а зернові культури та картоплю знову схрестять із дрібкою дикості, а отже, й балакучості.

Спілкування між деревами й комахами не обертається тільки навколо оборони та недуг. Напевно, ви самі вже не раз зауважували (чи то пак нюхали), що є також і багато позитивних сигналів між цими такими різними створіннями. Ідеться про приємні ароматичні послання під час цвітіння. Квіти поширюють аромат невипадково чи щоб нам сподобатися. Фруктові дерева, верби й каштани через запашне повідомлення звертають на себе увагу, запрошуючи бджіл до себе заправлятися. Солодкий нектар, концентрований цукровий сироп є нагородою за запилення, яке мимохідь здійснюють комахи. Подібно до рекламного щита, сигналом слугують також і форма квітки та її колір, що чітко відрізняються від суцільної зеленої крони дерева і вказують на шлях до харчів. Отож, дерева спілкуються через нюхові рецептори, оптичні та електричні імпульси (через певний вид нервових клітин на кінчиках коренів). А як щодо звуків, тобто чи рослини чують і розмовляють?

Якщо я спершу сказав, що дерева — однозначно тихі, то найновіші дослідження навіть таке твердження піддають сумніву. Одного разу Моніка Ґальяно з Університету Західної Австралії разом зі своїми колегами з Бристоля та Флоренції вирішила прислухатися до землі{6}. Використовувати дерева в лабораторії непрактично, тому замість них було узято легші в користуванні сіянці зернових культур. І справді: зовсім швидко вимірювальні прилади зареєстрували тихе потріскування коренів за частоти 220 герц. Корені, що здатні потріскувати? Це ж іще нічого не означає, адже, згоряючи в каміні, потріскують навіть мертві дрова. Проте виявлений у лабораторії шум можна було почути також і в переносному значенні. Адже на нього реагувало коріння незадіяних саджанців. Щоразу, коли корені чули потріскування за частоти 220 герц, їхні кінчики спрямовувались у відповідний бік. Це означає, що трава сприймає цю частоту, тобто здатна «чути». Обмін інформацією через звукові хвилі в рослин? Це зацікавлює ще більше, оскільки й ми, люди, здатні спілкуватися через звукові хвилі, а це, можливо, могло б бути ключем до кращого розуміння дерев. Неможливо собі навіть уявити наслідків нашої здатності чути, чи добре ведеться букам, дубам та смерекам або ж, можливо, вони захворіли. На жаль, так далеко ми ще не просунулись і на цій науковій ниві стоїмо ще зовсім на початках. Але якщо наступного разу, гуляючи лісом, ви почуєте тихе потріскування, то знатимете: можливо, це не тільки вітер…

Відділ соціального забезпечення

Садівники вже не раз запитували мене, чи не стоять їхні дерева занадто щільно. Адже вони, напевно, забирають одне від одного світло та воду. Ці переживання родом з лісового господарства: саме там стовбури мусять якомога швидше грубшати та ставати придатними для зрубування, а на це їм треба багато місця й рівномірно кругле, велике верховіття. З такою метою регулярно (кожні п’ять років) та з певною послідовністю ці дерева позбавляють потенційних конкурентів, тобто зрубують останні. Оскільки дерева не старіють, бо вже в сторічному віці опиняються на лісопилці, то негативний вплив на їхнє здоров’я майже непомітний. Який ще негативний вплив? Хіба ж не звучить цілком логічно, що дерево росте краще, якщо його звільнити від надокучливих конкурентів, надати його кроні якомога більше сонячного світла та наситити його корені достатньою кількістю води? Для представників різних видів це дійсно поміч. Вони направду борються один з одним за місцеві ресурси. Проте це не стосується дерев одного виду. Я вже згадував, що, наприклад, буки здатні товаришувати й навіть годувати один одного. Очевидно, що ліс не зацікавлений у тому, щоб утрачати слабших представників своєї громади. Адже тоді виникатимуть прогалини, що завдаватимуть шкоди чутливому мікроклімату з його сутінковим світлом та високою вологістю повітря. Зрештою, кожне дерево повинне мати змогу вільно розвиватися та вести індивідуальний спосіб життя. Повинне, адже принаймні для буків надзвичайно важить рівновага й справедливість. Ванесса Бурше з Рейнсько-Вестфальського технічного університету Аахена виявила, що в неушкоджених букових лісах можна зробити цікаве відкриття, яке стосується фотосинтезу. Дерева синхронізуються настільки, що показують однакові результати. І це не є очевидним. Кожен бук стоїть на своєму, унікальному місці. Ґрунт під ним буває кам’янистим чи сипучим, із вмістом води чи без неї, деколи з широким асортиментом поживних речовин, а подекуди зовсім бідний — на відстані навіть кількох метрів умови можуть суттєво відрізнятися. Кожне дерево, відповідно, має різні передумови для свого розвитку, а тому й росте швидше або повільніше, отже, спроможне до утворення більшої чи меншої кількості цукру та целюлози. Тому зовсім несподіваним є результат наукової роботи: дерева зрівнюють своїх сильних і слабких представників. Не має значення, грубе дерево чи тонке, адже весь біологічний вид виробляє за допомогою світла однакову кількість цукру на один листок. Вирівнювання відбувається під землею, через кореневі системи. Очевидно, там відбувається жвавий обмін. Хто має багато, той віддає, хто бідний — отримує гуманітарну допомогу. У цьому процесі активну участь беруть також і гриби, що зі своєю велетенською мережею гіфів схожі на гігантські перерозподільні машини. Це дещо нагадує систему соціального забезпечення, яка також перешкоджає занадто низькому падінню окремих членів нашого суспільства.

Отож, буки не можуть рости занадто далеко один від одного. Навпаки, бажаним є їхнє скупчення, тому стовбури часто ростуть на відстані менше ніж один метр. Таким чином, їхні крони невеличкі та стиснуті, а тому багато лісників гадають, що це негативно впливає на дерева. Це слугує причиною того, що їх розділяють, помилково зрубуючи так званих «зайвих» представників виду. Проте мої колеги з Любека дослідили, що буковий ліс, у якому всі дерева стоять щільно, є набагато продуктивнішим. Суттєво більший річний приріст біомаси, насамперед деревини, є доказом здоров’я деревних угруповань. Мабуть, разом їм вдається так оптимально розподілити поживні речовини та воду, що кожне дерево здатне показати себе в найкращій спортивній формі. Якщо окремим представникам «допомогти» позбутися їхніх потенційних конкурентів, то вцілілі дерева перетворюються на одинаків. Обриваються сусідські взаємозв’язки, оскільки навколо стоять лише зрубані пні. І тоді кожне дерево вже тільки коротає дні свого безцільного існування, і, як наслідок, виникає велике розходження в його продуктивності. Деякі індивідууми наче дичавіють і з неймовірним завзяттям вдаються до фотосинтезу, цукор б’є з них, як з фонтана. Тому вони краще ростуть, є активними, проте живуть дуже мало. Адже дерево може розвиватися тільки відповідно до умов лісу, що його оточує. А в такому лісі тепер є багато ослаблених представників виду. Слабші дерева, яких раніше підтримували сильніші, відтак опиняються на лаві запасних. Не має значення, чи криється причина в місці їхнього розташування, у бракові поживних речовин, тимчасовому нездужанні або генетичному наборі, але вони стають легкою жертвою комах та грибів. Хіба ж не це слугує за підтвердження принципів еволюції, що вижити здатні лише найдужчі? Дерева відповіли б на це тільки хитаючи головою чи то пак кроною, їхній добробут залежить від суспільних зв’язків, і щойно зникають так звані «немічні», то втрачають усі. Ліс перестає бути закритою системою, гаряче сонце та штормові вітри проникають аж до фунту та змінюють вологий прохолодний клімат. Окрім того і сильні дерева протягом життя часто хворіють і в таких ситуаціях залежать від підтримки своїх слабших сусідів. А якщо їх немає, то навіть невеличка атака комах здатна вирішити долю багатовікових гігантів.

Колись я теж був причиною, що спонукала дерева вдаватися до екстраординарної допомоги. Коли я тільки почав працювати лісничим, то наказував робити круговий надріз у корі молодих буків. Цей метод передбачає зрізування смуги кори на висоті одного метра, щоб у такий спосіб зумовити смерть дерева. Врешті-решт це один із методів прорідження, коли дерева не зрубують, а вони зсихають самі і відтак як сухостій зостаються в лісі. Навіть тоді вони утворюють більше місця для живих, тому що на їхніх кронах уже немає листя, а тому до сусідів потрапляє більше світла. Звучить жахливо? Так. Адже смерть настає із запізненням на кілька років, тому надалі я такого більше не робитиму. Саме тоді я побачив, як завзято буки боролися, — деякі з них навіть вижили. За нормальних умов це було б неможливо, тому що без кори дерево не здатне доправляти цукор від листя до коренів. А тому коріння вмирає з голоду, припиняє качати поживні речовини, й оскільки через стовбур до крони більше не проникає вода, то ціле дерево засихає. Проте багато представників виду й далі більш-менш бадьоро росли. Тепер мені відомо, що це було можливо тільки завдяки їхнім уцілілим сусідам. Через підземну мережу ті переймали перерване забезпечення коренів і таким чином уможливлювали виживання своїх товаришів. Деяким навіть пощастило заповнити прогалину новою корою. Визнаю, що дотепер трохи соромлюся, коли бачу, що тоді накоїв. Хоча саме в той час я збагнув, наскільки потужною є спільнота дерев. Ти сильний такою мірою, якою є сильний найслабший член твоєї спільноти — саме цей старий ремісничий вислів можна застосувати і до дерев. Й оскільки їм це відомо на інтуїтивному рівні, вони безумовно допомагають одне одному.

Любов

Спокійний характер дерев виявляється також і під час розмноження, адже своє відтворення вони планують щонайменше за рік. Чи дерева любляться щовесни, залежить від кожного біологічного виду. Якщо хвойні дерева поширюють своє насіння щороку, то листяні дотримуються зовсім іншої стратегії. Перше ніж починається період цвітіння, вони проводять голосування. Чи треба плодитися наступної весни, чи краще ще рік або два почекати? У лісі дерева цвітуть усі одночасно, бо тоді гени багатьох індивідуумів добре змішуються. Хвойні дерева думають так само, а листяні беруть до уваги ще один чинник — кабанів і сарн. У цих тварин просто вовчий апетит на букові горіхи та жолуді, що допомагає їм наїсти товстий шар підшкірного лою. Тому вони з надзвичайною зажерливістю накидаються на ці плоди, адже ті містять аж до 50 відсотків жиру та крохмалю — більше не має жодна інша їжа. Восени цілі лісові райони часто виїдаються до останньої крихти, відтак навесні вже не здатне зародитися нове потомство. Тому дерева одне з одним домовляються. Якщо вони цвістимуть не щороку, то кабани й сарни не зможуть розраховувати на постійну наявність харчів. Таким чином, їхнє потомство існуватиме в припустимих межах, оскільки взимку вагітні самиці мусять пережити довгий, бідний на харчі період, деякі представники виду взагалі не виживуть. Якщо ж, зрештою, водночас цвітуть і плодоносять усі буки та дуби, то ті нечисленні рослиноїдні тварини, що не загинули, усе спожити вже не здатні, а тому залишається й проростає достатня кількість невиявленого насіння. У такі роки кабани потроюють свій коефіцієнт народжуваності, адже тоді навіть узимку в лісах залишається досить харчів. З давніх-давен у Німеччині існує поняття «дубово-букових урожайних років», що його вживають на позначення періодів, особливо щедрих на насіння дубів та буків. Тим благословенним часом сільське населення послуговувалося з користю для приручених родичів кабанів — свійських свиней, а саме виганяло їх у ліси. Перед забоєм вони мали насититися дикими плодами й наростити ще грубший шар сала. Кількість кабанів, як правило, вже наступного року зменшувалась, адже дерева знову робили перерву й лісова земля ставала неплідною.

Цвітіння з інтервалом у кілька років має такі самі вагомі наслідки і для комах, передовсім бджіл. Позаяк для них діє той самий принцип, що й для кабанів: багаторічна пауза означає зменшення їхньої кількості. Проте для бджіл цей процес незворотний, адже великі популяції відновитися вже не здатні. Причина полягає в тому, що справжні лісові дерева не цінують маленьких помічників. Навіщо деревам кілька запильників, якщо вони розпускають мільйони квіток на сотнях квадратних кілометрів? Тому деревам потрібне щось інше, щось надійніше, щось, що не вимагало б ніякої данини. А чи може бути щось краще, ніж допомога вітру? Він вириває з квіток порохуваті пилинки й переносить їх до сусідніх дерев. Окрім того, повітряні потоки мають іще одну перевагу: вони існують також і за низьких температур, менших від дванадцяти градусів — позначки, коли бджолам ще занадто холодно й вони сидять удома. Можливо, та сама причина спонукає і хвойні дерева дотримуватися цієї стратегії. Власне кажучи, цього їм не треба, адже цвітуть вони майже щороку. Кабанів вони теж не бояться, бо маленькі горішки зі смерек та подібних до них видів не є привабливим джерелом харчування. Хоча існують птахи, як наприклад, шишкар ялиновий, що — як уже видно з самої назви — перехрещеними кінчиками свого могутнього дзьоба навпіл розлуплює шишки та поїдає насіння. Проте, якщо глянути на їхнє існування з погляду загальної кількості представників виду, то це не здається аж надто великою проблемою. Та оскільки жодна тварина не має наміру відкладати насіння з хвойних дерев як зимовий запас, дерева відпускають потенційних нащадків у дорогу й вони, наче маленькі літачки, повільно опускаються з гілки на гілку, їх підхоплює та відносить вітер. У будь-якому випадку хвойним деревам не треба робити паузи, як то чинять буки й дуби.

Деколи складається враження, що смереки й подібні до них види під час парування хочуть навіть перевершити листяні дерева, адже породжують неймовірно великі кількості пилинок. Їх аж так рясно, що навіть легкий порив вітру здіймає над квітучими хвойними лісами велетенські хмари пилку — здається, наче під верховіттям куриться. Тому виникає неминуче питання: як у такому безладі можна уникнути схрещень із «близькими родичами»? Дерева вижили до сьогодні тільки завдяки тому, що в межах кожного їхнього виду існує велике генетичне різноманіття. Якби навіть усі водночас випустили в повітря свій пилок, то найдрібніші крупинки усіх екземплярів змішалися та опустилися б на крони всіх дерев. Й оскільки власне насіння навколо кожного представника виду сконцентроване найщільніше, то зростає небезпека, що воно, врешті-решт, запилило б також і власні жіночі квітки. Проте, з описаних причин, цього дерева й прагнуть уникнути. Щоб знайти вихід зі скрутного становища, застосовують розмаїті стратегії. Деякі види — наприклад смереки — роблять ставку на правильний вибір часу. Чоловічі та жіночі квітки розквітають із проміжком у кілька днів, тому останні запилюються переважно чужим насінням представників того самого біологічного виду. Черешні, що покладаються на комах, такої змоги не мають. Чоловічі й жіночі статеві органи містяться на тій самій квітці. Крім того, черешня належить до одного з небагатьох справжніх лісових видів, який запилюють бджоли, що систематично обстежують цілу крону та примусово розподіляють іще й власний пилок. Проте черешня є дуже чутливою і відчуває наближення небезпеки через інцест. Перевіряється кожне пилкове зерно, що, потрапивши на приймочку маточки, через ніжні пилкові трубки намагається проникнути та прорости в напрямку центральної клітини. Якщо це власний пилок, то схрещення припиняється й він гине. Пропускають лише чуже генетичне багатство з настановою на успіх: тільки за його допомогою пізніше утворюються плоди й насіння.

Яким чином деревам вдається відрізняти своє від чужого? Це дотепер ще не відомо. Знаємо лише те, що гени дійсно активуються й мусять пасувати. Так само можна сказати: дерево це відчуває. Хіба ж фізична любов і в людей не означає щось більше, ніж викид певних послань в організм, що своєю чергою активують певні секреції тіла? Питання про те, як відбувається парування в дерев, ще, напевно, довго залишатиметься в царстві роздумів і здогадок.

Деякі види запобігають інцесту особливо послідовно, а саме: кожен індивідуум має лиш одну стать. Отож-бо, існують як чоловічі, так і жіночі верби козячі, що, відповідно, ніколи не можуть паруватися самі із собою, а примусово розмножуються з іншими деревами. Щоправда, верби — це не справжні лісові дерева. Вони є першопрохідцями, тобто поширюються там, де ще немає лісу. Оскільки в таких місцевостях ростуть тисячі квітучих трав та кущів, що приваблюють бджіл, то верби під час запилення також розраховують на комах. Ось тут і виникає проблема, адже бджоли повинні спершу полетіти до чоловічих верб, узяти пилок, а тоді транспортувати його до жіночих дерев. Навпаки запліднення не відбудеться. Як має чинити дерево, якщо обидві статі квітнуть водночас? Науковці виявили, що з цією метою всі верби виділяють певний запах — атрактант, який приманює бджіл. Якщо комахи прибули в місце призначення, то дерево щосили намагається привернути їхню увагу. З цією метою чоловічі верби надто інтенсивно напружують свої «котики» й надають їм світло-жовтого кольору. Це привертає увагу бджіл передовсім до них. Щойно комахи спожили цю першу цукрову трапезу, вони відлітають на непримітні зелені квітки жіночих дерев{7}.

Звісно, що відомий зі світу ссавців інцест — тобто запліднення в межах поєднаної родинними зв’язками популяції — можливий у всіх трьох названих випадках. Щоб цього уникнути, однаковою мірою активізуються як бджоли, так і вітер. Обоє здатні долати великі відстані й чинити так, щоб принаймні частина дерев отримувала пилок від зовсім далеких родичів і в такий спосіб місцевий генофонд постійно оновлювався. Адже повністю ізольовані екземпляри рідкісних видів дерев, що в одному місці налічують тільки кількох представників свого виду, можуть утратити розмаїття, відтак стануть вразливішими й через кілька століть зникнуть повністю.

Лісова лотерея

Дерева живуть, дотримуючись внутрішньої рівноваги. Вони старанно розподіляють власні сили, поводяться ощадливо, щоб задовольнити всі свої потреби. Порція енергії віддається на ріст. Гілля має подовжитись, а стовбур, щоб тепер витримати більшу вагу, — розширитися в діаметрі. Інше відкладається в резерв на випадок, якщо комахи чи гриби колись атакуватимуть дерево, — це необхідно, щоб воно могло відразу ж зреагувати, активувавши захисні речовини в листі та корі. Зрештою, не забуваймо й про розмноження. У видів, що квітнуть щорічно, це зусилля беруть до уваги під час старанного розподілу життєвих сил. А певні біологічні види, як наприклад, буки чи дуби, що цвітуть кожні три-п’ять років, така подія повністю вибиває з колії. Більша частина їхньої енергії вже давно розпланована інакше, аж раптом виростає така неймовірно велика кількість букових горішків та жолудів, що все решта відходить на задній план. Усе починається ще навіть від місця на гілках. Насправді для квіток там немає жодної вільної прогалини, а тому багато з них насамперед розчищають собі заплановане місце росту. Коли ж, зів’явши, вони опадають, дерева мають трохи дивний вигляд — наче обскубані кури. Тому й не дивно, що в такі роки в доповідях про стан лісу завжди фіксують жалюгідну якість верховіття у представників цих видів. Оскільки всі вони цвітуть у той самий час, то ліс на позір здається хворим.

Звісно ж, такий ліс не хворий, але досить вразливий. Адже цвітіння відбувається з використанням останніх резервів, опріч того, становище погіршується через зменшення листяної маси, що тепер виробляє набагато менше цукру, ніж у звичайні роки. А більша частина того, що продукується, перетворившись на жир та олію, знову ж таки потрапляє в насіння, отже, для самого дерева та його зимових запасів не залишається практично нічого. Уже навіть не згадую про запаси енергії, що передбачені для захисту від хвороб. На їхнє зникнення тільки й чекають численні комахи. Приміром, двоміліметровий довгоносик-стрибун буковий, що тепер має змогу відкладати мільйони яєць у свіже беззахисне листя. Мініатюрні личинки пожирають пласкі канали між верхньою й нижньою поверхнями, залишаючи після себе коричневі плями. З личинок виростають жуки, що прогризають у листі численні дірочки, тому опісля воно має такий вигляд, наче якийсь мисливець вистрелив у нього з рушниці. Бувають роки, коли буки зазнають настільки потужної атаки жуків, що здалеку видаються не зеленими, а радше брунатними. За нормальних обставин дерева оборонялися б, тобто буквально отруювали б комахам трапезу. Проте через цвітіння їх покидають сили, а тому в такий сезон вони змушені мовчки терпіти напад. Здорові представники виду просто не звертають на комах уваги, хоча опісля на них і чекають роки відновлення. Одначе якщо бук іще до того був хворобливим, то такий напад комах здатен остаточно вирішити його долю. Проте, навіть якби дереву це було відомо, воно не відмовилося б від цвітіння. Така поведінка відома з весіль під час вимирання лісів — цвітуть переважно найбільш уражені представники виду. Напевно, вони прагнуть іще встигнути розмножитися, перш ніж разом з їхньою смертю остаточно зникне ще й їхній генофонд. Подібний ефект спричиняють також і найспекотніші літа з екстремально високими температурами повітря, через які певні види дерев опиняються на межі свого існування, а тому наступного року знову ж таки інтенсивно цвітуть. Водночас очевидно, що багато букових горішків та жолудів не свідчать про особливо сувору прийдешню зиму. Врешті-решт, утворення квіток закладається ще влітку за рік до цвітіння, тому плодовитість дерева дозволяє радше здійснити огляд за попередній рік.

Восени слабкі захисні сили проявляються ще раз — у насінні. Коли довгоносик-стрибун буковий просвердлює зав’язь, з якої могли б утворитися букові горішки, то бачить, що вона порожня, а відтак і безплідна та нічого не варта.

Якщо ж насіння впало на землю, то кожен вид має власну стратегію, коли воно повинне прорости. Чому стає важливим час? Якщо зернята лежать у м’якому, вологому ґрунті, то вони мають пускати паростки відразу з приходом теплого весняного сонця. Врешті-решт, неймовірно небезпечним є кожен день, коли ембріони дерева беззахисно лежать на поверхні. Адже в кабанів та сарн апетит не зникає і навесні. Тому принаймні великоплідні види, такі як буки й дуби, дотримуються саме цієї стратегії. Щоб стати менш привабливим для рослиноїдних тварин, їхнє потомство з горішків та жолудів зароджується якомога швидше. Й оскільки ніщо інше не передбачено, то насіння не має ніякої тривалої оборонної стратегії проти грибів і бактерій. Ті соньки, що проґавили період проростання й непорушно лежать на землі навіть у літню пору року, гнитимуть аж до наступної весни. Натомість багато інших видів дають своєму насінню шанс зачекати ще один або кілька років, перше ніж воно проросте. І хоча тоді підвищується рівень небезпеки перетворитися на корм для тварин, але ця стратегія передбачає також і суттєві переваги. Наприклад, у посушливі весни сіянці можуть загинути від спраги — а тоді марною стає вся сила та енергія, що була закладена в їхній розвиток. Або ж сарна обирає для свого харчування саме той район, у якому опинилося насіння. Потрапивши до шлунка тварин, щойно проросле смачне листя із саджанців не проживає й кількох днів. Якщо ж частина насіння проростає за один або кілька років, то шанси розподіляються так, що в будь-якому випадку принаймні кілька дерев із цих насінин таки виростуть. Саме так чинить горобина: перш ніж за сприятливих умов прорости, її зернятка можуть перебувати в землі аж до п’яти років. Для типового дерева-першопрохідця це цілком вдала стратегія. Адже якщо букові горішки й жолуді постійно падають під своє материнське дерево, а їхні ембріони проростають у наперед передбаченому приємному лісовому кліматі, то маленькі горобини можуть опинитися будь-де. Зрештою, це чиста випадковість, де птах, що спожив терпкий фрукт, викине зі свого організму включно з порцією добрива також і насіння цього дерева. Якщо це відкритий простір, то, порівняно з прохолодно-вологою тінню старих лісів, на проростання насіння набагато інтенсивніше впливають роки з екстремальними погодними умовами, приміром, особливо високі температури й, відповідно, недостатня кількість води. А тому набагато краще, щоб принаймні частина «пасажирів-зайців» прокинулася для нового життя тільки через роки.

А що тоді? Наскільки високими є шанси лісових дітей вирости коли-небудь по-справжньому й самим завести потомство? Це відносно легко можна вирахувати. У результаті статистичних підрахунків випливає, що кожне дерево дає життя одному нащадкові, що коли-небудь посяде його місце. Та поки цього не сталося, насіння хоча й проростає, а молоді паростки існують у тіні кілька років або навіть десятиріч, проте в якийсь момент життєві сили їх полишають. Вони ж бо не єдині. Представники десятків інших поколінь так само ростуть біля ніг своєї матері, а тому поступово більшість із них один по одному здається й знову перетворюється на гумус. Зрештою, тільки поодинокі щасливчики, яких порив вітру чи тварина переправили на вільні ділянки лісової землі, можуть там без перешкод прорости та вирости.

Повернімося до шансів. Один бук виробляє кожні п’ять років щонайменше 30 000 букових горішків (останнім часом через зміну клімату навіть кожні два-три роки, проте це залишмо поза увагою). У віці від вісімдесяти до ста п’ятдесяти років залежно від того, скільки світла доходить до його місця розташування, бук досягає статевої зрілості. Отож, перед досягненням свого найстаршого віку — чотирьохсот років — бук устигає запліднитися щонайменше шістдесят разів й утворити загалом приблизно 1,8 мільйона букових горішків. З них усіх тільки один горішок стане дорослим деревом — для лісових умов навіть це вже є зовсім непоганим відсотком попадання, подібним до нагоди дістати в лотереї шістку. Всіх інших, сповнених надій ембріонів або з’їдять тварини, або ж перетворять на гумус гриби та бактерії. Порахуймо за тією самою схемою, скільки шансів діти дерев мають за несприятливих умов, наприклад, у випадку з тополями. Материнські дерева виробляють до 26 мільйонів насінин — щорічно{8}. Як охоче ці малята помінялися б долею з нащадками буків! Адже, перше ніж старі тополі йдуть на спочинок, вони утворюють понад мільярд насінин, що разом з пухом повітряною поштою переносяться на нові місцевості. Та й навіть тут, чисто статистично, може бути тільки один-єдиний переможець.

Повільно, тільки повільно

Наскільки повільно ростуть дерева, тривалий час не знав навіть я. У моєму лісництві ростуть молоді буки заввишки від одного до двох метрів. Раніше я б сказав, що їм приблизно по десять років. Проте, зацікавившись таємницями дерев за межами мого лісництва, я глянув на них уважніше. Вік молодих буків можна легко полічити за допомогою невеличких вузликів на гілках. Ці вузлики є мініатюрними потовщеннями, що скидаються на жмуток найтонших зморщок. Вони утворюються щороку під бруньками, й коли останні наступної весни пускають паростки, а гілка подовжується, то ці вузлики на ній залишаються. Рік за роком те саме повторюється, тож кількість вузликів відповідає віку дерева. Коли ж гілка грубішає до трьох міліметрів, то вузлики зникають у корі, що починає вкривати гілля.

Оглянувши молоді буки, я виявив, що навіть одна-єдина 20-сантиметрова гілка мала двадцять п’ять таких ущільнень. На стовбурцеві завтовшки в один сантиметр не було жодних інших ознак старості, проте коли я обережно, по гілках, вирахував загальний вік дерева, то зрозумів, що цьому деревцеві мало б бути вже щонайменше вісімдесят років, а може, навіть і більше. Аж поки я не заглибився у вивчення правікових лісів, мені це здавалося просто неймовірним. Відтоді я знаю: це цілком нормально. Маленькі дерева залюбки росли б швидко, кожного сезону збільшуючи свій ріст на півметра. Утім, їхні матері, на жаль, проти. Своїми велетенськими кронами вони вкривають усе потомство й разом з іншими дорослими деревами утворюють над лісом щільний дах. А той дозволяє проникнути до землі, а отже, й до листя їхніх дітей, тільки трьом відсоткам сонячного світла. Три відсотки — це практично нічого. З такою кількістю світла якраз щастить у процесі фотосинтезу виробити стільки речовин, скільки необхідно для виживання власного тіла. Повноцінний ріст угору чи грубий стовбур на порядку денному не стоять узагалі. Повстати проти цього суворого виховання неможливо, тому що в молодих дерев не досить енергії. Виховання? Так, тут дійсно йдеться про педагогічний захід, спрямований виключно на добробут молодняка. До речі, це поняття не вигадане, адже багато поколінь лісничих уживають його на позначення саме цієї ситуації.

Засобом виховання слугує обмеження доступу до світла. Проте з якою метою це обмеження застосовують? Хіба ж батьки не мають хотіти, щоб їхні нащадки якомога хутчіше стали самостійними? Принаймні дерева заперечили б це категорично й віднедавна здобули би ще й підтримку науки. Встановлено, що повільний ріст у молоді роки є передумовою досягнення старого віку. Ми, люди, давно вже втратили бачення того, що насправді є старим, тому що сучасні лісництва спрямовані на досягнення деревами щонайбільше 80—120-річного віку, а відтак посаджені дерева зрубують і використовують. За природних умов такі дерева завтовшки з олівець та заввишки в людський ріст. Через повільне зростання їхні клітини дуже маленькі й містять обмаль кисню. Це робить їх еластичними та стійкими до ламань під час бурі. Ще важливішою є підвищена опірність до грибів, що в твердому стовбурі фактично не здатні розмножуватися. Поранення для таких дерев не мають драматичних наслідків, тому що вони спокійно закривають рани корою, перше ніж починається гниття. Добре виховання є гарантом тривалого життя, але деколи терпіння дітей піддають аж занадто складним випробуванням. «Мої» маленькі буки, що чекають уже щонайменше вісімдесят років, стоять під 200-річними материнськими деревами. Якщо перекласти в масштаби людського життя, то це відповідатиме 40-річному дорослому віку. Можливо, ті карлики проіснують ще два століття, перш ніж їм дадуть зелене світло. Щоправда, їхнє чекання підсолоджується. Через корені матері встановлюють з ними контакт і підживлюють їх цукром та іншими поживними речовинами. Виходить, дітей дерев вигодовують майже грудним молоком.

Чи чекають молоді дерева, а чи, навпаки, планують дуже швидко вирости догори, можете спостерігати й ви самі. Варто лише придивитися до гілочок маленької ялиці білої чи бука. Якщо їхні бокові гілочки суттєво довші, ніж головний вертикальний пагін, то потомство перебуває в режимі очікування. Актуальна кількість світла недостатня, щоб назбирати досить енергії для утворення довшого стовбура, тому малеча намагається якомога ефективніше спіймати ті незначні залишкові промені. З цією метою вони розпросторюють своє віття якомога ширше й утворюють у ньому спеціальні, вельми чутливі й тонкі тіньові листки та голки. У таких дерев часто взагалі немає верхівки, й вони мають вигляд як карликовий бонсай із пласкою кроною.

І ось, нарешті, настає той довгоочікуваний день. Материнське дерево досягло своєї вікової межі або ж захворіло. Можливо, останній двобій відбувається під час однієї з літніх гроз. Під потоками немилосердної зливи трухлявий стовбур не витримує багатотонну крону й з хрускотом розламується навпіл. Коли дерево падає на землю, часто тягне з собою на дно ще й кілька довколишніх сповнених надії саджанців. Решта дитячого садка через новоутворену прогалину дістає стартовий сигнал про те, що тепер вони можуть скільки завгодно здійснювати фотосинтез. Заради цього має змінитись обмін речовин, мають утворитися листки та голки, здатні витримати й переробити більше світла. Цей процес триває від одного до трьох років. Тільки-но він завершується, треба поспішати. Адже вирости прагне весь молодняк і в змаганні беруть участь тільки ті, хто пнеться вгору, наче випущена стріла, — цілеспрямовано та без зайвих слів. А кобольди[3], що вважають, наче встигнуть спершу ще весело закрутитися ліворуч чи праворуч, і тому гайнують багато часу, перше ніж підіймаються вгору, мають зовсім погані карти. Товариші переростають їх, а вони знову опиняються в сутінковому світлі під їхнім верховіттям. Розбіжність полягає ще й в тому, що під листям братів та сестер іще темніше, ніж під кронами матері, позаяк нещодавній дитячий садок споживає більшу частину тьмяного залишкового світла. А тому спізнюхи віддають дух і перетворюються на гумус.

На шляху догори на дерев чигають також інші небезпеки. Адже щойно сонячне світло запускає фотосинтез та спричиняє ріст, як бруньки паростків одразу наповнюються ще більшою кількістю цукру. У стані очікування вони були твердими гіркими пігулками, а тепер перетворилися на смачні цукерки — принаймні на думку сарн. Тому частина молодняка стає жертвою цих рослиноїдних, що завдяки додатковим калоріям забезпечують своє виживання взимку. Однак оскільки бруньок неймовірно багато, то залишається ще достатня кількість для подальшого росту й розвитку.

Там, де протягом кількох років раптово з’являється більше світла, пробує своє щастя також і група насінних рослин, зокрема й жимолость приморська. Вона в’ється зі своїми вусиками по стовбуру вгору, обвиваючи його з правим ухилом (за годинниковою стрілкою). Так їй вдається не відставати від росту нащадків дерева і простягати до сонця свої квітки. Щоправда з роками її спірально закручені паростки вростають у кору й поступово душать деревце. А тоді це вже справа удачі: чи крона старих дерев через якийсь час знову зімкнеться, чи знову потемнішає? Тоді жимолость зсохне й залишаться тільки шрами. Якщо ж доступ до світла буде тривалішим, наприклад, через те, що загибле материнське дерево було особливо великим, а тому утворилася відповідна прогалина, тоді вражене хворобою молоде деревце може загинути. Зрештою, це дає радість тільки нам, людям, тому що таке дерево можна обернути на дивовижно закручені ціпки.

Хто переборов усі завади та струнко й гарно росте далі, на того щонайпізніше через двадцять років чекає нове випробування. Саме стільки минає часу, перше ніж сусіди мертвого материнського дерева вростають своїм гіллям в утворену прогалину. Вони так само використовують шанс, щоб на схилі літ насолодитися додатковим місцем для фотосинтезу й розширити свою крону. Якщо ж зверху все заростає, то внизу знову настає темрява. Молоді буки, ялиці та смереки, що на той момент подолали тільки половину шляху, тепер змушені знову очікувати, поки капітулює один з їхніх великих сусідів. Це може тривати ще багато десятиліть, проте на цьому етапі жереб уже кинуто. Кожному, хто досяг середнього ярусу, більше не загрожує жодна конкуренція. Вони перетворюються на кронпринців і кронпринцес, що за наступної нагоди врешті-решт дійсно виростуть.

Правила лісового етикету

У лісі для дерев існують неписані правила етикету. Вони пояснюють, який вигляд повинен мати представник правікового лісу, що йому личить чи дозволено. Слухняний дорослий екземпляр листяних дерев має такий вигляд: прямий, як струна, стовбур з рівномірним внутрішнім розподілом деревних волокон. Симетрично розширені в усі напрямки корені, суттєво заглиблені під самим деревом. Бокові гілки біля основи дерева за часи його молодості були дуже тонкими, а тому вже давно відпали та вкрилися свіжою корою й новою деревиною, а отже, утворився довгий гладкий стовбур. І тільки біля верхнього краю дерева виникає рівномірна крона з сильного гілля, що скидається на простерті до неба руки. Таке ідеальне дерево здатне дожити до глибокої старості. Для хвойних дерев діють подібні правила, лише з тією відмінністю, що гілля їхніх крон росте горизонтально або є злегка вигнутим донизу. З якою метою це все відбувається? Можливо, дерева є таємними естетами? На жаль, відповісти на це я не в змозі, але причина ідеального вигляду криється в одному-єдиному слові — стабільність. Великі верховіття дорослих дерев мусять витримувати пориви штормового вітру, заливні дощі та важкі брили снігу. Здатність витримувати такі навантаження треба постійно підживлювати відповідними ресурсами, крім того головний удар через стовбур на себе бере коріння, що має запобігти поваленню дерева. Тому воно міцно чіпляється за земну поверхню та камені, адже основу дерева деколи шарпає буря з потужністю, що відповідає 200-тонній вазі поїзда{9}. І якщо в дерева є дошкульні місця, воно може тріснути. У найгіршому випадку ламається стовбур, а відтак і вся крона. Рівномірно сформовані дерева так само рівномірно амортизують ударні сили, вирівнюючи та розподіляючи їх по всьому тілу.

А хто етикету не дотримується, у того виникають проблеми. Наприклад, якщо стовбур вигнутий, то навіть у стані спокою в нього проявлятимуться негаразди. Неймовірно велика вага крони рівномірно не розподіляється по всьому діаметру стовбура, а тільки з одного боку тисне на деревину. Щоб не зламатися, дерево цей бік підсилює, що видно по особливо темних річних кільцях (вони містять менше повітря й зберігають більше субстанції). Ще гірше, коли утворюються два центральні пагони. Такі дерева називають двійнятами. Їхній стовбур на певній висоті роздвоюється й далі росте в парі. Під час різких поривів вітру ці дві частини з двома власними кронами хитаються в різних напрямках і вкрай навантажують місце розгалуження. Перехідна ділянка, сформована у вигляді камертона чи латинської літери U, є досить-таки безпечною. Проте нелегко ведеться тим двійнятам, що мають форму букви V, тобто дуже загострене осердя поєднання. Пориви вітру раз за разом роздирають їхнє найглибше місце — там, звідки ростуть обидва стовбури. Оскільки для дерева цей процес дуже болючий, то, щоб запобігти подальшому розщепленню, воно утворює там грубі нарости з деревини. Проте здебільшого такі старання марні й звідти постійно точиться рідина, що через бактерії набуває чорного кольору. Ситуацію погіршує ще й вода, яка проникає в тріщини й зумовлює гниття. Тому одного дня більшість двійняток розламується навпіл. Стабільніша половинка стоїть далі, проте жити їй зосталося лише кілька десятиліть — не довше. Адже велетенська відкрита поверхня рани затягтися вже не годна, тому гриби повільно пожирають дерево зсередини.

Скидається на те, що деякі дерева за зразок для форми свого стовбура обрали банани. Знизу вони ростуть дуже косо й тому здається, що лише згодом вони знову переорієнтовуються на ріст угору. Їм байдуже до лісового етикету, й, очевидно, не тільки їм: часто так поводяться цілі лісові райони. Чи закони природи втрачають там свою силу?

Зовсім навпаки, саме навколишня природа змушує дерева набирати таких форм росту. Наприклад, на певній висоті в горах, незадовго до закінчення лісового покриву. Взимку шар снігу там часто досягає метрової висоти й нерідко зісковзує вниз. І мова йде навіть не про лавини, тому що і в спокої сніг повільно, незримо для людського ока, зсувається в напрямку долин. Зісковзуючи, він огинає стовбури дерев, принаймні молодих. Тому для молодняка в цьому немає нічого трагічного, адже після танення снігу він, не зазнаючи серйозних ушкоджень, випростовується знову. Але пошкоджується стовбур підлітків, що якраз доросли до висоти кількох метрів. У найгіршому разі стовбур ламається, в інших випадках — перекошується. Дерева намагаються вийти з цієї ситуації й тягнуться знову догори. Та оскільки в дерева росте тільки верхівка, то нижня частина залишається кривою. Наступної зими дерева викривлюються поновно, одначе так само і пагін знову тягнеться догори.

Така гра триває кілька років. Як наслідок, утворюється дерево шаблеподібної форми. І тільки з віком грубий стовбур стає настільки стабільним, що звична кількість снігу вже не здатна заподіяти йому ніякої шкоди. Нижня частина «шаблі» залишається вигнутою, а верхня частина стовбура, спокій якої вже ніщо не порушує, стає гарною і стрункою, як в інших дерев.

Це може статися з деревами й без участі снігу, щоправда, так само на схилах. Тоді причина полягає в ґрунті, що впродовж багатьох років неймовірно повільно сповзає вниз. Часто земля зсувається тільки на кілька сантиметрів, проте дерева не відстають і також опускаються додолу, хоча водночас і намагаються й далі рости вгору.

Екстремальні прояви цього явища можна спостерігати на Алясці чи в Сибіру, де у процесі змінювання клімату тане багаторічна мерзлота. У дерев зникає опора, й у в’язкому ґрунті вони повністю втрачають свою перпендикулярну поставу. Оскільки кожен екземпляр перехиляється в інакший бік, ліс скидається на гурт п’яниць, що ледве тримаються на ногах. Науковці, відповідно, такі дерева називають «drunken trees», тобто «п’яні дерева».

На узліссях правила щодо прямого росту стовбурів уже не такі суворі. Сюди дістається бокове світло з луки чи озера, де не ростуть жодні дерева. Менші представники виду можуть ухилитися від опіки великих дерев, пустивши пагони в напрямку відкритого простору. Наприклад, листяні дерева за допомогою неймовірно косого стовбура, що росте практично горизонтально, здатні перемістити свої крони аж до десяти метрів. Звісно, через це дерево наражається на небезпеку бути зламаним, приміром, коли падає багато снігу й свою данину вимагає закон рівноваги. Проте коротке життя з достатньою кількістю світла для продовження роду таки є краще, ніж ніяке. Якщо більшість листяних дерев цією нагодою послуговуються, то більшість хвойних представників виду демонструє свою впертість. Рости можна тільки прямо, і край! Виключно всупереч силі земного тяжіння, тобто лише вертикально догори, щоб сформувати стабільний стовбур ідеальної форми. На узліссі тільки їхні бічні гілки, що мають приступ до світла, стають товстішими та довшими. Оце й усе. Нескромно поводиться лише сосна, що через жадібність пересуває своє верховіття. Не дивно, що саме вона є видом хвойних дерев з найвищою часткою падінь під вагою снігу.

Лісова школа

Деревам тяжче витримати спрагу, ніж голод, тому що останній вони здатні втамувати будь-коли. Як пекар, котрий завжди має вдосталь хліба, через фотосинтез дерева спроможні відразу ж заглушити будь-яке бурчання в шлунку. Утім, як і найкращий пекар нічого не може випікати без води, так само й дерева не здатні харчуватися без вологи. Дорослий бук через гілля та листя може вполювати за день понад п’ятсот літрів води, й доки її в надрах землі достатньо, доти бук так і чинить{10}. Але якби влітку так відбувалося щодня, ґрунт швидко втратив би всю свою вологість. У теплу пору року випадає занадто мало дощу, щоб знову наповнити висохлу землю. Тому вона заправляється взимку: тоді випадають рясні дощі, а споживання скорочується до нуля, адже в той час майже всі рослини відпочивають. Разом із збереженими в надрах землі весняними опадами зібраної вологи здебільшого вистачає аж до початку літа. А тоді, майже щоліта, стає сутужно. Після двотижневого спекотного періоду без жодної краплини дощу більшість лісів опиняються в скрутному становищі. Це стосується насамперед тих дерев, що ростуть на особливо добре забезпеченому водою ґрунті. Вони не вміють обмежувати своє споживання, а тому марнотратно поводяться з рідиною. Так чинять переважно могутні, великі представники виду, що колись за це розплачуються. У моєму лісництві це передовсім смереки, що відтак починають тріскати. Щоправда, не всюди, а тільки на стовбурі. Якщо земля пересохла, а голки зверху, в кроні, все одно вимагають іще більше, то в якийсь момент напруга у висушеному дереві стає просто нестерпною. Дерево тріщить та рипить, а потім на корі з’являється метровий розрив. Він проникає глибоко в деревні волокна й відтак неабияк ранить дерево. Крізь щілину в середину дерева відразу проникають грибні спори й негайно беруться до своєї руйнівної справи. І хоча в наступні роки смерека намагається загоїти рану, проте та щоразу відкривається заново. Вже навіть здалеку видно чорну, залиту смолою борозну, що є провісником болючого процесу.

І в такий спосіб ми потрапляємо прямісінько в лісову школу. На жаль, тут іще й досі панує певне насильство, адже природа — дуже суворий учитель. Хто необачний і не хоче пристосовуватися, той мусить потерпати. Розриви в деревині, в корі, в неймовірно чутливому камбію — гірше для дерева і не придумати. Воно мусить реагувати — і не тільки через спробу знову затулити рану. У подальшому вже ліпше розподіляється вода, навесні всі земні запаси вже більше безоглядно не качаються вгору. Дерева по-справжньому вчаться, й навіть якщо земля достатньо волога, надалі дотримуються цього нового, економного типу поведінки — адже ніколи не можна знати напевне! Не дивно, що сумна доля спіткає саме смерек, які стоять на повноводному ґрунті, — вони розбещені. Уже навіть через кілометр, на кам’янистому, сухому південному схилі ситуація має геть зовсім інший вигляд. Через страшенну літню посуху я спершу очікував збитків саме тут. Однак побачив щось цілком протилежне. Тутешні жорсткі аскети витримують набагато більше, ніж їхні розбещені водою колеги. Хоч тут цілий рік набагато менше води, бо ґрунт зберігає менше вологи, а сонце дужче обпалює землю, проте зі смереками все добре. Вони ростуть суттєво повільніше, очевидно, набагато ефективніше розподіляють ту невелику, приступну їм кількість води й досить добре витримують роки з екстремальними погодними умовами.

Ще очевиднішим навчальним процесом є власна стійкість. Дерева не люблять створювати собі зайвих проблем. Нащо утворювати товстий, стабільний стовбур, якщо можна зручно спертися на сусідські дерева? Поки вони стоятимуть, нічого лихого не станеться. Проте в Центральній Європі, щоб зібрати десять відсотків деревини, кожні кілька років до лісу приходить команда лісорубів або приїжджає жниварська машина. У природних лісах беззахисним залишається оточення щойно загиблого могутнього материнського дерева. Так виникають прогалини в лісовому покриві, а деякі буки та смереки, що ще недавно зручно спиралися на своїх сусідів, раптом, хитаючись, стоять на власних ногах чи то пак коренях. Дерева не можуть похизуватися своєю швидкістю, тому минає ще від трьох до десяти років, аж поки вони знову здатні твердо стояти після такого перевороту. Навчальний процес просувається із застосуванням болісних мікропорізів, що виникають через хитання дерева в різні боки під поривами вітру. Де болить, там дерево мусить підсилити свій скелет. Це забирає багато енергії, тому потім її не вистачає для росту вгору. Невеликою розрадою є додаткове світло, що через сусідову смерть тепер доступне власній кроні. Проте й тут мине ще кілька років, аж поки ним можна буде повноцінно скористатися. Адже раніше листя було налаштоване на сутінкове світло, отже, воно доволі ніжне й неймовірно чутливе до сонячних променів. І тільки-но яскраве сонце потрапить на таке листя, воно частково обгорить — а дереву знову буде боляче! Оскільки бруньки для наступного року закладаються ще навесні чи влітку попереднього року, то для листяних дерев таке переналаштування можливе тільки через щонайменше два вегетативні періоди. Хвойні дерева потребують іще більше часу, адже їхні голки залишаються на вітах аж до семи років. Ситуація покращується, щойно змінюється вся зелень. А наскільки грубим і стабільним стане стовбур залежить від того, чи ніщо не піде криво й косо. У природних лісах ця гра може не раз повторюватися за життя дерева. А як тільки прогалину, що виникла через втрату іншого, подолано, а всі крони розширилися настільки, що світловий отвір у лісі знову зник, тоді можна поновно спиратись одне на одного. Відтак знову більше енергії спрямовується на ріст увись, а не вшир — з відомими наслідками, що дадуться взнаки через кілька десятиріч, коли дух визіхне чергове дерево.

Ще раз повернімося до теми «Школа». Якщо дерева спроможні навчатися (а це можна досить-таки добре простежити), тоді виникає питання, де ж набуті знання зберігаються і як до них можна дістати доступ. Зрештою, в дерев немає мозку, що міг би слугувати банком даних і керувати всіма процесами. І це стосується всіх рослин, тому деякі науковці ставляться до цієї теми скептично, а чимало лісничих зарахували б здатність флори навчатися до сфери фантастики й фантазії. Якби ж не та сама австралійська дослідниця — доктор Моніка Ґальяно. Вона досліджувала мімози — тропічні напівкущі. Ці рослини є дуже добрим об’єктом дослідження, тому що, як очевидно, їх можна трохи розізлити, крім того, в лабораторії їх вивчати значно легше, ніж дерева. Якщо торкнутися мімози, то захищаючись, її перисті листочки зімкнуться. Під час одного з лабораторних дослідів на листя цієї рослини регулярно падали поодинокі краплі води. Спершу її листочки відразу ж перелякано змикалися, але за якийсь час кущ зрозумів, що волога не становить для нього небезпеки й не може йому зашкодити. Тому надалі, попри краплі, листя залишалося відкритим. Для Моніки Ґальяно ще несподіванішим стало те, що мімози цей урок запам’ятали і навіть через кілька тижнів без будь-яких додаткових тестів змогли застосувати{11}. Шкода, що в лабораторію не можна перевезти цілі буки чи дуби, щоб іще глибше проаналізувати процес їхнього навчання. Утім, принаймні стосовно води існує польове дослідження, що окрім зміни поведінки виявило ще одне: коли дерева мучить сильна спрага, вони починають кричати. Якщо ви зараз мандруєте лісом, то, звісно, цього не почуєте, адже все відбувається в ультразвуковому діапазоні. Дослідники Федерального інституту досліджень лісу, снігу і ландшафтів у Швейцарії записують ці звуки й пояснюють їх так: коли в стовбурі припиняється потік води від коренів до листя, виникають вібрації. Це суто механічний процес, що, можливо, не має жодного значення{12}. Чи навпаки? Зараз відомо тільки, як виникають ці звуки. Та якщо ми пильно глянемо на утворення наших власних звуків, то там теж немає нічого особливого: потік повітря з трахеї змушує вібрувати наші голосові зв’язки. І коли я думаю про результати дослідження стосовно тріскотливого коріння, то припускаю, що ці вібрації могли б бути чимось більшим, скажімо, криком зі спраги. Можливо, вони також слугують терміновим попередженням для одноплеменців про вичерпання водних запасів.

Разом — краще

Дерева є дуже соціальними, вони допомагають одне одному. Проте для успішного існування в екосистемі лісу цього ще недостатньо. Кожне дерево намагається здобути якомога більше місця, оптимізувати свою продуктивність, а відтак відтіснити інші біологічні види. Вони змагаються за доступ не тільки до світла, а й до води, саме наявність останньої врешті-решт і визначає переможця боротьби. Корені дерев здатні дуже добре відшукувати вологий ґрунт. Із цією метою в них формуються тонкі волосинки, що дає їм змогу збільшити поверхню охоплення та ввібрати якомога більше вологи. За нормальних обставин цього вистачає, але більше — завжди краще. Тому ще мільйони років тому дерева об’єдналися з грибами. А гриби — це дивовижні створіння. Наш загальний поділ органічного світу на царство тварин і рослин часто залишає їх поза увагою. Рослини самі генерують свої продукти харчування з неживої матерії, отже, є повністю самостійними. Тому й не дивно, що на бідній, голій землі спершу з’являється зелена рослинність, а опісля — тварини. Адже, щоб вижити, останні харчуються в основному іншими живими організмами. Мимохідь зазначмо, що ні траві, ні молодим деревцям не подобається, коли корови або сарни об’їдають їх. Коли вовк шматує кабана чи олень обгризає сіянець дуба — в обох випадках ідеться про біль та смерть. А гриби посідають тут проміжне становище. Стінки їхніх клітин побудовані з хітину, а тому за своєю структурою гриби подібні радше до комах, аніж до рослин, бо в складі останніх такої речовини немає. Крім того, вони нездатні здійснювати фотосинтез, а залежать від органічних сполук інших живих істот, яких вони здатні пожирати. Протягом десятиліть їхнє підземне сплетіння, міцелій, поширюється на щоразу більші території. Наприклад, дослідження опенька осіннього у Швейцарії показало, що він має майже півкілометрову величину й 1000-літній вік{13}. Вік іншого, в американському штаті Орегон, оцінено у 2400 років, його протяжність сягає дев’яти кілометрів, вага — 600 тонн{14}. Отже, гриби є найбільшими відомими живими істотами на планеті Земля. Щоправда, щойно названі гіганти є ворогами дерев, оскільки вбивають їх під час своїх пошукових набігів за їстівними тканинами. Тому гляньмо краще на мирне співіснування грибів та дерев. За допомогою міцелію відповідного виду, що пасує до конкретного дерева, наприклад, у парі рижик дубовий і дуб дерево може суттєво збільшити ефективність своєї кореневої системи, а відтак ввібрати значно більшу кількість води та поживних речовин. У рослин, які кооперуються зі своїми партнерами-грибами, необхідних для життя азоту та фосфору міститься вдвічі більше, ніж в екземплярів, що всотують їх із надр землі самостійно, за допомогою своїх власних коренів. Щоби вступити в партнерські стосунки з одним з понад тисячі видів, дерево повинне бути дуже відкритим. До того ж буквально тому, що волокна грибів вростають у ніжне тонке коріння. Чи це боляче, ще не досліджено, але оскільки процес бажаний, я припускаю, що він мусить викликати в дерева радше позитивні відчуття. Хай там як, але надалі обидва партнери співпрацюють. Гриб не тільки проникає в корені та оточує їх, а й натягує своє плетиво крізь усю довколишню лісову землю. Тоді ж він переходить за нормальну сферу поширення коренів і проростає до інших дерев. Там він сполучається з їхнім корінням та грибами-партнерами. Виникає мережа (див. розділ «Відділ соціального забезпечення»), через яку тепер активно обмінюються поживними речовинами й навіть інформацією, наприклад, про прийдешні атаки комах. Відповідно, гриби виконують функцію лісового Інтернету. А така кабельна мережа має свою ціну. Як нам відомо, ці створіння залежать від поживних речовин інших видів, оскільки за багатьма ознаками гриби подібні радше до тварин. Без харчових надходжень вони просто вмерли б з голоду. Тому вони жадають оплати у вигляді цукру та інших вуглеводів, які постачає їм їхній партнер — дерево. У цьому плані вимоги грибів делікатними аж ніяк не назвеш, адже за свої послуги вони хочуть аж до третини від усього виробництва поживних речовин{15}! Логічно, що в такій залежній ситуації ніщо не може бути випадковим. А тому ніжне сплетіння починає маніпулювати окутаними кінчиками коренів. Спершу вони прислухаються до того, що дерево розповідає їм через свої підземні паростки. Залежно від того, чи корисно це для них, гриби виробляють рослинні гормони, що регулюють клітинний ріст відповідно до їхніх потреб{16}. За багату цукрову винагороду гриби виконують іще кілька додаткових функцій у подарунок, наприклад, фільтрують важкі метали, що серйозно пошкодили б коріння, але не є проблематичними для грибів. А тоді щоосені виокремлені шкідливі речовини виринають на поверхню у вигляді гарних плодових тіл — білих або польських грибів, які ми приносимо додому. Не дивно, що радіоактивний цезій, котрий перебуває в надрах землі ще від часу катастрофи на ядерному реакторі в Чорнобилі 1986 року, досі можна знайти передовсім у грибах.

Система охорони здоров’я також у переліку послуг. Чи це атака бактерій, чи руйнівні колеги-гриби — ніжне плетиво відбиває атаку будь-якого непроханого гостя. Поки грибам та їхнім деревам добре, вони можуть доживати до кількасотлітнього віку. Якщо ж умови довкілля змінюються, наприклад, через забрудненість повітря шкідливими речовинами, то гриби вмирають. Але їхні партнери довго за ними не побиваються, а просто ставлять на інший вид, що спокійно простилається їм до ніг. Кожне дерево має великий вибір грибів і тільки коли гине останній доступний міцелій, дереву стає по-справжньому кепсько. Гриби в цьому плані ще чутливіші. Багато видів самі вишукують собі відповідне дерево і тільки-но резервують його для себе, як сполучаються з ним до смерті. Види, що, скажімо, полюбляють тільки берези чи модрини, називають «постійними», тобто прив’язаними до господаря. Інші — приміром лисички — можуть сполучатися з різними деревами: неважливо, це дуб, бук чи смерека, головне, щоб під землею ще була хоч якась вільна місцина. А конкуренція досить висока: тільки в дубових лісах існує понад сто різноманітних видів, що частково перетинаються біля коріння тих самих дерев. А для дубів це, навпаки, доволі практично, адже щойно через зміну кліматичних умов випадає один гриб, на порозі з’являється наступний. Як виявили науковці, також і гриби не живуть без страховки, а тому сполучають своїм плетивом дерева не тільки одного виду, а й різних. Радіоактивний вуглець, яким науковці заразили березу, через ґрунт і грибковий міцелій перемандрував до сусідньої псевдотсуги. Якщо багато видів дерев борються, стоять на ножах одне з одним над землею і навіть під землею намагаються витіснити власні кореневі системи, то гриби стараються зберегти рівновагу. Чи вони дійсно прагнуть підтримувати чужих дерев-господарів, чи лише своїх грибкових побратимів, які потребують допомоги (а ті вже допомагають своєму дереву), ще не досліджено. Я гадаю, що гриби «думають» трохи далі, ніж їхні великі партнери. Бо ж, звісно, кожен вид бореться проти всіх інших. Але якщо вважати, що наші місцеві буки в більшості лісів здобули б остаточну перемогу — чи це було би справжньою перевагою? Що сталося б, якби новий збудник хвороби уразив та вбив більшість дерев? Чи не було б доцільніше, щоб існувала певна кількість інших видів? Дуби, клени, ясени чи ялиці росли б собі далі й забезпечували тінь, необхідну для зародження та росту нового покоління молодих буків. Різноманіття захищає правікові ліси, й, оскільки гриби так само залежать від сталих умов, вони підземно врівноважують занадто успішне поширення одного виду дерев, оберігаючи інші від цілковитого занепаду та підтримуючи їх.

Якщо ж, попри всю допомогу, грибу та дереву стає затісно, тоді гриб радикалізується, як показує приклад сосни веймутової з її партнером лаковицею двоколірною (Laccaria bicolor). Якщо остання отримує недосить азоту, то виділяє в ґрунт смертельну отруту, через яку вмирають крихітні тварини — ногохвістки, випускаючи наявний в їхньому тілі азот. Таким чином вони стають мимовільним добривом для дерев та гриба{17}.

Хоч я вже розповів вам про найважливіших помічників дерев, але є ще й низка інших. Наприклад, дятли. Звісно, справжніми помічниками їх не назвати, та вони принаймні частково корисні для дерев. Скажімо, щоразу, коли короїд нападає на смереку, пахне смаленим. Маленькі комахи розмножуються так швидко, що протягом короткого проміжку часу здатні знищити ціле дерево, зжерши його життєво важливий підкоровий шар — камбій. Щойно дятел звичайний це пронюхує, як прилітає вмить. Як буйволовий шпак на спині носорога, дереться він стовбуром то вгору, то вниз і вишукує агресивні, жирні, білі личинки. А тоді видовбує їх (не особливо делікатно щодо дерева), водночас збиваючи і великі шматки кори. Проте в такий спосіб йому деколи вдається запобігти значній шкоді для смереки. Навіть якщо дерево під час цієї процедури й не виживе, то будуть убережені його побратими, адже вже не вилупиться жоден здатний літати жук. Щоправда, дятла геть зовсім не цікавить добробут дерева, що особливо добре видно за його дуплом, яке він часто закладає в здорових представниках виду, сильно розколюючи та ранячи їх.

І хоча дятел звільняє багато дерев від шкідників, наприклад, дуби від личинок златок, але це радше випадковий наслідок. Златки в посушливі роки можуть становити небезпеку для спраглих дерев, тому що ті тоді практично не здатні боротися проти нападників. Відтак порятунком стає вогнецвітка червона, що в дорослому віці цілком безневинно харчується виділеннями попелиць і рослинним соком. Проте її потомство потребує м’яса й отримує його у вигляді личинок жуків, що живуть під корою листяних дерев. Тому декотрі дуби завдячують своїм виживанням вогнецвітці червоній, якій, щоправда, й самій часто ведеться сутужно: коли всі чужі діти жуків уже знищені, личинки нападають на своїх.

Загадкове транспортування води

Як вода потрапляє із землі нагору, до листя? Для мене це питання є символом актуального стану знань на тему лісу. Адже транспортування води — це той феномен, який можна дослідити відносно легко, у будь-якому разі набагато простіше, ніж з’ясувати, чи дерева відчувають біль, або ж визначити, як вони спілкуються. Й оскільки це здається таким банальним, університетська наука протягом десятиліть пропонує зовсім прості пояснення. Мені завжди подобається дискутувати на цю тему зі студентами. Найпоширеніша відповідь звучить так: діють капілярні сили та транспірація. За першими ви можете спостерігати щоранку під час сніданку. Капілярна сила змушує каву підійматися на кілька міліметрів вгору на краю горнятка — без цього феномену водна поверхня мала б бути повністю горизонтальною. Чим вужча посудина, тим вище рідина може підійнятися на противагу силі тяжіння. А водопровідні канали листяних дерев дійсно дуже вузькі: вони становлять заледве 0,5 міліметра. Хвойні дерева мають діаметр іще менший — лише 0,02 міліметра. Та цього більше ніж недостатньо, щоб пояснити, як вода потрапляє в крону понад стометрових дерев, адже навіть у найтонших трубочках сили вистачає щонайбільше на висоту одного метра{18}.

Проте в нас є ще один кандидат — транспірація. Листя та голки через дихання виділяють у літню пору року дійсно багато води, наприклад, у дорослого бука ця кількість може досягати кількох сотень літрів на день. Так утворюється відсмоктувальна сила, що тягне живлення провідною системою догори. Щоправда, це можливо тільки за умови, якщо водяний стовп не обірветься. Молекули з’єднуються завдяки когезії (силі зчеплення) й рядочком тягнуться частинками вгору, аж поки в листку через випаровування не виникне вільне місце. Й оскільки цього таки ще не досить, до гри долучається осмос. Якщо в одній клітині концентрація цукру вища, ніж у сусідній, то крізь стінки вода проникає до солодшого розчину, поки обидві не містять у відсотковому співвідношенні однакову кількість. І коли так відбувається від клітини до клітини все далі й далі аж до самої крони, то вода врешті-решт потрапляє нагору. Гмм… Установлено, що найвищий тиск у дерев спостерігається навесні, перед цвітінням. Тоді вода вистрілює в стовбур з такою потужністю, що ви це почули б, приклавши до дерева стетоскоп. У північно-східній частині США так чинять під час збирання сиропу з клена цукрового, якого підсочують уже під час танення снігу. Тільки тоді можна зібрати такий жаданий сік. Щоправда, на той момент листяні дерева ще не мають листя, а тому волозі нема через що випаровуватися. Отже, транспірація як рушійна сила відпадає. Також і капілярні сили задіюються тільки умовно, адже згаданим ефектом на висоті одного метра теж можна знехтувати. Однак на той момент стовбур по-справжньому накачується. Залишається ще осмос, але й він здається мені неможливим. Зрештою, він діє тільки в коренях та листках, але ж не у стовбурі, що складається не з низки клітин, а з довгих наскрізних водопроводів. Що ж тоді? Достеменно невідомо, проте найновіші дослідження виявили дещо, що принаймні ставить під сумнів дію транспірації та когезійних сил. Одного разу науковці з Бернського університету, Федерального інституту досліджень лісу, снігу і ландшафтів та Федеральної вищої технічної школи Цюриха прислухалися до дерев точніше — у буквальному сенсі слова. Передовсім уночі вони реєстрували тихий шум у деревах. О такій порі більшість води міститься в стовбурі, тому що крона перестає здійснювати фотосинтез і фактично нічого не випаровує. Тому дерева по-справжньому накачуються водою, що навіть впливає на збільшення їхнього діаметра. У судинах вода стоїть практично непорушно — ніщо не тече. Звідки ж тоді чути звук? Науковці припускають, що це мініатюрні бульбашки вуглекислого газу, які утворюються в маленьких, наповнених водою трубочках{19}. Бульбашки у водопроводах? Це означає, що міцно сполучений водний шлях тисячократно переривається, а тому транспірація, когезія та капілярні сили аж ніяк не впливають на транспортування води. Ще так багато питань залишаються без відповіді. Можливо, людство збідніло на одне потенційне пояснення або ж побагатшало на ще одну таємницю. Хіба ж це щонайменше не так само прекрасно?

Дерева не бояться старості

Перш аніж поговорити про вік дерев, здійснімо невеличкий відступ на тему «Шкіра». Дерева та шкіра? Розгляньмо цей феномен спершу з людського боку. Шкіра — це бар’єр, що захищає наші нутрощі від зовнішнього світу, втримує вологу, запобігає випадінню органів, а окрім того ще й виділяє та вбирає газ і вологу. До того ж шкіра блокує доступ збудникам хвороб, які охоче проникли б у наш кров’яний потік. Вона також чутливо реагує на дотики, що є або приємними й зумовлюють бажання насолоджуватися ними якнайдовше, або ж викликають біль, а відтак і захисну реакцію. На жаль, тут не все так просто, бо з плином часу ця складна структура стає щоразу слабшою та в’ялішою. З’являються складки і зморшки, а тому ми доволі легко з незначною похибкою в кілька років можемо відгадати вік інших людей.

Якщо детально розглянути необхідний процес відновлення, то приємним його не назвеш: кожен з нас за день утрачає приблизно 1,5 грама відлущеного епітелію — у сумі це понад півкілограма за рік. Ще приголомшливішою є його кількість: за день з нас спадає десять мільярдів клітин{20}. Звучить не надто апетитно, але це конче потрібно, щоб підтримувати наш зовнішній покрив у належній формі. Крім того, в дитинстві цей процес нам потрібен, щоб рости, інакше наш природний костюм одного дня просто тріснув би.

А як це працює в дерев? З ними все відбувається так само. Посутньою цю розбіжність може назвати тільки справжній педант: шкіра буків, дубів, смерек тощо називається корою. Але вона виконує достоту ті самі функції й захищає чутливі внутрішні органи від агресивного зовнішнього світу. Без кори дерево зсохло б, а без вологи відразу стало б легкою здобиччю для грибів, що взялися б за його розкладання, — грибів, які раніше, в здоровій, вологій деревині не мали жодних перспектив. Також і комахи чекають на знижений рівень вологості та не мають шансу на успіх, якщо кора дерева непошкоджена. Усередині дерева так само багато рідини, як і в людей, а тому воно нецікаве паразитам, що можуть у ній просто задушитися. Для дерева дірка в корі щонайменше так само неприємна, як для людини рана на шкірі, а тому воно застосовує подібні механізми, щоб цьому запобігти. За рік налите соком дерево збільшується в розмірах від півтора до трьох сантиметрів. Унаслідок цього кора мала б загалом тріснути. Чисто теоретично. Одначе, щоб виключити такий перебіг подій, велетні постійно оновлюють шкіру, втрачаючи величезний обсяг покриву. Відповідно до їхньої статури відлущування відбувається через відокремлення значних шматків деревини завбільшки до двадцяти сантиметрів. Як випаде змога, то коли-небудь за вітряної дощової погоди зверніть увагу на землю біля стовбура. Там лежатимуть наслідки цього процесу, що особливо помітний у сосен з їхньою червонявою корою.

Проте кожне дерево лущиться по-різному. Існують види, що оновлюються постійно (через велику кількість скинутих шматочків таким деревам у людському світі порекомендували б шампунь від лупи), а є й такі, в яких цей процес відбувається доволі стримано. Хто, що і як робить, видно за зовнішнім шаром кори, що переважно складається з мертвих клітин, відтак утворює нечутливий панцир. Ця кірка дає змогу досить добре відрізняти одні дерева від інших. Щоправда, це стосується тільки старших представників виду, оскільки саме вони мають цю розрізнювальну ознаку — тріщини особливої форми, мовити би, зморшки та складки. А в молодих дерев будь-якого виду кора гладенька, наче шкіра в немовляти. З віком у них теж з’являються зморшки (починаючи знизу), що з плином часом постійно поглиблюються. Наскільки швидко відбувається цей процес, залежить від кожного конкретного виду. Сосни, дуби, берези і псевдотсуги «старіють» швидко, а буки та ялиці білі досить довго залишаються гладенькими. Причина полягає в швидкості відпадіння зовнішнього омертвілого шару. Наприклад, сріблясто-сіра кора буків залишається гладенькою аж до двохсот років, оскільки в них дуже висока здатність до відновлення. Тому їхня шкіра залишається тоненькою й ідеально пасує до відповідного віку чи діаметра, а отже, не повинна розтягуватися через тріщини. Таким чином функціонує і ялиця біла. А сосни й подібні до них зволікають з оновленням своєї поверхні. Вони ніби не хочуть розлучатися зі своїм баластом, а можливо, цей зовнішній шар, утворюючи товстезний панцир, додатково убезпечує їх. Хоч би там як, але омертвіла кора відлущується так повільно, що утворюється тільки грубший зовнішній шар. Вік його поверхні деколи налічує навіть десятків років, бо утворилася ще тоді, коли дерева були молодими і стрункими. У старшому віці зі збільшенням діаметра в зовнішніх шарах виникають глибокі тріщини, які сягають молодших поверхонь, що (так само як і в буків) пасують до актуальної окружності. Отже, чим глибші зморшки, тим повільніший вид. Цей феномен виразно посилюється з віком. Така сама доля очікує і на буки, коли вони проходять більше ніж половину життєвого шляху. Починаючи від низу стовбура, їхня кора так само вкривається зморшками. Напевно, щоб розтрубити про ці тріщини на цілий світ, їх заповнює мох. Там довше зберігається волога з останніх опадів, що живить оцей м’який настил. Тому ви можете оцінити вік букових лісів уже здалеку: чим вище по стовбуру піднявся той зелений покрив, тим старішими є дерева. Дерева — це індивідууми, а утворення зморщок — їхня особливість. Деякі екземпляри вже в молодому віці вкриваються більшою кількістю зморщок, аніж їхні побратими того-таки періоду росту. Деякі буки в моєму лісництві вже у сторічному віці знизу догори вкриті шерехатою кіркою. Проте зазвичай цей процес настає на 150 років пізніше. Зумовлено це генетично чи роль відіграє надмірний стиль життя — ще не досліджено. Утім, принаймні кілька чинників знову ж таки свідчать про подібність до нас, людей. Сосни в нашому саду вкриті неймовірно глибокими зморшками. І справа не у віці — їм приблизно по 100 років, себто вони якраз вийшли з молодечої пори. Вони стоять на особливо добре освітленій місцевості від 1934 року — саме тоді збудовано наш лісничий будинок. Заради цього викорчувано частину ділянки й відтоді залишені сосни мають ширший приступ до світла. Більше світла, більше сонця, більше ультрафіолетового випромінювання. А останнє спричинює старіння шкіри в людей і, очевидно, також і в дерев. Упадає у вічі те, що кірка на повернутому до сонця боці твердіша, отож менш еластична й схильна до утворення тріщин.

Названі зміни можуть свідчити також і про «шкірні хвороби». Як підліткові вугри часто зумовлюють утворення довічних шрамів, так і в дерев ураження попелицею призводить до утворення шерехатої поверхні. Тоді виникають уже не зморшки, а тисячі маленьких кратерів та пустул, які не зникають протягом усього життя. У хворобливих екземплярів з них розвиваються гнійні, мокрі рани, що заповнюються бактеріями та чорніють. Отож, шкіра не тільки в нас є дзеркалом душі (чи то доброго самопочуття).

Старі дерева виконують для екосистеми лісу ще одну особливу функцію. У Центральній Європі вже не залишилося жодних правікових лісів, вік найстаріших розлогих лісових насаджень становить 200–300 років. Поки ці заповідники знову перетворюватимуться на віковічні ліси, треба розуміти роль дійсно старих дерев. А для цього гляньмо на західне узбережжя Канади. Там доктор Зоє Ліндо з Університету Мак-Гілла в Монреалі досліджувала ялини ситхінські з мінімальним віком 500 років. Тільки на таких старих екземплярах учена знайшла велику кількість моху на гілках і розвилинах. На зеленому настилі оселилися ціанобактерії, що виловлювали з повітря азот і перетворювали його таким чином, щоб він ставав придатним для дерев. З дощовими опадами це природне добриво вимивалося вниз і ставало приступним для коріння. У такий спосіб старі дерева удобрюють ліс і допомагають своєму потомству стартувати з кращих позицій. Адже ті ще не здатні обростати мохом, оскільки він росте дуже повільно й досягне кори тільки через кілька десятиліть{21}.

Окрім шкіри та зеленого покриву, існують ще й інші тілесні зміни, що вказують на вік дерев. Наприклад їхня крона, і тут можна провести паралель навіть зі мною. На маківці моє волосся стає зовсім ріденьким і більше не росте, як замолоду. З найвищими гілками крони все відбувається так само. З певного часу, приблизно у віці ста-трьохсот років, та залежно від виду дерева нові пагони щороку стають чимраз коротшими. Велика кількість таких коротких пагонів у листяних дерев зумовлює утворення гілок, вигнутих у формі кігтя, що нагадують виснажену ревматизмом руку. У хвойних дерев прямий, як шнурок, стовбур закінчується вертикальним паростком, що поступово зменшується. І якщо смереки в такому стані й зостаються, то ялиці білі нагорі ростуть ушир — це має такий вигляд, наче там збудував гніздо якийсь великий птах. Відповідно цей феномен у фахових колах також називають «гніздом чорногуза». Сосна починає цей процес зовсім рано, як наслідок, уся її крона з віком ширшає й не має чітко вираженої верхівки. У будь-якому випадку кожне дерево поступово зупиняє свій ріст у висоту. Ще вище ні корені, ні водні артерії не здатні постачати воду та поживні речовини, тому що таке навантаження було б занадто виснажливим. Натомість воно тепер просто грубшає (ще одна паралель до багатьох людей у старшому віці…). Але такий стан спокою дерево не здатне витримати довго, позаяк із плином років зовсім повільно тануть і його сили. Тепер воно не спроможне забезпечити поживою найвищі гілки, тому вони відмирають. І так само як у старих людей поступово зменшується ріст, так і маліють дерева. Чергова буря змітає з крони мертве гілля, і після марафету вона певний час знову має кращий вигляд. Цей процес повторюється щороку, а тому оптично зменшення верховіття зовсім не впадає в вічі. Як утрачено навіть усі верхні гілляки, залишаються ще грубі. Коли й ті вмирають, то падають не відразу. Однак тепер дерево вже не в змозі приховувати ні поважний вік, ні кволість.

Найпізніше тієї миті у гру знову вступає кора. З маленьких мокрих ран утворюються входи для грибів. А ті оголошують про свою тріумфальну ходу розкішними плодовими тілами (схожими на розрізане навпіл блюдце), що приклеюються до стовбура й щороку більшають. Усередині вони пробивають усі бар’єри й проникають аж до серцевини дерева. Залежно від виду там вони пожирають відкладені цукрові сполуки або, що ще гірше, целюлозу й лігнін. У такий спосіб гриби розкладають та подрібнюють скелет дерева, яке всупереч усьому ще багато десятиліть мужньо бореться проти цього процесу. Праворуч і ліворуч від щоразу більшої рани воно утворює у вигляді товстих вузлів нову деревину, що мала б цей процес стабілізувати. Певний час це допомагає зруйнованому тілу вистояти проти лютої зимової негоди. Але той день настає: ламається стовбур — і життя дерева завершується. «Нарешті», — майже чути голос молодняка, що давно вже чекав на свою чергу й через кілька років, обминувши розвалене дерево, швидко здійметься вгору. Проте в лісі служба не закінчується разом зі смертю. Гнилий труп іще впродовж століть відіграє поважну роль в екосистемі. Одначе про це потім.

Дуб-слабак?

Ідучи моїм лісництвом, я часто бачу дубів-страдників. І деколи вони потерпають дійсно дуже сильно. Безпомилковою ознакою є «пагони страху» — такі вистрілюють зі стовбура врізнобіч маленькими жмутами гілок, а відтак знову швидко зсихають. Вони свідчать про те, що дерево вже тривалий час перебуває у смертельному поєдинку, а тому впадає в паніку. Спроба утворити листя на такому низькому рівні недоцільна. Адже дуб належить до сонцелюбних видів дерев, потребує багато світла, щоб здійснювати фотосинтез. У сутінковому світлі найнижчого ярусу їхній палубний тент непродуктивний, а тому його швидко забирають. Здорове дерево ніколи не прагне вкладати енергію в утворення таких гілок, а ліпше розширює свою крону на верхівці. Принаймні в стані спокою. Проте в центральноєвропейських лісах дуби не почуваються добре, адже це батьківщина буків. А останні хоч і є неймовірно соціальними, але тільки щодо своїх побратимів. Натомість чужі дерева грубо витісняють, щоб вони відступили. Починається все повільно й цілком безневинно, коли сойка закопує букові горішки біля підніжжя могутнього дуба. Оскільки у цієї пташки досить багато інших складів, то горішок там нерухомо і зостається, аж допоки навесні наступного росту не пустить паростки. Дуже повільно росте він протягом багатьох десятиліть тишком-нишком угору. І хоча молодому дереву бракує матері, старий дуб таки принаймні забезпечує тінь, таким робом допомагаючи буковому нащадку рости здоровим. Що на поверхні видається мирною ідилією, під землею перетворюється на боротьбу за існування. Корені бука проникають у кожну ділянку, яку не використовує дуб. Так вони змішуються з кореневою системою старого стовбура і забирають собі воду та поживні речовини, що їх велике дерево взагалі-то зарезервувало для себе. Це спричиняє поступове ослаблення гіганта. Через приблизно сто п’ятдесят років маленьке дерево розростається аж так, що поступово вростає в крону дуба — у її центральну частину, за кілька десятиліть прорізає її впоперек, а тоді обростає її, адже, на відміну від конкурента, бук здатен розбудовувати свою крону практично ціле життя й рости все далі. А тепер уже листя бука має приступ до прямого сонячного світла, відтак у дерева достатня кількість енергії, щоб розширюватися. Воно утворює розкішну крону, що так само, як і подібні до неї, виловлює дев’яносто сім відсотків сонячного світла. А дуб знов опиняється в другому ярусі, де його листя даремно шукає світла. Продукування цукру різко скорочується, резерви вичерпуються — і дерево повільно вмирає з голоду. Воно бачить, що вже ніколи не вдасться подолати сильного конкурента, ніколи не вийде утворити довгі високі пагони і ще раз перерости бук. З біди, можливо, у щоразу більшій паніці дерево чинить те, що суперечить здоровому глузду: вирощує нові гілки й листя зовсім внизу біля стовбура. Таке листя особливо велике та м’яке, здатне обходитися меншою кількістю світла, ніж верховіття. Одначе три відсотки — надто мало, та й дуб — це не бук. Відповідно ті «пагони страху» знову зсихають і залишки дорогоцінної енергії просто марнуються. Голодувати дуб може ще кілька десятиліть, але коли-небудь він таки здається. Сили зраджують його, а звільнення іноді дарують златки. Вони відкладають у кору свої яйця, і личинки, що вилуплюються, цей процес скорочують, пожираючи шкіру безборонного дерева та обриваючи його життя.

Чи дуб — слабак? Як сталося, що таке кволе дерево стало символом стійкості та витривалості? Хоч цей вид у більшості лісів і перемагають буки, проте дуби стійкі й витривалі, коли не мають конкуренції. Наприклад, на відкритій місцевості, тобто на нашому культурному ландшафті: якщо буки без домашньої лісової атмосфери не досягають навіть 200-річного віку, то дуби біля старих селянських дворів чи на пасовищах спокійнісінько живуть по п’ятсот років і більше. Глибока рана в стовбурі чи широка тріщина через удар блискавки? Для дуба це не проблема, адже його деревина просякнута речовинами, що запобігають росту грибів та суттєво сповільнюють процеси гниття. Дубильні речовини також відлякують більшість комах, і вже зовсім мимохіть цей захисний засіб покращує смак вина, якщо коли-небудь із цього дерева зроблять дубову діжку («Barrique»[4]). Навіть дуже пошкоджені екземпляри з обламаними міцними гілками мають здатність знову розбудовувати нову крону й жити протягом століть. Більшості буків цього б не вдалося, особливо за межами лісу, без їхніх дорогих родичів. Якщо вони суттєво пошкоджені через негоду, їм залишилося жити щонайбільше кілька десятиліть.

Також і в моєму лісництві дуби доводять, що вони створені з надзвичайно міцної деревини. На особливо теплому південному схилі стоїть кілька дерев, що своїм корінням чіпляються за голу скелю. Коли літня спека розжарює камінь, аж уже стає просто нестерпно, випаровуються останні залишки води. Оскільки немає товстого захисного шару землі з потужними покладами гнилого листя, взимку туди глибоко проникає тріскучий мороз. Листя розвіює вже навіть найслабший вітерець, а тому на скелях оселяються хіба що кілька невеличких лишайників, не спроможних ізолювати від екстремальних перепадів температур. Як наслідок, дерева чи то пак деревця навіть через століття є завтовшки в руку і заледве п’ять метрів заввишки. Коли їхні побратими в затишному лісовому кліматі переростають тридцять метрів і нарощують могутні стовбури, ці аскети скромно стоять собі, задовольнившись статусом кущів. Утім, таки виживають! Перевагою в цій ситуації голоду є те, що інші види вже давно здалися б. Відтак сповнене злигоднів існування, що, проте, позбавлене клопотів через конкуренцію з іншими видами дерев, теж має свої переваги.

До речі, грубезна кора дуба набагато твердіша, ніж гладенька, тонка шкіра бука, а тому краще захищена від зовнішніх ворогів. Звідси походить і вислів: «Хіба старому дубові не однаково, потреться кабан об нього чи ні?»

Спеціалісти

Дерева здатні рости в багатьох екстремальних місцях. Здатні? Радше повинні! Адже коли насіння падає з дерева, то може переміститися тільки за допомогою вітру чи тварин. Одначе якщо навесні воно пускає паростки — жереб кинуто. Відтепер сіянець пов’язаний із цим клаптем землі до кінця життя й мусить приймати своє місце таким, яким воно є. І більшості молодого покоління ведеться скрутно, бо місцина, куди вони випадково потрапляють, на жаль, часто виявляється безперспективною. Наприклад, занадто темно — скажімо, коли сонцелюбна вишня проростає під великим буком. Або ж надміру світло — це вже стосується букового молодняка, бо на відкритому просторі його ніжне листя вигорає під променями яскравого сонця. Болотні лісові ґрунти здебільшого зумовлюють гниття коренів, а сухі піски їх висушують. Особливо нещасним є той, хто потрапляє на місце без будь-якого живильного ґрунту, наприклад, на скелю чи в розсоху гілок якогось великого дерева. А деколи щастя триває дуже коротко — коли насіння лежить на високому пні зламаного стовбура. Тут розвиваються маленькі деревця, пускаючи коріння в прогнилу деревину. Проте вже в перше дуже посушливе літо, коли з мертвої деревини випаруються останні залишки вологи, засохне й фіктивний переможець. Разом з тим у багатьох видів є однакове уявлення про ідеальне місце проживання. Тому що для більшості європейських видів дерев діють ті самі критерії доброго самопочуття. Вони люблять щедрий на поживні речовини розпушений ґрунт, що добре провітрюється на багато метрів углиб. Земля має бути вологою, передовсім улітку. Не надто спекотне літо, а зима — не занадто морозна. Помірні опади снігу, але достатні для інтенсивного напування землі під час танення. Захист від осінніх бур забезпечує гірський хребет, а в лісі водиться мало грибів та комах, що атакують кору й деревину. Якби дерева були здатні уявити власну країну мрій, то вона мала б саме такий вигляд. Якщо не брати до уваги невеличких клаптиків землі, таких ідеальних умов фактично ніде не існує. І це позитивно впливає на видове різноманіття. Тому що в Центральній Європі змагання у країні мрій виграли б тепер виключно буки. Вони добре вміють зискувати з розкошу і витісняти будь-яких конкурентів, просто проростаючи крізь їхні крони й, зрештою, вивищуючи верхівкові пагони над переможеним. Хто хоче вижити поряд з такими могутніми конкурентами, мусить придумати щось інше. А відхилення від лісової країни мрій означає труднощі. Хто воліє знайти власну екологічну нішу поряд з буками, той повинен у якійсь іншій сфері стати аскетом. Екологічна ніша? На Землі більшість життєвого простору не має ідеальних умов, ситуація є радше діаметрально протилежною: важких місцевостей є сила-силенна й хто дасть собі там раду, той може захопити велетенську територію для поширення. Так учинила смерека. Вона здатна поселитися будь-де, де панує коротке літо та дуже холодна зима, — далеко на півночі або в наших горах неподалік межі лісового покриву. Оскільки вегетативний період у Сибіру, в Канаді чи Скандинавії часто становить лише кілька тижнів, то, перше ніж закінчився б сезон, бук не встиг би навіть пустити пагони для листя. Крім того, там такі люті зими, що наприкінці дійшло б і до обмороження. А це ті аспекти, в яких перевага на боці смереки. Вона відкладає в голки та кору ефірні олії, що є своєрідним захистом від морозу. У такий спосіб їй вдається не скидати свій зелений покрив, а в холодну пору року просто залишати його на гілках. Тільки-но навесні теплішає, вона відразу здатна здійснювати фотосинтез. Отож не втрачено жодного дня, і навіть якщо цукор чи деревина можуть вироблятися тільки протягом кількох тижнів, дереву все одно щастить щороку виростати на кілька сантиметрів. Але якщо голки зостаються на гіллі, виникає велика небезпека. На них затримується сніг, перетворюючись на неймовірно важкий тягар, що може зламати дерево. Щоб цього уникнути, смерека застосовує дві захисні стратегії. По-перше, як правило, вона утворює цілком прямий стовбур, стоїть абсолютно вертикально, а тому вивести її з рівноваги не так легко. По-друге, влітку гілки розміщуються горизонтально. Щойно на них падає сніг, як вони повільно опускаються додолу, аж поки не лягають одна на одну на взір покрівельної черепиці. Так вони підтримують одна одну, а силует дерева, якщо дивитися згори, суттєво зменшується. Таким чином, більшість снігу падає повз дерева. У засніжених районах високогір’їв чи далекої півночі смерека крім того ще й утворює дуже вузьку довгу крону з короткими гілками, що підсилює цей ефект іще більше.

Окрім того, голки провокують іще одну небезпеку, їхнє перебування на дереві збільшує площу, що піддається вітровим навантаженням, а тому під час зимової негоди смереки легко ламаються. Від цього їх уберігає тільки неймовірно повільний ріст. Багатовікові дерева часто бувають десять метрів заввишки, а статистично небезпека посутньо зростає тільки від двадцяти п’яти метрів.

З давніх-давен у наших широтах існували переважно букові правікові ліси, а ті фактично не пропускали до землі світла. До цього підлаштувався тис ягідний, який є втіленням скромності й терпіння. Йому відомо, що букам ніколи не буває достатньо води, тому він спеціалізується на нижніх ярусах лісу. Він росте тут за допомогою тих трьох залишкових відсотків світла, що його крізь своє листя пропускають буки. Щоправда, часто минає ціле століття, поки за таких умов тис виростає на багато метрів угору і досягає статевої зрілості. А за цей час із ним може багато чого трапитися: рослиноїдні обгризуть його, відкинувши на десятиліття назад, або, що ще гірше, загиблий бук повністю вирве його з коренем. Однак міцне дерево подбало про все заздалегідь. Із самого початку воно вкладає значно більше енергії в розбудову кореневої системи, ніж інші види. Тут зберігаються поживні речовини, і якщо на поверхні з ним трапляється якесь нещастя, воно знову натхненно росте догори. У процесі часто утворюється багато стовбурів, що пізніше, в старшому віці, знову можуть зростися. Це надає дереву зморшкуватого вигляду. А яким старим буває тис! Зі своїм тисячолітнім віком він переживає більшість великих конкурентів, а відтак із плином багатьох століть, коли чергове старе дерево віддає дух, тис знову стоїть на осонні. Проте все одно тиси не бувають вищими за двадцять метрів — адже вони скромні й не прагнуть висот.

Граб звичайний, або білий бук (споріднений з березами, а не з буками, як можна припустити з його назви), намагається наслідувати тис, але не є таким скромним і потребує трохи більше світла. Він хоч і виживає посеред буків, одначе ніколи не виростає до розмірів великого дерева. Проте він і так зрідка досягає більше ніж 20-метрової висоти — і то тільки біля таких сонцелюбних видів, як дуб. Тут граб може вільно розвиватися й, оскільки він не становить жодної небезпеки принаймні для великих дубів, місця вистачає для обидвох видів. Але часто до їхнього товариства приєднується бук, який забирає місце в обох і переростає дуб. Граби виграють тим, що нарівні з великою кількістю тіні вони витримують іще й велику посуху та спеку — тоді буки здають позиції, а граби дістають шанс принаймні на сухих південних схилах.

Болотні ґрунти, застояла, бідна на кисень вода — коріння більшості видів дерев такого не витримує і вмирає. Зазначену ситуацію маємо біля витоків джерел або вздовж річкових заплав, що перебувають у районі затоплення й знову і знову опиняються під водою. Якщо буковий горішок заблукає і проросте там, то спершу з нього може вирости цілком імпозантне дерево. Проте одного разу під час літнього буревію бук просто перекинеться, бо його зігнилі корені не забезпечать належної опори. Схожі труднощі виникають і в смерек, сосен, грабів та беріз, якщо їхній стовбур певний час стоїть у застояній, гнилій воді. Зовсім протилежне відбувається з вільхами. З їхньою тридцятиметровою максимальною висотою вони хоча й не здатні перевищити своїх конкурентів, але прекрасно ростуть у непопулярному болотному ґрунті. Їхня таємниця криється у внутрішніх вентиляційних каналах, які розміщені в кореневій системі. У такий спосіб кисень транспортується навіть до найменших кінчиків — подібно до пірнальників, що через шланг сполучені з поверхнею. Крім того, у нижній частині стовбура в них розташовані коруваті комірки, що уможливлюють надходження повітря. І тільки якщо вода тривалий час перекриває ці дихальні отвори, вільха ослаблюється настільки, що її коріння стає жертвою агресивних грибів.

Дерево чи не дерево?

Власне кажучи, а що таке дерево? Словник «Дуден» трактує його як деревну рослину зі стовбуром, з якого ростуть гілки. Головний пагін мусить домінувати й постійно рости все далі догори, інакше таку рослину зараховують до кущів, що мають багато стовбурців чи то пак гілок зі спільного кореневища. Проте що робити з висотою? Особисто в мене завжди виникають проблеми, коли я переглядаю доповіді про ліси середземноморського регіону, що видаються мені скупченням кущів. Дерева — це ж величні істоти, під їхніми кронами ми маємо такий вигляд наче в траві мурашки. Але під час подорожей до Лапландії я наткнувся на цілком інших представників — серед них почуваєшся ніби Гуллівер у Ліліпутії. Це карликові дерева тундри, що їх мандрівник може взагалі не зауважити і затоптати. Деколи й за сотню років вони не виростають вище від двадцяти сантиметрів. Наука не визнає їх за дерева — так само як і березу низьку, що вже почасти видно з її назви. Однак навіть цей кущ утворює стовбурець заввишки до трьох метрів, щоправда, здебільшого він таки не підіймається вище від рівня очей, а тому, очевидно, його не сприймають серйозно. Утім, якщо всіх міряти однією міркою, то маленький бук чи горобину деревами вважати теж не можна. Крім того, великі ссавці — як-от сарни та олені — обгризають їх настільки, що вони на десятиліття зупиняються в рості й перебувають у формі куща з багатьма пагонами заввишки до п’ятдесяти сантиметрів.

А якщо дерево зрубують? Тоді воно мертве? Що відбувається з уже згаданим багатовіковим пнем, якого товариші до сьогодні тримають живим? Чи це дерево, а якщо ні — то що ж тоді? Ще більше все ускладнюється у випадку, коли з такого пня виростає новий стовбур. У багатьох лісах це навіть діє як правило, адже кілька століть тому вуглярі вирубували та використовували як деревне вугілля саме дібров. А з пнів виростали нові стовбури, що стали основою для багатьох сьогоднішніх дібров. З таких низькостовбурних лісів насамперед походять дубові та грабові гаї. А в них зрубування і стан спокою повторювалися в ритмі кількох десятиліть, тому ці дерева ніколи не мали змоги вирости й стати великими. Так траплялося через бідність тодішнього населення, що довше чекати на нові дрова просто не могло. Такі релікти під час лісової прогулянки ви розпізнаєте по багатьох (подібних на кущ) стовбурах або по товстих вузлах коло підніжжя стовбура, розростання яких забезпечило регулярне зрізання дерева.

То ці стовбури — молоді дерева чи тисячолітні старці? Над цим питанням замислились і науковці, котрі, наприклад, досліджували прадавні смереки в шведській провінції Даларна. Найстаріша з них утворила низький чагарник, що наче килим облямував кожен стовбурець. Усе разом належало до одного дерева, а його корені обстежили за радіовуглецевим методом 14С. Радіоактивний ізотоп вуглецю 14С постійно утворюється в атмосфері, а відтак знову повільно розпадається. Тому співвідношення до решти вуглецю завжди залишається тим самим. Усередині неактивної біомаси, наприклад, дерева, розпад безперервно триває далі, хоч нові радіоактивні ізотопи вуглецю всередину не потрапляють. Чим менша їхня частка, тим старішою є матерія. Обстеження смереки показало майже неймовірний вік — 9550 років. Окремі пагони були молодшими, але ці нові відростки останніх століть оцінювали не як окремі дерева, а як частину цілого{22}. І я теж вважаю це правильним! Адже корінь точно відігравав вагомішу роль, аніж наземний пагін. Зрештою, саме коріння піклувалося про виживання організму, витримувало потужні кліматичні зміни й випускало все нові стовбури. У ньому зберігався досвід тисячоліть, що уможливив виживання дерева аж до сьогодні. Зовсім мимохіть смерека викинула за борт безліч інших наукових думок. По-перше, доти ніхто не знав, що ці хвойні дерева бувають старшими за п’ятсот років, по-друге, існувало припущення, що смереки опинилися в цій частині Швеції тільки дві тисячі років тому після відступу льодовика. Для мене ця незначна маленька рослина є ще одним символом того, як обмаль ми розуміємо ліси та дерева і як багато чудес там ще можна відкрити.

Звернімося до питання, чому корінь є важливішою частиною дерева. Можливо, там замасковано щось подібне до мозку дерева? Мозок? Чи це не занадто притягнуто за вуха? Можливо, проте, якщо ми знаємо, що дерева здатні вчитися, а відтак зберігати досвід, то для цього в організмі має бути виокремлено відповідне місце. Де воно — не знає ніхто, одначе кореням ця роль пасувала б найкраще. З одного боку, на прикладі старих смерек у Швеції видно, що підземна частина в дереві найвитриваліша — а тому де ж іще довгий час зберігати таку важливу інформацію? З другого — сучасні дослідження свідчать про те, що ніжне плетиво завжди готове до сюрпризів. А ще зовсім недавно за беззаперечний факт вважали те, що дерево керує всією своєю активністю через хімічні процеси. Й у такому твердженні немає нічого зневажливого, адже і в нас багато процесів регулюються через надходження певних сигналів. Корені приймають субстанції, транспортують їх далі, а вертаючись назад, постачають продукти фотосинтезу до грибів-партнерів і навіть пересилають сигнальні речовини до сусідніх дерев. А мозок? У нашому розумінні для цього треба, щоб у дереві відбувалися нейронні процеси, а до таких, окрім сигнальних речовин, належать також і електричні потоки. Але саме такі й вимірюють іще з XIX століття. Уже багато років між науковцями триває запекла суперечка. Чи можуть рослини думати, чи вони розумні?

Франтішек Балюска і його колеги з Інституту целюлярної та молекулярної ботаніки Боннського університету дотримуються думки, що в кінчиках коріння розташовано схожі на мозок структури. Поряд із сигнальними лініями існують задатки органів та молекули, подібні до тих, які виявили і в тварин{23}. Якщо корінь пробирається крізь ґрунт, він здатен сприймати ці подразники. Науковці також вимірюють електричні сигнали, що поширені в перехідній зоні та спричиняють зміну поведінки. Якщо корені наштовхуються на отруйні субстанції, непроникне каміння чи мокрі райони, вони аналізують ситуацію і передають необхідні зміни в зону росту. А ця тоді змінює напрямок та обводить паростки навколо критичної зони в ґрунті. Чи простежується в такій поведінці якийсь вияв розуму, пам’яті та емоцій, наразі більшість дослідників рослинного світу піддають сумніву. А ще хвилюються через те, що результати досліджень можна зіставити з подібними ситуаціями у тварин і, врешті-решт, ще й через те, що це все загрожує стиранням кордонів між рослинним та тваринним світом. І що з того? Що поганого тоді сталося б? Розмежування між рослинами й тваринами так чи так обрано самовільно і підлаштовано під тип здобування їжі: перші здійснюють фотосинтез, другі ж харчуються іншими живими істотами. Зрештою, більші відмінності полягають тільки у проміжку часу, за який інформація опрацьовується й перетворюється на дію. Та хіба повільні створіння можуть автоматично ставати менш вартісними, ніж прудкі? У мене деколи закрадається підозра, що на дерева та іншу зелень зважали б набагато більше, якби беззаперечним став той факт, якою мірою вони в багатьох аспектах подібні до тварин.

У царстві темряви

Земля для нас, людей, ще не прозоріша, ніж вода — і не тільки в буквальному значенні. Якщо дно Світового океану досліджено гірше, ніж поверхня Місяця{24}, то про життя ґрунту фактично взагалі нічого не відомо. Звісно, існує велика кількість виявлених видів та встановлених фактів, про які можна почитати. Однак порівняно з різноманітністю життя, що вирує під нашими ногами, це тільки мізерна частка. До половини лісової біомаси перебуває на цьому нижньому ярусі. Більшість живих істот, що тут існують, не можна побачити неозброєним оком. Напевно, в цьому й полягає головна причина, чому вони не цікавлять нас аж так, як наприклад, вовк, дятел чорний чи саламандра вогняна. Проте для дерев вони, мабуть, навіть важливіші. Ліс здатен спокійно обійтися без своїх великих мешканців. Відсутність сарн, оленів, кабанів, хижаків і навіть більшості птахів не утворила б болючої прогалини в його екосистемі. Навіть якби вони всі водночас і зникли, ліс без особливої шкоди ріс би собі далі. Але цілком протилежне відбулося б без карликів під вашими ногами. У жмені лісової землі існує більше живих істот, аніж на планеті людей. Тільки одна чайна ложка ґрунту містить понад кілометр грибкових ниток міцелію. Усі ці створіння впливають на землю, змінюють її структуру й роблять її такою цінною для дерев. Перше ніж ми докладно розглянемо деякі з них, хочу простежити з вами, як від початку формувалася земля. Без неї не було б лісів, адже вони мусять де-небудь пускати корені. Для цього процесу голого каменю замало, а жорства хоч і забезпечує корінню опору, але не здатна зберігати воду та поживні речовини. Геологічні процеси — такі як льодовикові періоди з багаторічною мерзлотою — зривали каміння, льодовики перетворювали уламки на пісок і порох, відтак виникав розпушений земельний субстрат. Після танення криги вода вимивала її в глибші шари та спуски, а урагани зривали її й нагромаджували багатометровими пластами. Пізніше туди приходило життя у вигляді бактерій, грибів та рослин, що після смерті перетворювалися на гумус. Упродовж тисячоліть цей ґрунт — що тільки тепер можна так назвати — заселяли дерева й робили його ще ціннішим. Вони утримували його своїм корінням і захищали від бурі та вітру. Перестала відбуватись ерозія, натомість нагромадилися шари гумусу, що стали основою для бурого вугілля. До речі, ерозія — один з найбільших природних ворогів лісів. Заглибини в ґрунті завжди утворюються внаслідок екстремальних подій, здебільшого через особливо сильні опади дощу. Якщо лісова земля не здатна відразу ввібрати всю воду, решта стікає по ній та вимиває її маленькі часточки. Під час дощової погоди ви й самі це бачите: завжди, коли вода каламутніє та забарвлюється в брунатний колір, вона транспортує цінний ґрунт. За рік один квадратний кілометр води може переносити до десяти тисяч тонн землі. З каменів у підстильному шарі через процеси вивітрювання на цій самій території щороку повторно з’являється тільки сто тонн, як наслідок — просто велетенські втрати. Одного дня залишається вже тільки жорства. Такі збіднілі ареали тепер трапляються в багатьох лісових районах, які розміщені на виснаженій землі, що протягом століть використовувалася з сільськогосподарською метою. Якщо ж ліс залишився неушкодженим, то за рік на одному квадратному кілометрові він втрачає від 0,4 до 5 тонн. А ґрунт під деревами з плином часу стає все могутнішим, отож умови для росту дерев постійно покращуються{25}.

Повернімося до тварин у ґрунті. Правду кажучи, особливо привабливими їх не назвеш. Через незначну величину більшість видів приховані від неозброєного ока, і навіть якщо ви візьмете в руки лупу, ситуація не покращиться: орибатидні кліщі, колемболи та багатощетинкові черви все одно не стануть такими симпатичними, як орангутани чи горбаті кити. У лісі дрібні тварини є початковою ланкою харчового ланцюга, а тому можуть вважатися чимось подібним до земельного планктону. На жаль, науковці тільки поверхово цікавляться вже виявленими тисячами видів з невимовними латинськими іменами, а численні інші види даремно очікують своєї черги. Хоча в цьому, либонь, можна знайти і втіху: в лісі є ще багато таємниць, що заховані просто за порогом хати. Подивімося на те незначне, на що вже кинуто світло.

Скажімо, вже згадані орибатидні кліщі, що в наших широтах представлені понад тисячею відомих видів. Вони менші за один міліметр і скидаються на павучків із занадто маленькими ніжками. Тіло має бежево-коричневе забарвлення, а тому служить добрим маскуванням у їхньому природному життєвому просторі, землі. Кліщі? Тут негайно ж виникають асоціації з пиловими кліщами, що харчуються нашим відлущеним епітелієм та іншими рештками, а також спричиняють алергії. Принаймні частина орибатидних кліщів робить таке з деревами. Їхнє опале листя та відлущена кора нагромаджувалися б багатометровими стосами, якби армія мініатюрних тваринок жадібно на них не накидалася. Крім того, вони живуть в опалому листі, пожираючи його з вовчим апетитом. Інші види спеціалізуються на грибах. Комахи сидять у маленьких земельних ходах і п’ють соки, що їх виділяють тонкі білі нитки. Врешті-решт, орибатидні кліщі харчуються також і цукром дерев, який ті передають своїм партнерам-грибам. Чи то відмерла деревина, чи мертві черевоногі — немає нічого, до чого вид орибатидних кліщів не пристосувався б. Вони виринають усюди на лінії зіткнення життя та смерті, а тому для екосистеми є незамінними.

Або ж довгоносики: вони скидаються на мініатюрних слонів — їм тільки бракує відстовбурчених вух — і належать до однієї з родин комах, що налічує найбільше видів у світі (тільки в нас трапляється приблизно 1400 видів). До речі, хоботок слугує не лише для прийому їжі, а й для підтримки нащадків. За допомогою довгого органа тваринки прогризають маленькі дірочки в листі та стеблах, у які вони потім відкладають яйця. У такому захищеному від хижаків стані личинки спроможні прогризати маленькі ходи в рослинах і спокійно собі рости{26}.

Деякі з видів довгоносиків, здебільшого мешканці ґрунту, втратили здатність літати, тому що звикли до повільного ритму лісів та їхнього мало не вічного існування. Пройти вони можуть максимально десять метрів за рік, а більше їм, власне, і не треба. Якщо через смерть дерева змінюється його оточення, то довгоносикові треба просто перейти до наступного й далі харчуватися там у гнилому листі. Коли натрапляєш на таких твердокрилих, то це свідчить про довгу, безперервну лісову історію. Якщо ж цей ліс викорчували в період середньовіччя, а пізніше засадили заново, тоді таких комах там не буде, бо йти пішки від найближчого старого лісу просто задалеко.

Усі названі організми мають одну спільну рису: вони дуже маленькі, а тому радіус їхньої дії вкрай обмежений. У великих правікових лісах, що колись вкривали Центральну Європу, це ще не мало жодного значення. А тепер вагомішу частину лісу змінила людина. Смереки замість буків, псевдотсуги замість дубів, молоді дерева замість старих — таке тваринам у буквальному сенсі більше не смакує, а тому вони гинуть з голоду й локально вимирають. Але ще існують старі листяні ліси з емігрантами, у яких збереглося колишнє розмаїття видів. Уздовж і впоперек усієї країни керівництва лісництв намагаються виростити більше листяних лісів замість хвойних. Утім, якщо колись там знову стоятимуть могутні буки, де тепер під час урагану впали смереки, утворивши місце для змін, то як там знов опиняться орибатидні кліщі та колемболи? Пішки вони не прийдуть, бо за ціле своє життя проходять відстань не більше за метр. То чи взагалі є надія одного дня принаймні в національних парках, таких як «Баварський ліс», мати нагоду знову милуватися справжніми правіковими лісами? Це можливо, оскільки дослідження студентів у моєму лісництві показали, що принаймні ті малі тварини, які мешкають у хвойних лісах, здатні долати на диво великі відстані. Чітко це засвідчили саме плантації старих смерек. Молоді науковці знайшли тут види колембол, що спеціалізувалися на смерекових лісах. Але такі ліси мої попередники посадили тут, у Гюммелі, тільки сто років тому — доти в нас, як і в усій Центральній Європі, переважно росли старі буки. То як залежні від глиці колемболи потрапили до Гюммеля? Я припускаю, що це були птахи, котрі перенесли ґрунтових мешканців як «пасажирів-зайців» у своєму пір’ї. Щоб почистити його, птахи полюбляють приймати «порохові ванни» в листі. Під час такого купання на них чіпляються також і мініатюрні ґрунтові мешканці, що після польоту та чергової «порохової ванни» опиняються вже в іншому лісі. А що є слушним для тваринок, котрі спеціалізуються на смереках, можливо, спрацює і у видів, які полюбляють листя. Якщо в майбутньому знову виросте більше старих листяних лісів, що без перешкод зможуть розвиватися, то птахи подбають про те, щоб там знову завелися належні до них квартиранти. Щоправда, повернення комашок може тривати дуже-дуже довго, як доводять найновіші дослідження з Кіля та Люнебурга{27}. На Люнебурзькому лузі понад сто років тому на колишніх сільськогосподарських угіддях посадили дубові ліси. Науковці припускали, що вже через кілька десятиліть у тому ґрунті мала знову заселитися автентична структура з грибів та бактерій. Однак вони прикро помилилися — навіть після цього відносно тривалого часу у видовому розвої видно великі прогалини, а це має для лісу суттєві наслідки. Кругообіг поживних речовин від зародження нового життя до смерті функціонує неправильно, крім того, в ґрунті виявлено залишки азоту з колишніх добрив. Дубовий ліс хоча й росте швидше, ніж узяті до порівняння ліси, що стоять на старому ґрунті правікових лісів, але він посутньо вразливіший, наприклад, щодо сухості. Скільки треба часу, щоб знов утворився справжній лісовий ґрунт, не знає ніхто. Утім, точно відомо, що ста років не досить. Проте для того, щоб регенерування загалом коли-небудь відбулося, потрібні заповідники зі споконвічними лісами без будь-якого людського впливу. Тільки тут різноманітне ґрунтове життя здатне вижити і послугувати зародковою клітиною, що дозволить відродитися навколишнім районам. До речі, для цього не треба практикувати справжнього зречення, що його впродовж років демонструє громада Гюммеля. Вона взяла під свій захист усі старі букові ліси та збуває їх тепер інакше. Частина використовується з метою «природних поховань»: дерева здають в оренду як живі надгробки для захоронення урн. Після смерті стати частиною правікового лісу — хіба ж це не гарна ідея? Іншу частину заповідника здають в оренду фірмам, що в такий спосіб роблять свій внесок у захист довкілля. Таким чином компенсується відмова від використання деревини, отож людина та природа задоволені.

СО_2-порохотяг

На одному відомому, зовсім простому малюнку про кругообіг речовин у природі дерева є символом врівноваженого балансу. Вони здійснюють фотосинтез, виробляючи в процесі цього вуглеводи, застосовують їх для росту й таким чином протягом життя зберігають у стовбурі, гілках та кореневій системі до двадцяти тонн СО_2. Якщо одного дня вони вмирають, то виділяється достеменно така сама кількість парникових газів — коли гриби й бактерії перетравлюють деревину, а відтак у переробленому вигляді знову її видихають. До речі, на цій ідеї базується вислів, що під час спалення дерево є нейтральним до навколишнього середовища. Врешті-решт, байдуже, чи на газоподібні часточки поліно розкладуть маленькі організми, чи це завдання візьме на себе хатня піч. Утім, аж так просто ліс не функціонує. Він насправді є гігантським СО_2-порохотягом, що постійно фільтрує та зберігає складники повітря. Хоча після смерті дерева певна частка дійсно знову потрапляє в атмосферу, та більша частина залишків іще тривалий час перебуває в екосистемі. Розвалений стовбур пожирають різноманітні види, повільно подрібнюючи його на все менші шматочки, — у такий спосіб дерево сантиметр за сантиметром заглиблюється в землю. Намиваючи органічні залишки, про решту піклується дощ. Чим більше дерево опускається, тим холоднішим стає. А разом зі зниженням температури сповільнюється й життя, аж доки, зрештою, не запанує майже цілковита тиша. Відтак СО_2 у складі гумусу знаходить свій останній спочинок і повільно знову насичується. У далекій, дуже далекій перспективі з нього, можливо, утвориться буре або кам’яне вугілля. Нинішні поклади цих корисних копалин виникли приблизно триста мільйонів років тому так само з дерев. Хоча тоді вони й мали трохи інакший вигляд і були схожі радше на тридцятиметрові папороті та хвощі, але їхній стовбур міг сягати двометрового діаметра, подібно до сучасних видів. Більшість дерев росли в болотах, і коли вони вмирали від старості, їхній стовбур падав у багнисту воду, в якій він навіть не перегнивав. Протягом тисячоліть у такий спосіб утворилися товсті шари торфу, які пізніше вкрила жорства й вони під тиском поступово обернулися на вугілля. Отже тепер на великих традиційних електростанціях спалюють скам’янілі ліси. Чи не було б краще та доречніше, якби ми таки залишили нашим деревам шанс чинити подібно до своїх предків? Вони могли б знову всмоктувати принаймні частину СО_2 і зберігати його в надрах землі.

Проте до утворення вугілля сьогодні не доходить практично ніколи, бо через раціоналізацію (вирубування) ліси постійно проріджують. Як наслідок, тепле сонячне проміння проникає аж до землі, допомагаючи швидко розвиватися видам, що там мешкають. А ті, своєю чергою, пожирають останні запаси гумусу навіть у найглибших шарах і випускають їх в атмосферу як газ. Загальна кількість парникових газів, що виділяється, приблизно відповідає такій самій кількості, що утворилася б від сирої деревини. Замість кожного поліна, яке ви спалюєте у хатній печі, ззовні, з лісових ґрунтів, іще раз виділяється така сама маса СО_2. Отож, у наших широтах нагромадження вуглецю під деревами знищується ще в зародку.

Однак ви можете спостерегти принаймні початкові процеси утворення вугілля під час кожної лісової прогулянки. Покопайте трохи землю, поки не наштовхнетеся на світліший шар. До цієї межі верхня, темніша частина надзвичайно збагачена вуглецем. Якби лісу дали спокій, то цей шар став би першим кроком до утворення вугілля, нафти чи газу. Принаймні у великих заповідниках, наприклад у центральних зонах національних парків, ці процеси знову відбуваються без перепон. До речі, невеликі шари гумусу є не тільки наслідком нинішнього способу ведення лісового господарства: ще римляни та кельти старанно вирубували ліси, а відтак паралізували природні процеси.

Та чи є деревам сенс постійно знищувати свою улюблену їжу? І так чинять не тільки дерева: усі рослини включно з водоростями в океанах відфільтровують СО_2, що, опускаючись до мулу, після смерті зберігається у вигляді вуглецевих сполук. Разом із тваринними залишками — такими, як, приміром, кораловий вапняк, що є одним з найбільших поглиначів СО_2 у світі, — з атмосфери за сотні мільйонів років забрано неймовірно багато вуглецю. На момент виникнення найбільших покладів вугілля, в карбон або кам’яновугільний період, концентрація СО_2, удев’ятеро перевищуючи сучасні показники, була значно вагомішою, допоки в тодішніх лісах ця концентрація знизилися більш аніж утричі{28}. Утім, де саме наші ліси дісталися кінця-краю? Чи вони й надалі зберігатимуть вуглець, аж доки коли-не-будь у повітрі вже нічого не залишиться? Щоправда, з огляду на наше масове споживацтво це питання на порядку денному загалом уже не стоїть, тому що ми давно змінили правила гри й активно спорожнюємо всі місця збереження СО_2. Як паливо використовуємо нафту, газ і вугілля та випускаємо їх у повітря у вигляді парникових газів. Якщо лишити поза увагою зміну клімату, то чи це благословення, що ми тепер звільняємо парникові гази з їхньої підземної в’язниці, знову випускаючи їх у повітря? Так далеко я заходити не хотів би, проте удобрювальний ефект від підвищеної концентрації вуглецю вже доведено. Як засвідчує найновіша інвентаризація лісів, дерева ростуть швидше. Таблиці для оцінки виробництва деревини коректують, адже останнім часом виростає приблизно на третину більше біомаси, ніж кілька десятиліть тому. Але про що ми вже згадували? Повільність — це девіз, якого слід дотримуватися, щоб постаріти. Це нездоровий ріст, який ще й підсилюють потужні викиди азоту з сільськогосподарських угідь. Тому старе правило досі діє: менше (СО_2) означає більше (життя).

Ще у студентські роки я вивчив, що молоді дерева енергійніші й ростуть швидше, ніж старі. Цієї наукової теорії дотримуються й дотепер. Як наслідок, побутує думка, що ліси треба омолоджувати. Омолоджувати? Це означає не що інше, як зрубувати старі стовбури й замінювати їх молодими саджанцями. Тільки тоді дерева начебто стабільні, відповідно, годні продукувати досить багато деревини, а отже, забирати з повітря та зв’язувати СО_2 — такою є сьогоднішня риторика представників лісництв і спілок, що володіють лісами. У віці між шістдесятьма й ста двадцятьма роками (залежно від виду) зменшується інтенсивність росту дерева, відповідно, настає час підкочувати жниварські машини. Можливо, ідеали вічної молодості, що їх так суперечливо обговорюють у нашому суспільстві, просто переносять на ліс? Принаймні складається таке враження, адже якщо вік стодвадцятирічного дерева перевести в людські масштаби, то воно якраз закінчило б школу. Та й справді, як показало дослідження міжнародної команди науковців, наші попередні наукові припущення видаються повністю спотвореними. Учені дослідили приблизно 700 000 дерев на всіх континентах і дістали несподіваний результат: чим дерева старіші, тим швидше вони ростуть. Відтак дерева з однометровим стовбуром у діаметрі виробляли втричі більше біомаси, ніж екземпляри, що були наполовину тоншими{29}. Отож, старе дерево — не слабке, зігнуте й пошкоджене, а навпаки, активне та високопродуктивне. Відповідно, дерева-старці є набагато продуктивнішими, ніж молодняк, і в контексті зміни клімату — важливими союзниками людей. А з часу публікації дослідження лозунг «омолоджувати ліси з метою їхнього оживлення» можна окреслити щонайменше як такий, що вводить в оману. З певного віку вартість дерева дійсно знижується, але тільки з позиції лісокористування. Тоді гриби спричиняють гниття всередині стовбура, але це ні на йоту не сповільнює його ріст. Якщо хочемо використати ліси як засіб боротьби зі зміною клімату, то ми повинні не заважати їм старіти — саме так, як вимагають великі природозахисні організації.

Дерев'яний кондиціонер

Дерева не люблять крайніх перепадів температур та вологи. Але навіть для великих рослин регіональний клімат не робить винятків. Проте, можливо, дерева здатні в той чи той спосіб впливати на клімат? Відповідь на це питання я знайшов у невеличкому лісі поблизу Бамберга, що стояв на сухому, бідному на поживні речовини, пісковому ґрунті. Тут могли добре розвиватися тільки сосни, принаймні так колись твердили лісничі. Щоб не створювати одноманітну монокультуру, тоді посадили ще й буки, що своїм листям мали б пом’якшувати кислу глицю для едафону[5]. Висаджуючи ці листяні дерева, про виробництво деревини навіть і не думали, їх вважали за так званий «службовий» різновид. Одначе буки не збиралися відігравати тільки другорядну роль. Через кілька десятиліть вони показали свою силу. Завдяки щорічному листопаду їм вдалося створити розпушений шар гумусу, що здатен зберігати багато води. Крім того, повітря в цьому лісочку ставало все вологішим, тому що листя молодих дерев, гальмуючи вітер між сосновими стовбурами, забезпечувало спокійне повітря. Тож випаровувалося менше води. Це уможливило щоразу кращий розвиток буків і, зрештою, одного дня вони переросли сосни. Тим часом лісовий ґрунт і мікроклімат змінилися так сильно, що умови для листяних дерев стали ліпшими, ніж для невибагливих хвойних видів. Це гарний приклад того, що дерева здатні змінювати. Лісничі також кажуть: ліс сам створює собі ідеальне місце. Стосовно обмеження вітрових потоків усе зрозуміло, але як бути з водним балансом? Якщо влітку гаряче повітря не годне висушити лісовий ґрунт, бо він завжди добре затінений та захищений, то це теж іще можна збагнути. Наскільки великою може бути відмінність у температурах між прорідженим хвойним та природним старим буковим лісом, у моєму лісництві вирахували студенти з Рейнсько-Вестфальського технічного університету Аахена. Одного неймовірно спекотного серпневого дня, коли позначка термометра піднялася до 37 °C, ґрунт у листяному лісі був на 10 °C прохолодніший, аніж у лісі хвойному, розташованому на відстані кількох кілометрів. Ця прохолода, внаслідок якої випаровується менше води, значною мірою зумовлена не тільки затінком, а й біомасою. Чим більше живої та мертвої деревини є в лісі, тим потужнішим стає шар ґрунтового гумусу, відтак у загальній масі зберігається більше води. Унаслідок випаровування утворюється холод, що й собі сприяє зменшенню цього процесу. Скидається на те, що неторканний ліс улітку впріває й таким чином досягається той самий ефект, що й під час потіння в людей. До речі, ви теж можете в непрямий спосіб побачити, як відбувається потовиділення в дерев, а саме біля будинків. Там часто в тюках стоять колишні ялинки, які господарі не хочуть викидати, — згодом вони вже гарно висаджені та добре почуваються. Вони ростуть і ростуть, аж одного дня стають вищими, ніж сподівалися їхні власники. Крім того, у більшості випадків дерева стоять заблизько до стін будівлі, а їхнє гілля частково вкриває дах. Тоді виникає так звана пітливість. Те, що для нас, під пахвами, є неприємним, має для дерев не тільки оптичні наслідки. Через потовиділення дерев стає настільки волого, що на фасадах та покрівельній черепиці оселяються водорості й мох. Дощова вода, гальмуючись через рослинність, тепер стікає гірше, а відокремлені шматочки мохового настилу забивають ринву. Унаслідок вологості протягом кількох років сиплеться тиньк, і його треба швидше оновлювати. Натомість власники автомобілів, що паркуються під деревами, виграють від їхнього збалансованого впливу. Якщо температура опускається до нуля, то власники автомобілів, що стоять просто неба, вже змушені відшкрібати з шибок лід, а транспортні засоби, припарковані під кронами, часто залишаються незамерзлими. Попри те що дерева здатні негативно впливати на зовнішній вигляд будівель, на мою думку, це просто неймовірно, якою мірою смереки та інші види чинять вплив на мікроклімат свого оточення. А наскільки вагомішим тоді є вплив незайманого лісу?

Хто інтенсивно впріває, мусить пити багато води. І таке посилене пиття у дерев ви дійсно можете побачити, щоправда, тільки під час заливних дощів. А оскільки зливи незрідка супроводжують урагани, то я не радив би вам у такий час прогулюватися лісом. Утім, якщо ви, як і я (часто у зв’язку з роботою) вже й так опинилися надворі, то можете бачити просто захопливе видовище. Здебільшого справжню пиятику влаштовують саме буки. Гілля у них, як і в багатьох листяних дерев, простягається косо вгору. Хоч так само правильно було б сказати: косо вниз. Тому що крона слугує не тільки для того, щоб ловити промені сонячного світла, а й для вбирання води. Дощ падає на сотні тисяч листків, з яких крапає на гілки. А з них стікає додолу, об’єднуючи невеличкі струмочки в один потік, що з гуркотом тече вниз по стовбуру. Біля підніжжя дерева вода падає з такою силою, що, потрапивши на землю, аж спінюється. Під час сильної бурі доросле дерево здатне додатково ввібрати понад тисячу літрів, які воно цілеспрямовано несе до коренів. А там вода зберігається в навколишніх надрах землі, допомагаючи пережити засушливі періоди.

Смереки та ялиці на таке не спроможні. Якщо ялиці, хитруючи, перемішуються з буками, то смереки нерідко стоять спраглими коло подібних до себе. Їхні верхів’я виконують роль парасолей, що дуже практично для мандрівників. Біля самого стовбура, принаймні під час заливного дощу, ви майже не змокнете, щоправда, те саме стосується і коріння дерева. Дощові опади аж до десяти літрів на метр квадратний (а це досить-таки інтенсивно) повністю залишаються на глиці та на гіллі. Вони знову випаровуються, щойно розходяться хмари, а відтак цінну вологу для лісу знову втрачено. Чому смереки таке чинять? Вони просто не навчилися підлаштовуватися під дефіцит води. Їхньою зоною комфорту є холодні регіони, в яких через низькі температури ґрунтові води майже не випаровуються. Наприклад, в Альпах, недалеко від верхньої межі лісу, де додатково ще й рясні опади забезпечують брак проблем з водою. Щоправда, труднощі викликають потужні снігопади, тому гілля росте горизонтально або злегка нахилене вниз, щоб за наявності великих тягарів спертись одне на одного. Проте так по них не стікає вода, й коли смереки ростуть у глибоких, сухих районах, то втрачають і цю перевагу від зими. У Центральній Європі більшість нинішніх хвойних лісів штучно насаджено — там, де людина вважала це за доцільне. Тут дерева постійно потерпають від спраги, бо їхня вбудована парасоля затримує третину опадів і випаровує їх назад у повітря. У листяних лісах ця частка становить тільки п’ятнадцять відсотків, отож вони отримують на п’ятнадцять відсотків більше води, ніж їхні вкриті шпильками колеги.

Ліс як водяна помпа

А як вода власне потрапляє до лісу чи — що ще важливіше — у землю? Наскільки просто звучить це питання, настільки важко на нього спершу відповісти. Адже однією з важливих особливостей землі є те, що вона лежить вище за рівень моря. Під дією сили тяжіння вода завжди тече до найглибшого місця, але так континенти швидко висохли б. Проте цьому запобігає постійне підживлення через хмари, що утворившись над морями, силою вітру транспортуються далі. Щоправда, цей механізм функціонує тільки на відстані кількох сотень кілометрів від узбережжя. Чим далі вглиб, тим стає сухіше, бо хмари, випустивши вологу, зникають. Уже через шістсот кілометрів стає так сухо, що утворюються перші пустелі. Отож, життя навзагал мало б існувати лише на вузькій смузі на краю континентів, а всередині все було би понурим та висохлим. Це навзагал. Тому що, на щастя, існують ліси. Вони є вегетаційною формою з найбільшою поверхнею листя. На квадратний метр лісу в кронах припадає 27 квадратних метрів листя й голок{30}. Там нагорі залишається та відразу ж випаровується частина опадів. Улітку дерева додатково споживають до 2500 кубічних метрів води на метр квадратний, які вони, дихаючи, виділяють у повітря. Через цю водяну пару заново утворюються хмари, що, пересуваючись у глиб континенту, знову перетворюються на опади. Така гра триває вічно, тому вологою забезпечуються навіть найвіддаленіші райони. Ця водяна помпа функціонує настільки добре, що опади в деяких великих регіонах Землі, наприклад, в Амазонській низовині, навіть на відстані багатьох тисяч кілометрів, усередині континенту, майже не відрізняються від опадів на узбережжі. Єдина передумова: від моря до найвіддаленішого куточка мусить існувати ліс. Уся система ламається передовсім тоді, коли бракує першого структурного елементу — прибережного лісу. Визнання за відкриття цього неймовірно важливого взаємозв’язку належить науковцям із Санкт-Петербурга в Росії на чолі з Анастасією Макарєвою{31}. Учені досліджували різні ліси всього світу й завжди діставали той самий результат. Чи то тропічні ліси, чи то сибірська тайга — завжди саме дерева постачали необхідну для життя вологу в глиб континенту. Науковці також виявили, що весь процес припиняється, якщо прибережні ліси вирубати. Це те саме, якби в електричній помпі витягти з води повітрозабірник. У Бразилії вже навіть видно наслідки: амазонський тропічний ліс висушується. Тут, у Центральній Європі, ми перебуваємо в межах 600-кілометрової смуги, а отже в зоні впливу водяної помпи. На щастя, тут іще збереглися ліси, навіть якщо вони так суттєво зменшилися.

Хвойні ліси Північної півкулі мають іще одну нагоду впливати на клімат і водний баланс. Вони видихають терпени — сполуки, що первісно слугують для оборони від хвороб та паразитів. Якщо ці молекули потрапляють у повітря, на них конденсується волога. Як наслідок, утворюються вдвічі товстіші хмари, ніж над незалісненими територіями. Зростає ймовірність випадіння опадів, окрім того, додатково відбивається приблизно п’ять відсотків сонячного світла. Місцевий клімат охолоджується, а прохолода й волога — це саме те, що полюбляють хвойні дерева. Через таку взаємодію ці екосистеми відіграють у межах зміни клімату, можливо, навіть потужну гальмівну роль{32}.

Для наших місцевих екосистем регулярні опади неймовірно важливі, тому що вода та ліс майже нерозривно пов’язані між собою. Хай це струмки, ставки чи сам ліс, усі екосистеми зацікавлені в тому, щоб забезпечити своїх мешканців якомога стабільнішими умовами. Типовим прикладом організму, що не любить великих змін, є струмковий равлик. Залежно від виду розмір його тіла становить часто менше ніж два міліметри. Равлик любить холодну воду, температура якої не перевищує 8 °C. У певних видів струмкових равликів це можна пояснити минулим: їхні предки жили в розтопленій воді, що утворювалася після відходу льодовиків, які в останній льодовиковий період покривали значні території Європи. Такі умови надають чисті лісові джерела. З них б’є так само прохолодна вода, адже це не що інше, як ґрунтові води, котрі виступають на поверхню. Вони ізольовані в глибоких шарах землі від зовнішніх температур, а тому однаково холодні як узимку, так і влітку. У наш час, коли вже немає льодовиків, це ідеальний еквівалент життєвого простору для струмкових равликів. Одначе для цього вода повинна текти цілий рік, а тому в гру вступає ліс. Його ґрунт діє як великий резервуар, що старанно збирає всі опади. Дерева піклуються про те, щоб дощові краплі не надто сильно розбивали землю, а ніжно скрапували з гілок. Розпушена земля повністю вбирає воду — так, щоб та залишалася в ґрунті, а не стікала до невеличких струмків, що незабаром відпливуть. Якщо ґрунт насичений і резервуар для дерев наповнений, то зайва волога повільно, протягом тривалого часу опускається в усе нижчі шари. Деколи минають десятиліття, поки волога знову виступає на поверхню. Перепади між сухими періодами та тривалими заливними дощами за цей час зникають і зостається тільки джерело, що рівномірно б’є з-під землі. Хоча інколи важко сказати, що воно «б’є». Часто воно має вигляд болотяно-мулкої плями на лісовій землі, що темною масою посувається до наступного струмка. Якщо придивитись уважніше (а для цього треба присісти), ви зможете розпізнати мініатюрні потічки, що вказують на джерело. Чи мова йде про поверхневі води після зливи чи дійсно про ґрунтові води, підкаже термометр. Менше ніж 9 °C? Тоді це справжнє джерело! Утім, хто з нас постійно носить із собою вимірювальні прилади? Альтернативою є прогулянка під час шпаркого морозу. Якщо тоді калюжі та дощова вода замерзають, то з джерел і далі бадьоро точиться вода. Отже, це домівка струмкових равликів, що цілий рік насолоджуються комфортними для них температурами. І річ не тільки в лісовому ґрунті, що забезпечує це. Улітку такий маленький біотоп міг би швидко нагрітися та перегріти равликів. Але листяний дах забезпечує затінок і запобігає потраплянню занадто великої кількості сонячних променів.

Для струмочків ліс пропонує подібний сервіс, що тут є навіть важливішим. Позаяк на відміну від джерела, що має постійний доступ до підживлення, на воду дужче впливають температурні перепади. Одначе, скажімо, личинки саламандр, які чекають тут, подібно до пуголовків, на життя за межами струмка, вважають так само, як і струмкові равлики: потрібна прохолода, щоб з води не виходив кисень. Але якщо все замерзне, то гине й потомство саламандр. Добре, що побіжно дерева розв’язують і цю проблему. Узимку, коли майже не гріє сонце, голе гілля пропускає багато тепла. Рух води понад паліччям та камінням також запобігає швидкому замороженню. А якщо наприкінці весни зі збільшенням висоти Сонця стає значно тепліше, то, випускаючи листя, листяні дерева опускають свої запони й затінюють проточні води. І тільки восени, коли температура знижується, небо над струмком відкривається знову, адже все листя вже скинуто додолу. Струмкам під хвойними деревами ведеться суттєво гірше. Узимку тут дуже холодно, вода іноді повністю замерзає, й оскільки навесні вона також дуже повільно розігрівається, то для багатьох організмів це геть непридатне життєве середовище. Проте такі темні, як ніч, долини струмків зрідка трапляються у природі, бо смереки не люблять мочити ноги, а тому тримаються на відстані. Здебільшого такий конфлікт між хвойним лісом і мешканцями струмків зумовлюють штучні насадження.

Значення дерев для струмків не зменшується й після їхньої смерті. Якщо померлий бук падає на русло потічка, то лежить там упродовж десятиліть. Він діє як невеличка гребля й зумовлює утворення мініатюрних застійних водних зон, у яких оселяються види, що не люблять сильної течії. Наприклад, невидимі личинки саламандр. Вони скидаються на маленьких тритонів: мають пучкуваті лопаті зябер, жовту пляму біля основи кінцівок та зовсім скромно забарвлені в темний колір. У холодній лісовій воді вони підстерігають маленьких раків, яких залюбки поглинають. Якість води для цих істот повинна бути бездоганною і навіть про це дбають мертві дерева. У невеличких новоутворених ставках осідають мул та завислі частки, й через сповільнену швидкість потоку бактерії мають більше часу для розщеплення шкідливих речовин. Між іншим, не варто хвилюватись, якщо після заливних дощів утворюється піна. Те, що має вигляд злочину проти довкілля, насправді є наслідком дії гумінових кислот, що сполучаються з повітрям біля невеличких водоспадів. Ці кислоти виникають унаслідок розкладання листя та мертвої деревини і є дуже цінними для екосистеми.

Щоб утворити невеличкі загати, лісу останнім часом усе більше бракує впалих, мертвих стовбурів. Натомість ліс дістає більше «допомоги» від колись винищеного реемігранта — бобра. Дуже сумнівно, чи дерева з цього справді втішені, бо той гризун, що важить до тридцяти кілограмів, серед тварин вважається лісорубом. За ніч він здатен завалити дерево від восьми до десяти сантиметрів у діаметрі, більші екземпляри падають додолу після кількох його робочих змін. Для харчування бобру потрібні гілки. Він складає їх на зиму у величезних кількостях у норах, що за кілька років досягають багатьох метрів ушир. Вони слугують для маскування входів до його будівельної конструкції. Щоб убезпечитися ще краще, ці входи лежать під водою — а тому хижаки не мають до них жодного доступу. І тільки житлова секція розташована на поверхні, відтак суха. Оскільки водне плесо залежно від пори року хитається, багато тварин будують греблі, обертаючи потічки на великі ставки. Як наслідок, відплив води з лісу загальмовується, а в районі загати утворюються великі вологі зони. Вільхи та верби з цього радіють, натомість буки не люблять вологих ніг і вмирають. Але навіть бенефіціари серед дерев не старіють у зоні впливу бобрів, адже є живими запасами харчів.

Таким чином бобри шкодять лісу в своїй зоні впливу, проте через регуляцію водного балансу впливають на нього загалом позитивно. Крім того, вони створюють життєвий простір для видів, що водяться в трохи більших стоячих водах.

Наприкінці розділу ще раз повернімося до джерела води в лісі — дощу. Під час прогулянки лісом він породжує прекрасний настрій, але якщо одяг невдалий, дощ стає дошкульним. Старі листяні ліси пропонують вам у цьому аспекті особливу послугу: короткотерміновий прогноз погоди у вигляді зябликів. Ці іржаво-червоні пташки з сірими голівками зазвичай видають трелі, що своїм ритмом нагадують орнітологам мелодію німецької пісеньки «Чи не я, не я, не я чудовий фельдмаршал». Щоправда, її чути тільки за гарної погоди, бо якщо збирається на дощ, то спів змінюється на голосне «реееч».

Мій чи твій?

Екосистема лісу тонко збалансована. Кожне створіння має там свою нішу та функцію, що робить певний внесок у добробут усіх. Так чи подібно до цього часто описують природу, але, на жаль, це неправильно. Тому що там, надворі, поміж деревами, панує закон сильнішого. Кожен вид прагне вижити, а отже, бере від іншого те, чого потребує. Загалом ніхто там ні на нікого не зважає, а великого колапсу вдається уникнути тільки тому, що існують захисні механізми від зловживань. Останнім гальмівним чинником є власна генетика: хто занадто зажерливий і забагато бере, нічого не даючи натомість, той обкрадає свій власний життєвий фундамент і вмирає. Тому більшість видів розвинули вроджену поведінку, що захищає ліс від хижої експлуатації. З таким зразковим прикладом ми вже ознайомилися. Це сойка, яка хоча й поїдає жолуді та букові горішки, але часто закопує їх у землю. У такий спосіб вона дбає про те, щоб кількість дерев збільшувалася ще інтенсивніше.

Коли ви йдете крізь високий, темний ліс, то потрапляєте у великий магазин. Він переповнений всілякими смакотами, принаймні на думку тварин, грибів і бактерій. Одне-єдине дерево містить мільйони калорій у вигляді цукру, целюлози, лігніну та інших вуглеводів. А крім цього ще й воду та рідкісні мінерали. Я сказав супермаркет? Краще годиться поняття «сейфа», адже тут ні в якому разі не дозволено самообслуговування. Двері замкнено на засув, кора непроникна, а тому потрібна винахідливість, щоб добутися до солодких скарбів. Хіба що це дятел. Завдяки спеціальним чином прикріпленому дзьобу та здатним до амортизації м’язам голови він може довбати дерево без жодного головного болю. Навесні, коли вода прибуває в дерево та із запасами смачних речовин підіймається до бруньок, птахи видзьобують у тонких стовбурах чи гілках невеличкі дірочки. Це скидається на пунктирну лінію, і з цих ран дерево кривавить. Кров у дерева не має драматичного вигляду, а подібна до води. Та все ж втрата цієї тілесної рідини для дерева так само невигідна, як і для нас, людей. На цю рідину чекали дятли й тепер беруться її злизувати. Загалом дерево спроможне мало-помалу це подолати, якщо дятел не знахабніє і не видовбає забагато таких ран, так званих «дятлових надрізів». Із часом вони загоюються і стають схожі на шрамування.

Попелиці набагато лінивіші, ніж дятли. Замість старанно літати й то тут, то там видзьобувати дірочки, вони просто присмоктуються своїми хоботками до прожилок на листі та голках. А тоді напувають себе так, як не здатні інші тварини. Деревна кров проходить крізь усе тіло маленьких комах, що відразу ж знову випускають її у формі великих крапель. Попелиці змушені так багато пити, бо сік містить обмаль білка — поживної речовини, без якої ріст і розмноження були б неможливими. Тварини відфільтровують рідину в пошуках цієї дефіцитної речовини, а більшість вуглеводів, передовсім цукор, не використовуючи, знову виділяють. Не дивина, що під заселеними попелицями деревами буває липкий дощ. Можливо, ви колись також це пережили, якщо паркували автомобіль під ураженим хворобою кленом, а відтак заставали цілком брудні шибки. Кожен вид дерева має власних паразитів, що спеціалізуються саме на них. Чи це ялиці (попелиця ялицева голкова), смереки (попелиця смерекова трубчаста), дуби (філоксера дубова звичайна) чи буки (букова мохната попелиця) — усі висмоктують і випорожнюються. Й оскільки екологічна ніша листя вже заповнена, існують інші види, що клопітливо гризуть товсту кору, воліючи потрапити до сокопроводів під нею. Такі корові попелиці, як, наприклад, повстяр буковий, покривають цілі стовбури своїм сріблясто-білим бавовняним воском. Для дерев це те саме, що й короста для нас: виникають мокрі рани, що майже не загоюються та призводять до утворення шершавої, повністю вкритої струпами кори. Деколи сюди проникають ще й гриби та бактерії і додатково послаблюють дерево аж так сильно, що воно вмирає. Тому й не дивно, що за допомогою продукування захисних речовин воно намагається боротися проти своїх мучителів. Якщо ж хвороба затягується, то допомагає утворення товстого зовнішнього шару, через який попелиці врешті-решт відступають. Опісля, принаймні на кілька років, дерево захищене від чергових нападів. Можливе зараження є тут не єдиною проблемою. Своїм апетитом попелиці зумовлюють гігантські втрати поживних речовин. На квадратному кілометрі лісу маленькі кати зціджують з дерев багато сотень тонн чистого цукру — цукру, якого потім не вистарчає для росту й запасів на наступний рік.

Утім, для багатьох тварин попелиці є благословенням. Насамперед з них мають зиск інші комахи, приміром, сонечка, що з насолодою поглинають одну попелицю по одній. А мурахи, навпаки, полюбляють цукровий сироп і ковтають його прямісінько із заднього проходу попелиць. Щоб пришвидшити цей процес, мурахи торкаються їх своїми вусиками — це діє як подразник і примушує попелиць до виділень. А щоб жодним іншим хижакам не спало на думку просто зжерти такі цінні колонії попелиць, їх захищають мурахи. Там нагорі, у кронах дерев, відбувається справжнє утримання дрібної худоби. А що не можуть використати мурахи, не залишається без ужитку. Солодку плівку, яка вкриває флору враженого дерева, швидко населяють гриби й бактерії. Як наслідок, дерево забарвлюється в плісняво-чорний колір.

До речі, наші бджоли також використовують фекалії попелиць. Вони всмоктують солодкі краплі, переносять їх до вулика, повторно видушують назовні та переробляють на темний лісовий мед. Він особливо популярний серед покупців, хоча й не має нічого спільного з квітами.

Галиці та горіхотворки діють набагато вишуканіше. Замість жалити листя, вони його перепрограмовують. Із цією метою дорослі комахи відкладають свої яйця в листя буків і дубів. Вилуплені личинки харчуються, і через хімічні сполуки в їхній слині з листка виростає захисна оболонка. Байдуже, шпиляста (бук) чи кругла (дуб), а вона захищає потомство комах від хижаків, і вони спокійно собі там харчуються. Восени формації разом зі своїми мешканцями падають додолу, і ті заляльковуються та до весни вилуплюються. Особливо часто вони масово вражають буки, проте це не завдає деревам значної шкоди.

Натомість гусінь зазіхає не на цукровий сироп, а відразу ж на цілі листки чи хвоїнки. Поодинокі випадки для дерев не проблемні, але з регулярною циклічністю відбувається масове розмноження. Подібне я пережив кілька років тому в одному дубовому районі мого лісництва. Був червень, коли я нажахано глянув на дерева, що вкривали крутий південний схил гори. Щойно зазеленіле листя майже повністю зникло, переді мною стояв голий, як узимку, ліс. Вийшовши з джипа, я почув голосний шум — ніби під час сильної грози. Одначе причина була не в погоді з яскраво-блакитним небом. Ні, це виявилися екскременти мільйонів гусениць листовійок зелених дубових, що мов тисячі чорних кульок, із клекотом падали мені на голову та плечі — фе! Рік у рік таке спостерігають і у великих соснових лісах Східної та Північної Німеччини. Масовому розмноженню лускокрилих — як-от шовковик-монашка чи п’ядун сосновий — сприяє одноманітність господарських лісів. Пізніше здебільшого з’являються вірусні хвороби, що знову знесилюють ці популяції.

Харчування гусениць закінчується голим верховіттям у червні, й дерева мобілізують свої останні резерви, щоб іще раз зазеленіти. Як правило, їм це вдається, а тому вже через кілька тижнів майже не видно наслідків цієї ненажерної атаки. Щоправда, обмежується ріст дерев, а це пізніше в деревині видно за особливо тонкими річними кільцями. Якщо ж на дерева нападають два-три роки поспіль і щоразу цілком позбавляють їх листя, то багато з них помирає через знесилення. У соснах до гусені приєднуються ще й соснові пильщики. Своєю назвою вони завдячують пучкуватим вусикам самців. Але для дерев апетит цих личинок є вирішальним: за день до дванадцяти голок зникає в їхніх пащеках, що швидко стає загрозливим для сосен.

Як дерева, щоб позбутися цих мук, через ароматичні речовини кличуть їздців-іхневмонідів або інших хижаків, я вже описав у розділі «Мова дерев». Щоправда, як свідчить поведінка черешні, є ще одна стратегія. У її листі розміщено нектарні залози, з яких виділяється так само солодкий сік, як і з цвіту. Це продумано для мурах, що проводять тут більшу частину літа. Ці комахи, так само як і ми, люди, час від часу полюбляють не тільки солодке, а й щось ситне. Останнє вони отримують у вигляді гусениць, відтак звільняють черешню від непроханих гостей. Щоправда, це не завжди працює так, як того бажає дерево. Хоч мурахи і знищують потомство метеликів, але їм, очевидно, деколи бракує виділеної кількості солодкого соку, тому вони заводять собі попелиць. А ті жалять листя і випускають для мурах краплі цукристого соку, коли останні торкаються їх своїми вусиками.

Короїди — утілення жахіть кожного дерева — підходять до справи ґрунтовно. Вони шукають ослаблені дерева й намагаються в них поселитися. Серед них діє тільки один принцип — «усе або нічого»: або вдається атака одного-єдиного жука й тоді він через ароматичне послання кличе сотні своїх побратимів на знищення стовбура, або дерево вбиває першу ж комаху, що в нього вгризлася, отож скасовується обід для всіх інших. Об’єкт їхньої жадоби — камбій, прозорий, як скло, ростовий шар між корою та деревиною. Саме тут росте стовбур, у якому всередині утворюється деревина, а назовні — клітини кори. Камбій соковитий і по вінця наповнений цукром та мінеральними речовинами. В екстрених випадках він навіть придатний для харчування людей — навесні ви й самі його можете скуштувати. Якщо знайдете нещодавно перекинуту вітром смереку, то здеріть кишеньковим ножем шмат кори. Тоді проведіть плазом лезо по стовбуру й здеріть довгу сантиметрову смужку. Камбій смакує як трохи просмолена морква і є дуже поживним. Короїди вважають так само, а тому прогризають у корі проходи, щоб відкласти свої яйця поблизу цього джерела сили. Тут личинки добре захищені від ворогів і можуть удосталь та поживно харчуватися. Здорові смереки обороняються, виділяючи терпени й фенольні субстанції, що здатні вбити жуків. І навіть якщо це не вдається, вони склеюють комах зі смоляними краплями. Проте науковці у Швеції виявили, що останнім часом жуки адаптувалися. Тепер біля них перебуває більше грибів, що на буксирі через прогризені проходи потрапляють під кору. А тут вони притуплюють хімічну оборонну зброю смерек, перетворюючи її на нешкідливі субстанції. Гриби завжди трохи випереджають жуків, оскільки ростуть швидше, ніж свердлять комахи. Відтак короїди потрапляють на знезаражені території та безпечно пожирають дерева{33}. Уже ніщо не стоїть на шляху масового розмноження, і тисячі щойно вилуплених молодих жуків, зрештою, можуть напасти й на здорові дерева. Такого масового штурму багато смерек не витримує.

Грубо діють великі рослиноїдні тварини. Щодня їм треба чимало кілограмів харчів, що глибоко в лісі є доволі рідкісними. Через невелику кількість світла на землі майже нічого не росте, а соковите листя високо в кронах — недосяжне. За природних умов у такій екосистемі існують тільки поодинокі сарни й олені. У них з’являється шанс тільки тоді, коли старе дерево падає. Як наслідок, на землю кілька років світить сонце і разом з невеличкими деревами певний час ростуть також і зелень та трава. На ці зелені острівці відразу ж накидаються тварини, відтак обсяг зеленого покриву швидко скорочується. Зі світлом приходить цукор, тому привабливим стає молоде покоління дерев. Зазвичай їхні маленькі жалюгідні бруньки в сутінковому світлі під материнськими деревами майже не отримують поживних речовин. Той мінімум, що конче потрібен їм, аби вижити у стані очікування, вони дістають через коріння від батьків. Через дефіцит цукру бруньки мають гіркий та терпкий присмак, тому сарни їх оминають. Проте тільки-но до ніжних деревець потрапляє сонячне проміння, вони по-справжньому розквітають. Запускаються процеси фотосинтезу, листя стає міцнішим і соковитішим, а бруньки, що протягом літа утворюються для наступної весни, стають пухкими та щедрими на поживні речовини. Такими вони мають бути, адже потомство прагне натиснути на газ і хутко вирости вгору, перш аніж світлове вікно знову зачиниться. Проте таке пришвидшення темпів росту привертає увагу сарн, які не бажають втратити ласі шматочки. Й тоді кілька років триває змагання між молодняком і тваринами. Чи вдасться маленьким букам, дубам та ялицям вирости так швидко, щоб пащеки тварин більше не діставалися головного пагона? Тварини здебільшого не встигають обгризти всі деревця в певному районі, а тому кільком екземплярам щастить піднятися нагору непошкодженими. А якщо верхівковий пагін надгризено, дерева далі ростуть кривими та дугастими, їх хутенько переростають непошкоджені пагони та зрештою через дефіцит світла вони вмирають і знову перетворюються на гумус.

Одним з хижаків з великою площею поширення є опеньок, чиї, на позір, безневинні плодові тіла восени часто з’являються на пнях. Але сім місцевих видів опеньків, які нелегко відрізнити один від одного, не є друзями дерев, а навпаки: через міцелій, підземні білі гіфи, вони проникають у коріння смерек, буків, дубів та інших дерев. Зрештою, вони з-під кори проростають на поверхню й показують свою віялоподібну білу структуру. Награбоване добро, передовсім цукор та поживні речовини з камбію (внутрішнього шару кори), у великих кількостях транспортується далі. Ці коренисті темні проводи є особливістю царства грибів. Утім, солодкими речовинами опеньки не задовольняються, а тому далі поглинають також і деревину, що спричиняє гниття дерева-господаря. Наприкінці цього процесу дерево, зрештою, вмирає.

Під’ялинник звичайний, що належить до родини вересових, чинить набагато делікатніше. У нього зовсім немає зелені й він пускає паростки тільки для того, щоб утворити непоказний світло-коричневий цвіт. Рослина не забарвлена в зелений колір, тобто не містить хлорофілу (зеленого пігменту), а тому й не здатна здійснювати фотосинтез. Тож під’ялинник звичайний залежить від допомоги інших. Він сполучається з мікоризними грибами — помічниками коренів дерев — й оскільки не потребує світла, то виживає навіть серед найтемніших смерекових насаджень. Там він перехоплює потоки поживних речовин, що транспортуються між грибами та деревами, і забирає певну порцію собі. Подібним способом, навіть трохи лицемірно, чинить перестріч лісовий. Він так само любить смереки й без дозволу вклинюється в коренево-грибну систему, щоб задарма поживитися. Його наземні частини зелені (так само як і в рослин) і дійсно спроможні перетворювати трохи світла й СО_2 на цукор. Щоправда, це лише звичайне алібі.

Проте дерева здатні запропонувати набагато більше, ніж їжу. Тварини використовують молоді екземпляри як механічний блок управління. Скажімо, самці сарн та оленів змушені звільняти свої роги від шкіри, так званого шару «моху», який щороку виникає через їхній ріст. Задля цього вони шукають дерево, яке було б достатньо грубим, щоб аж так легко не зламатись, але водночас і трохи гнучким. Якраз тут зверхники світу сього цілими днями бушують, аж поки не відлущиться останній розсвербілий клапоть шкіри. Щоправда, те саме стається і з корою молодого дерева, а тому воно перегодом часто вмирає. Під час вибору дерева сарни й олені зупиняються на найрідкісніших представниках виду. Смерека, бук, ялиця чи дуб — обирають завжди те, що в певній місцевості є раритетним. Хто знає — можливо, на них, мовби екзотичні парфуми, діє запах натертої кори. У нас же все відбувається так само: що рідкісне, те жадане.

Щонайпізніше ця гра закінчується, коли стовбур досягає діаметра десять сантиметрів. У більшості видів дерев кора тоді настільки грубезна, що здатна протистояти буйним роганям. Окрім того, дерева стабільнішають, не пружинять і не проходять крізь кінчики рогів. А відтак, принаймні в оленів, виникає інша потреба. За нормальних обставин, вони взагалі не жили б у лісі, тому що для харчування їм переважно потрібна трава. Проте оскільки в природному лісі вона росте вкрай зрідка, крім того, не трапляється в кількості, що задовільнила б потреби цілого стада, то величні тварини охочіше перебувають у степах. Однак у річкових долинах, де через паводки раз за разом утворюється відкриті луки, живемо вже ми, люди. Кожен квадратний метр використовують або для будівництва міст, або для сільського господарства. Тому олені відступили в ліс, який вони в крайньому випадку покидають уночі. Та як типовим рослиноїдним їм цілодобово потрібне багате на клітковину харчування. Коли все інше не доступне, вони з голоду беруться до деревної кори. Улітку, коли дерево наповнене водою, його кору легко відлущити. Тварини, вгризаючись у неї різцями (що розташовані на нижній щелепі), здирають знизу догори цілі полотнища. Узимку, коли дерева сплять і кора висушена, таланить відгризти тільки маленькі шматочки. Хоч що відбувається, але для дерев цей процес є не тільки неймовірно болючим, а й небезпечним для життя. Адже крізь велетенські відкриті рани на великі площі потрапляють гриби та швидко розкладають деревину. Рана не може хутко зарости корою, бо надто велика. Якщо дерево виросло в умовах правікового лісу, тобто повільно, воно здатне витримати навіть такі потужні удари. Його деревина має дуже тонкі кільця, вона тверда та щільна, а це посутньо ускладнює проникнення грибів. Я незрідка бачив такі молоді дерева, яким через десятиліття вдавалося закрити свої рани. Щоправда, з насадженими деревами наших господарських лісів усе інакше. Як правило, вони ростуть дуже швидко, мають великі річні кільця, відтак містять у деревині багато повітря. А повітря й волога — це ідеальні умови для грибів. Тому трапляється те, що й мусить: уже в середньому віці пошкоджене дерево ламається. Адже без тривалих наслідків воно спроможне затулити корою щонайбільше невеликі зимові рани.

Соціальне будівництво квартир

Навіть якщо дерева вже занадто грубі для всіх раніше описаних цілей, тварини й далі їх активно використовують. Велетні стають жаданими квартирами — послуга, яку вони надають зовсім неохоче. Адже передовсім товстий стовбур старих екземплярів є популярним серед птахів, куницевих та кажанів. Обирають саме товстий стовбур, бо відповідні сильні стіни особливо добре захищають від спеки й холоду. Здебільшого все починається від дятла звичайного або чорного. Він видовбує в стовбурі дірку, щоправда, лише кілька сантиметрів углиб. На відміну від поширеної думки, що птахи будують житло тільки в трухлявих деревах, вони часто вишукують для себе здорових представників виду. Чи ви поселилися б у старезному ветхому будинку, якби мали змогу поруч збудувати новий? Так само і дятли хочуть, щоб їхні дупла були міцними та стабільними. Хоча вони вміють потужно й добре розбивати здорове дерево, проте швидке завершення будівництва їх утомило б. А тому після першого надрізу вони беруть кількамісячну перерву й сподіваються на допомогу грибів. А для останніх це звучить як ласкаве запрошення, адже зазвичай вони не годні проникнути крізь кору. Тож гриби хутенько колонізують отвір і починають розкладати деревину. Для дерева це означає подвійний напад, а для дятла — розподіл роботи. Адже через якийсь час волокна стають такими крихкими, що будівництво триває значно легше. Одного дня розбудова закінчується — й дупло готове для заселення. Проте великому, наче ворона, чорному дятлу цього не досить, тому він будує водночас кілька кімнат. В одній він висиджує потомство, в іншій спить, а решта служать для зміни обстановки. Щороку дупла оновлюються, як ви можете побачити по тирсі біля підніжжя дерев. Таке оновлення є конче потрібним, адже прониклі гриби вже неможливо зупинити. Вони вгризаються все глибше всередину стовбура, перетворюючи дерево на вологу гниль, у якій уже зле вирощувати потомство. Як тільки дятел викидає все прогниле назовні, дупло стає трохи більшим. Одного дня воно стає аж надто великим і передусім надміру глибоким для пташенят, що, врешті-решт, повинні з нього видертися на свій перший політ. Щонайпізніше тоді діяти починають наступні орендатори. Це види, які самостійно не здатні щось збудувати в дереві. Наприклад, повзик звичайний — подібний до дятла, але менший за нього птах — так само стукає об мертву деревину, щоб добратися до личинок жуків. Він охоче розміщує своє помешкання в старих дуплах дятла звичайного. Але має деякі труднощі. Крізь занадто велику дірку до повзика можуть пробратися вороги й напасти на його пташенят. Щоб цього уникнути, пташка зменшує дупло, мальовничо обмазуючи його глиною по краях. До речі, стосовно ворогів: дерева не з доброї волі пропонують своїм мешканцям спеціальну послугу, пов’язану із властивостями деревини: деревні волокна особливо добре проводять звук, і це одна з причин, чому з них виготовляють музичні інструменти, наприклад скрипки й гітари. Наскільки добре в них функціонує провідність, ви можете й самі випробувати завдяки простому експериментові. Прикладіть вухо до вужчого кінця впалого довгого стовбура й попросіть когось іншого біля грубшого краю обережно постукати чи пошкребти камінцем. Крізь стовбур це дивовижно чітко чути, а щойно ви знову відхилите голову — все стихне. Цей принцип птахи використовують у дуплах як сигналізацію. Щоправда, це не зовсім безневинні перестукування, а дряпання куницевих чи вивірок, через яке виникає такий звук. Його чути високо нагорі в дереві й птахи дістають шанс утекти. Якщо ж у дуплі перебуває молоде потомство, то птахи намагаються принаймні відволікти нападників, але це їм, щоправда, часто не вдається. Тоді все ж таки виживають тварини-батьки, які компенсують втрату наступним виводком.

Кажани про таке не думають, бо мають зовсім інший клопіт. Невеликі ссавці потребують водночас багато дупел, щоб виростити своїх нащадків. Приміром, самиці нічниць довговухих маленькими групами спільно вирощують своє потомство. Провівши в одній квартирі лише кілька днів, вони знову переїжджають. Причиною такої поведінки є паразити. Якби кажани цілий сезон жили в тому самому дуплі, то паразити розмножилися б з вибуховою швидкістю й висмоктали б усі соки з крилатих нічних мисливців. Переїзд із короткими інтервалами запобігає такому розвитку подій, адже паразити не встигають їх наздогнати.

Для совоподібних дятлові дупла занадто малі, тому вони змушені ще кілька років потерпіти. Адже за той час дерево прогниває ще дужче, відтак деколи стовбур відкривається ширше і лазівка більшає. Деколи цей процес пришвидшують так звані «дятлові сопілки». Ідеться мало не про одноповерхові квартири дятлів, що тісно розташовані одна над одною. Через процеси гниття вони поступово перетікають одна в одну і в певний момент стають готовими житлами для сов сірих та подібних до них.

А дерево? Воно заповзято намагається оборонятися. Проте давно вже пізно тримати фронт, який гриби прорвали ще багато років тому. Утім, якщо дереву щастить зарадити принаймні зовнішнім пошкодженням, то воно здатне суттєво подовжити свій вік. Якщо це вдається, то дерево хоч і гниє зсередини, зате залишається стабільним, як порожня сталева рура, й може прожити ще понад сто років. Такі відновлювальні заходи ви побачите за потовщеннями навколо дятлових дупел. Тільки зовсім рідко дереву справді щастить поступово закрити пролази. Адже здебільшого дятел-монтажник знову безжально відколює свіжу деревину.

Прогнилий усередині стовбур тепер стає батьківщиною різноманітних симбіонтів. Скажімо, там оселяються мурахи-деревоточці пахучі, що точать гнилу деревину й будують з неї картоноподібні гнізда. Стіни вони просочують медяною «росою» — цукристими виділеннями попелиць. На цьому субстраті добре ростуть гриби, що стабілізують гніздо своїм плетивом. Існування незчисленних видів жуків неможливе без порохні — прогнилого матеріалу всередині дупла. Через багаторічний період розвитку личинок їм потрібні довготермінові стабільні умови — тобто дерева, що вмирають протягом десятиліть, відтак надовго забезпечують сталість і незмінність. Тому дупло є привабливим для грибів та інших комах, які дбають про те, щоб зверху в порохню постійно сипався дощ із екскрементів та дерев’яних скіпок. Також і кажани, сови та вовчки сірі випускають свої фекалії вниз у темну розколину. Як наслідок, порохня постійно отримує додаткові поживні речовини, що їх, наприклад, споживає ковалик ішнодес{34} чи личинки жуків-самітників — чорних твердокрилих, розмір яких досягає чотирьох сантиметрів. Такі комахи страшенно не люблять пересуватись, а тому все своє життя проводять у темряві дупла коло підніжжя прогнилого стовбура. Й оскільки такі жуки фактично не літають і не лазять, то багато поколінь однієї родини впродовж десятиліть мешкають в одному дереві. Отож зрозуміло, чому так важливо зберегти життя цих старих дерев. Якщо їх не стане, то чорним жучкам просто забракне сили здолати кілька кілометрів до наступного екземпляра.

І навіть якщо одного дня дерево припинить опір і буревій зламає його, то все одно воно принесе громаді неоціненну користь. Хоча ці всі зв’язки ще не до кінця досліджено, проте відомо, що зі збільшенням видового розмаїття зростає стабільність екосистеми лісу. Чим більше видів підростає, тим менше один з них здатен поширитися за рахунок інших, адже за цим завжди пильнує суперник. І навіть мертве дерево вже тільки своєю присутністю надає цінні послуги із забезпечення водного балансу живих дерев — як ми побачили в розділі «Дерев’яний кондиціонер».

Кораблі — носії біорізноманіття

Більшість залежних від дерев тварин не заподіюють їм лиха. Вони лише використовують стовбури або крону як особливе середовище існування, що завдяки різним вологим зонам та співвідношенням світла творить невеличку екологічну нішу. Саме вона є об’єктом досліджень численних спеціалістів. Найгірше вивчено верхні яруси лісу, оскільки учені можуть провадити там наукову розвідку тільки з використанням дорогих кранів та вежових конструкцій. Щоб зменшити затрати, деколи застосовують просто жорстокі методи. Наприклад, кілька років тому дослідник дерев доктор Мартін Ґоснер отруїв приблизно шестисотрічного велета в Національному парку «Баварський ліс» заввишки п’ятдесят два метри та два метри в діаметрі (на рівні грудей). Учений застосував піретрум — засіб боротьби з комахами, що вбив усіх павуків та комах, які населяли верховіття, й вони мертвими впали додолу. Проте стало відомо, наскільки багатим на види є життя там, нагорі. Науковець налічив 2041 організм, що належали до 257 видів{35}.

У кронах є навіть особливі водно-болотяні біотопи. Якщо стовбур роздвоюється, утворюючи так звані «дерева-двійнята», то в цьому жолобі збирається дощова вода. Ці невеличкі калюжі є домівкою для личинок довговусів, якими харчуються рідкісні види жуків. Тваринам гірше, коли опади збираються в дуплі стовбура. Там темно і застояна багниста вода містить дуже мало кисню. Личинки, що розвиваються у воді, за таких умов не можуть дихати. Хіба що в них є хоботок, як у потомства дзижчалки джмелеподібної. Тоді вони здатні висувати свою дихальну трубку, наче телескоп, і виживати навіть у мініатюрних водоймах. Оскільки там нічого немає крім бактерій, то, напевно, личинки поїдають саме їх{36}.

Не в кожному стовбурі дятли видовбують дупла, подекуди дерева й самі прогнивають ізсередини, так само далеко не всі повільно хиріють, створюючи багатьом специфічним видам особливе середовище існування. Інколи могутній стовбур переламує ураган, часом упродовж кількох тижнів кору знищують короїди, внаслідок чого зсихає крона, — життя багатьох особин незрідка обривається раптово. Відтак суттєво змінюється й екосистема дерева. Тварини та гриби, що залежать від постійного постачання води через деревні судини чи надходження цукру з верховіття, змушені або залишити труп, або так само померти. Маленький світ припиняє своє існування. Або ж, навпаки, тільки починає?

«Коли я йду, то йде лиш часточка мене» — це речення з хіту Петера Маффая могло б написати і дерево. Адже мертве тіло й далі просто незамінне для кругообігу речовин у лісі. Воно століттями висмоктувало поживні речовини з ґрунту, зберігало їх у деревині та корі, тож має неоціненну вагу для своїх дітей. Проте останнім не так легко добратися до цих скарбів. Для цього їм необхідна допомога інших організмів. Тільки-но зламаний стовбур падає на землю, біля нього та його коріння починається кулінарна естафета для тисяч видів грибів і комах. Кожен з них спеціалізується на певній стадії розпаду, що своєю чергою поділяється на окремі складники. Саме тому ці види ніколи не становлять загрози для живих дерев — ті були б для них надто свіжими. Трухляві деревні волокна, підгнилі чи вологі клітини — саме таке їм до смаку. За їдою та й під час цілого свого розвитку вони зовсім не поспішають, як це, наприклад, демонструє жук-олень. Він сам як доросла комаха живе лише кілька тижнів, під час яких відбувається спарювання. Більшість часу ця тварина проводить у вигляді личинки, що повільно пожирає розпушені корені листяних дерев. Щоб одного дня перетворитися на товсту й міцну лялечку, йому знадобиться до восьми років.

Щонайменше так само повільними є деревні гриби, також відомі як «деревні вушка». Вони називаються так, бо скидаються на бортик на загиблому дереві, що має форму розрізаної навпіл тарілки. Таким представником є трутовик облямований. Він харчується білими целюлозними волокнами деревини й після трапези залишає по собі брунатні, крихкі кубики. Його плодове тіло, що скидається на вже згадувану розрізану навпіл тарілку, завжди кріпиться горизонтально до стовбура. Тільки обов’язково таким чином, що з трубочок на його нижній поверхні зможуть висипатися спори для розмноження. Якщо одного дня прогниле дерево перекидається, гриб закупорює ці трубочки й росте далі навскоси до попереднього плодового тіла, щоб утворилася нова горизонтальна тарілка.

Між багатьма грибами відбувається запекла боротьба за їстівну територію — це добре видно на розпиленій мертвій деревині: на ній закарбовується безліч усіяних прожилками структур зі світлих і темних тканин, що чітко розмежовані одні від одних чорними лініями. Різні відтінки кольору походять від різних видів грибів, які пробили собі шлях крізь деревину. Вони відмежовують свою територію від інших видів темними непроникними полімерами, позначаючи в такий спосіб видиму для нашого ока лінію фронту.

Загалом виживання одної п’ятої всіх видів тварин та рослин залежить від мертвої деревини — це приблизно шість тисяч видів, що відомі на сьогодні{37}.

Їхня корисність полягає в повторній переробці поживних речовин, але чи можуть вони також бути й небезпечними для лісу? Врешті-решт, вони могли б за відсутності мертвої деревини перейти на споживання живих дерев. Знову і знову чую я це занепокоєння з уст прихильників лісового туризму, з цієї ж таки причини той чи той приватний власник лісу забирає кожен впалий стовбур. Але це зайве. Через такі дії тільки даремно знищуються цінні середовища існування, тому що мешканці мертвої деревини не здатні вижити в живій. Здорове дерево не достатньо трухляве, занадто вологе й містить забагато цукру. Крім того, буки, дуби та смереки обороняються від таких заселень. Здорові дерева в своїй природній зоні поширення спроможні протистояти практично будь-якій атаці, якщо отримують достатню кількість поживних речовин. Поки дерево забезпечує своїх мешканців необхідними для виживання умовами, цьому сприяє також і ціла армада маленьких істот. Деколи мертва деревина має безпосереднє значення і для самих дерев, адже повалений стовбур може стати колискою для власного потомства. Наприклад, сіянці смерек особливо добре проростають на мертвому тілі своїх батьків, що по-науковому зовсім неапетитно окреслюють як омолодження трупа. М’яка, прогнила деревина дуже добре зберігає воду, частину її поживних речовин повторно вивільнюють гриби та комахи. Виникає тільки одна невеличка проблема: стовбур як замінник ґрунту не зберігається тривалий час, а безперервно розкладається щоразу більше, аж поки одного дня повністю не перетворюється на гумус і зникає в землі. Одначе що ж тоді стається з деревцем? Його корені поступово оголюються і втрачають опору. Проте цей процес триває упродовж десятиліть, тому паростки слідують за розкладеною деревиною в ґрунт. Стовбур смерек, що виросли в такий спосіб, зрештою, стоїть на ходулях, а висота останніх показує діаметр колись загиблого материнського дерева.

Зимовий сон

Пізнього літа ліси охоплює особливий настрій. Крони змінюють свої розкішні зелені шати на жовто-зелений покрив. Складається враження, наче щоразу більше дерев стомлюється й виснажено чекає на закінчення напруженого сезону. Подібно до людей, після довгого робочого дня на дерева чекає заслужений перепочинок.

Бурі ведмеді впадають у зимову сплячку, ліскульки чинять так само, а дерева? Чи в них взагалі буває щось подібне до спокою, щось, що можна порівняти з нашими нічними снами? Бурий ведмідь дуже добре годиться для порівняння, адже діє за подібною стратегією. Влітку та ранньої осені він наїдає грубий шар жиру, щоб узимку з нього живитися. Достоту так само чинять наші види дерев. Звісно, вони не їдять чорницю чи лососів, а інтенсивно накачують себе сонячним промінням і з його допомогою утворюють цукор та інші резервні речовини. Їх вони зберігають у шкірі так само, як і ведмідь. Щоправда, дерева не здатні погрубшати (це роблять тільки їхні кістки, себто деревина), вони тільки наповнюють свої тканини поживними речовинами. На відміну від ведмедя, який поглинає все, що потрапляє йому на очі, дерева коли-небудь просто насичуються. Особливо добре це видно від серпня по диких і звичайних черешнях чи березах. Хоч вони могли б до жовтня використати ще багато сонячних днів, але починають забарвлюватися в червоний колір. Це означає не що інше, як закриття цьогорічного сезону. Їхні судини під корою та в корінні вже наповнені, а додатково вироблений цукор більше ніде зберігати. Поки ведмідь активно харчується далі, до цих видів уже заглядає пісочний чоловічок[6]. Більшість інших видів, очевидно, мають більші резервуари, тому завзято та без угаву здійснюють фотосинтез аж до перших лютих морозів. Але тоді й вони припиняють будь-яку активність. Однією з причин є вода. Щоб дерево функціонувало, вона мусить перебувати в рідкому стані. Коли «кров» дерева замерзає, нічого не відбувається, навіть навпаки: якщо дерево надто мокре, то із замерзанням води воно може тріснути, мовби водогін. Тому більшість видів іще з липня зменшують кількість рідини, а відтак поступово зупиняють свою активність. Утім, цілковито перебудуватися на зимову експлуатацію вони не здатні з двох причин. По-перше, вони намагаються використати останні теплі дні пізнього літа для нагромадження енергії (якщо це не родичі черешень), по-друге, більшість видів дерев перенаправляють резервні речовини з листя назад у стовбур та корені. Передовсім зелений пігмент (хлорофіл) розосереджується в усіх складових частинах його тіла, щоб наступної весни знов у великих кількостях потрапити до нового листя. Коли цей пігмент відкачано, з’являються жовті та коричневі тони, що вже й раніше існували в листі. Вони складаються з каротину й, можливо, виконують застережну функцію. У цей час, щоб уберегтися від низьких температур, попелиці та інші комахи шукають прихистку в щілинах кори. Здорові дерева сигналізують про свою обороноздатність до наступної весни через яскраво забарвлене осіннє листя{38}. Це невигідно для потомства попелиць та подібних до них, оскільки такі екземпляри здатні особливо інтенсивно виділяти отруту. Тому комахи вишукують слабших, менш інтенсивно забарвлених представників виду.

Проте навіщо завдавати собі стільки клопоту? Багато хвойних дерев показують, що можна чинити й інакше. Вони просто утримують усю зелену розкіш на гіллі й зовсім не бажають щорічного оновлення. З метою убезпечитися від замерзання голок, вони утворюють засіб від замороження. Щоб не випаровувати взимку воду, дерево вкриває поверхню голок грубим шаром воску. Крім того, їхня шкіра тверда й міцна, а невеличкі дихальні отвори значно заглиблені в їхній поверхні. Усі ці заходи разом ефективно запобігають втратам вологи. А це було б дуже трагічним, бо із замерзлої землі більше не надходить ніяка пожива, тому дерево просто висохло й померло б через зневоднення.

Натомість листя є м’яким і ніжним, тобто практично беззахисним. Не дивина, що буки та дуби відразу ж скидають його, щойно наближаються морози. Але загалом чому ці види в ході еволюції так само не розвинули товстої оболонки й засобів від замороження? Чи справді доцільно щороку заново утворювати до мільйона листків на дерево, використовувати їх тільки впродовж кількох місяців, а потім знову клопітливо струшувати? Очевидно, еволюція відповіла на це питання ствердно, адже, коли приблизно сто мільйонів років тому утворювалися листяні дерева, хвойні існували на цій планеті вже сто сімдесят мільйонів років. Тобто листяні дерева є порівняно сучасним етапом розвитку. Якщо глянути уважніше, то їхня поведінка восени дійсно дуже продумана. У такий спосіб вони уникають потужної сили — зимових ураганів. Коли ті від жовтня інтенсивно дмуть крізь ліси, для багатьох дерев битва розгорається не на життя, а на смерть. Зі швидкістю 100 км/год ці вітри здатні перекидати великі екземпляри, і в деякі роки такої швидкості вони досягають з тижневою циклічністю. Через осінні опади ґрунт дуже розм’якає, а тому корені не мають у розмитій землі належної опори. Якщо перерахувати, біля дорослого стовбура буря вирує із силою в двісті тонн. Хто кепсько озброєний, такого не витримує та падає. Проте листяні дерева непогано підготовлені. Щоб вітер їх добре обтікав, вони скидають усі свої сонячні вітрила. Упавши додолу, так зникає велика загальна площа завширшки тисячу двісті квадратних кілометрів{39}. Якщо перерахувати, то це наче вітрильник із сорокаметровою щоглою згорнув свій головний парус розміром тридцять на сорок метрів. Утім, це ще не все. Стовбур і гілля сформовані таким чином, що коефіцієнт аеродинамічного спротиву є меншим, аніж у сучасних легкових автомобілів. Окрім того, загальна конструкція така гнучка, що сила потужного пориву вітру амортизується й розподіляється по всьому дереву. Усі ці заходи сприяють тому, що з листяними деревами взимку фактично нічого не трапляється. Під час неймовірно сильних ураганів, що вирують кожні п’ять-десять років, деревам допомагає їхня спільнота. Кожен стовбур інакший, має власну історію, а отже, й індивідуальні лінії деревних волокон. Як наслідок, кожне дерево після першого ж пориву вітру, що водночас нахиляє всі дерева в одному напрямку, відпружується з різною швидкістю. Здебільшого дерево добивають саме наступні пориви вітру, тому що тоді посеред різкого коливання дерево знову нахиляється — але тепер ще нижче. Проте в незайманому лісі діють закони взаємодопомоги. Оскільки кожна крона рухається індивідуально, то, гойдаючись, вони вдаряються одна в одну. Поки якесь верховіття ще вертається у вихідне положення, інше вже знову нахиляється вперед. Як наслідок, вони м’яко стикаються й гальмують одне одного. І, коли здіймається наступний порив вітру, вони вже майже нерухомі, відтак боротьба починається з початку. Завжди захопливо бачити гру крон і водночас спостерігати за соціальною спільнотою з її окремими індивідуумами. Звісно ж, якщо не брати до уваги, що під час урагану до лісу краще не ходити.

Повернімося до листопаду. Те, що напружувати всю свою силу та щороку народжувати нове листя таки доцільно, дерева доводять після кожної пережитої зими. Проте тут криються ще й інші небезпеки, наприклад, сніговій. Якщо вже згадані 1200 квадратних метрів листяного покриву зникають, то біла ковдра вкриває тільки гілки, а це означає, що більшість снігу падає на землю. Ще більший тягар, аніж сніг, створює крига. Температура трохи нижче від нуля вкупі з безневинною мжичкою — кілька років тому я таке пережив. Три дні тривала ця незвична погода й з кожною годиною я все більше боявся за ліс. Тому що опади просто миттю нагромаджувалися на гілках і посутньо їх обтяжували. Це мало неймовірно гарний вигляд: усі дерева огорнув скляний кожух. Проте весь молодий березняк гуртом перехилився, і я подумки та з важким серцем уже його списав. Серед дорослих дерев передусім хвойні, здебільшого псевдотсуги та смереки, втратили до двох третин зелених гілок крони, що з гучним звуком відламалися. Це неймовірно послабило дерева, й мине ще багато десятиліть, аж поки верховіття знову повністю відновляться.

Одначе перехилений молодий березняк мене здивував: коли за кілька днів лід розтанув, дев’яносто п’ять відсотків стовбурів знову випросталися. Тепер, через кілька років, на березах не видно жодних наслідків тих подій. Звісно, були й такі, що вже не підвелися. Їхні трухляві стовбурці одного разу переламалися, вони померли й тепер повільно перетворюються на гумус.

Отже, листопад — це ефективний захисний захід, що ідеально пасує до клімату наших широт. Окрім того, для дерев це також можливість урешті-решт випорожнитися. Як і ми перед сном ідемо до вбиральні, так само й вони прагнуть позбутися зайвих речовин. Останні сиплються у вигляді опалого листя додолу. Скидання листя — активний процес, отже, тоді дерево ще не має спати. Після того як резервні речовини перетекли назад у стовбур, дерево утворює розділювальний шар, що обрубує зв’язок з гіллям. І тепер, щоб листя впало на землю, досить уже навіть найменшого подуву вітру. Тільки тоді дерево йде на спочинок. Це необхідно, щоб відпочити від навантажень попереднього сезону. Брак сну впливає на дерева так само, як і на людей: він небезпечний для життя. Це і є причиною того, чому посаджені у вазонки дуби й буки не здатні вижити в наших кімнатах. Тут вони не можуть відпочити, а тому здебільшого вмирають іще на першому році життя.

Для молодняка, що перебуває в тіні своїх батьків, існують деякі чіткі відхилення від стандартної процедури листопаду. Коли материнське дерево втрачає листя, на землю несподівано потрапляє достатньо сонячного світла. Тому молоді дерева по-справжньому чекають на цей проміжок часу, щоб у променях сонця накачати багато енергії. Це триває аж до перших морозів. Якщо температура опускається суттєво нижче за нуль, скажімо, нічні заморозки досягають —5 °C, тоді всі дерева примусово втомлюються й поринають у зимовий сон. Утворення розділювального шару більше неможливе, скидання листя — виключено. Для карликів це не відіграє жодної ролі. Через їхній низький зріст їм не загрожує жоден вітер, і навіть сніг тільки в дуже рідкісних випадках стає справжньою проблемою. Навесні молоді деревця ще раз користаються з цієї нагоди. Вони зеленіють на два тижні швидше, ніж дорослі дерева, й забезпечують собі в такий спосіб поживний сонячний сніданок. Одначе звідки потомству знати, що пора діяти? Йому ж точно не відомо, коли материнські дерева пустять паростки. Це дія м’яких температур, які панують в навколоземному просторі й дійсно про наближення весни оповіщають молодняк приблизно на два тижні швидше, ніж тридцятиметрові крони. Там холодні вітри та шпаркі нічні морози ще трохи затримують теплу пору року. Тільки старі дерева завдяки своїм парасолюватим гілкам тримають на припоні сильні пізні морози біля землі; шар листя над землею діє як підігрівальний компост, що змушує позначку термометра піднятися на кілька градусів. Разом з виграними восени днями нащадки отримують цілий місяць вільного часу для росту — а це таки становить майже двадцять відсотків вегетаційного періоду.

Листяні дерева по-різному ставляться до ощадливості. Перед листопадом резервні речовини перекачуються назад у гілки. Проте деяким деревам це геть байдуже. Наприклад, вільхи, скидаючи додолу яскраво-зелене листя, поводяться так, ніби завтра не настане ніколи. Щоправда, вони здебільшого стоять на болотистих, рясних на поживні речовини територіях і, очевидно, можуть дозволити собі розкіш щороку заново виробляти хлорофіл. Із цією метою гриби та бактерії коло підніжжя дерев переробляють старе листя, і ця сировина тоді знову потрапляє в корені. Вільхи також відмовляються від рециркуляції азоту, адже живуть у симбіозі з протеобактеріями, що постійно надають його в достатній кількості. За рік на одному квадратному метрі вільхового лісу маленькі помічники здатні витягти з повітря й доставити до коріння своїх дерев-друзів аж до тридцяти тонн азоту{40}. Це більше, ніж багато селян розкидає на своїх полях як добриво. Якщо чимало дерев намагаються господарювати економно, то вільхи демонструють власне багатство. Подібно чинять також ясені та бузина. Ці марнотратники скидають зелене листя, відтак не роблять жодного внеску до осіннього забарвлення лісів — кольоровими є тільки ощадливі дерева. Хоча навіть це не до кінця точно. Жовті, оранжеві та червоні барви з’являються через відкачування хлорофілу, але навіть і ці каротиноїди й антоціани врешті розкладаються. Дуб є настільки обережним, що витягує з листя все й скидає його аж коричневим. Буки мають усі кольори — від брунатного до жовтого, а вишні втрачають червонясте листя.

А втім, іще раз повернімося до хвойних дерев, які в цьому контексті я майже зовсім занедбав. Також і тут є кандидат, що скидає листя так само, як і листяні дерева, — модрина. Мені не відомо, чому, на відміну від усіх інших хвойних представників, саме вона дотримується того-таки принципу, що й листяні дерева. Можливо, в ході еволюційних змагань просто ще не визначено, як перезимувати найкраще. Адже збереження голок дійсно надає стартові переваги навесні, бо дерева можуть одразу ж, без клопіткого пускання паростків, братися за фотосинтез. Але насправді земля ще мерзла, й багато з них часто зсихає. Натомість крону вже інтенсивно відігріває весняне сонце, тож її листя здатне до фотосинтезу. Окрім того, голки, що утворилися торік і ще не мають товстого шару воску, є зовсім в’ялими, вони не здатні загальмувати випаровування, коли наближається небезпека.

Проте смереки, сосни, ялиці та псевдотсуги так само змінюють голки, адже й вони повинні випорожнюватися. Задля цього вони скидають старі хвоїнки, що вже пошкоджені й не такі продуктивні. Одначе все ж таки ялиці утримують їх десять років, смереки — шість, а сосни — три роки, це видно по відповідних ділянках гілок. Передусім сосни, що в такий спосіб скидають чверть свого покриву, взимку мають трохи обскубаний вигляд. Навесні, з новими паростками, починається новий сезон, що допомагає кроні знову набути здорового вигляду.

Відчуття часу

Листопад восени та зазеленіння навесні — звичні явища в лісах наших широт. Утім, якщо придивитися до цього процесу пильніше, то це велике диво, адже для нього деревам насамперед потрібне відчуття часу. Як їм дізнатися, що незабаром прийде зима або ж що зростання температури не є лише коротким інтермецо, а дійсно сповіщає про весну?

Цілком логічно звучить, що теплі дні зумовлюють пускання паростків, адже, врешті-решт, замерзла вода в стовбурі дерева тане і знову тече. Однак дивовижним є те, що бруньки зеленіють тим швидше, чим холоднішою була попередня зима. Науковці з Мюнхенського технічного університету дослідили це в лабораторії штучного клімату{41}. Що теплішою була холодна пора року, то пізніше зеленіло гілля буків — а це спершу звучить нелогічно. Адже, як засвідчують регулярні сенсаційні повідомлення в пресі, багато інших рослин, наприклад, трави, у той час нерідко активізуються й розквітають іще в січні. Можливо, без низьких температур дерева не здатні поринути в такий потрібний для їхнього відпочинку зимовий сон, а відтак не можуть запустити всі життєві процеси навесні? Хай там що, але в процесі зміни клімату це радше негативне явище, бо тоді перевагу здобувають інші види, не такі втомлені й здатні швидше утворити нове листя.

Ми вже не раз переживали теплі фази в січні чи лютому, а дуби та буки все одно не зеленіли. Звідки вони знають, що ще не час пускати нові паростки? Цю загадку, принаймні частково, розгадано на прикладі плодових дерев. Очевидно, дерева вміють рахувати! Тільки коли минає певна кількість теплих днів, вони вірять, що склалися відповідні погодні умови, й класифікують їх як весну{42}. Проте самі лише теплі дні ще не означають прихід весни.

Одначе скидання та зеленіння листя залежить не тільки від температури, а й від тривалості дня. Скажімо, буки по-справжньому функціонують тільки тоді, коли світловий день триває щонайменше тринадцять годин. Певною мірою це дивно, адже тоді дерева мали б володіти здатністю бачити. Зрозуміло, що щось таке варто було б шукати в листі — зрештою, саме воно обладнане певним видом сонячних батарей, а отже, найкраще пристосоване до сприйняття світлових хвиль. У літнє півріччя все дійсно саме так, проте у квітні на гілках іще немає листя. Припускають, хоча це ще досі остаточно не досліджено, що таку властивість мають бруньки. Усередині них спочивають складені докупи листки, що ззовні вкриті коричневою лускою, яка запобігає висиханню. Коли дерева пустять паростки, пригляньтеся одного разу уважніше до цих лусок, роздивляючись їх проти світла. Правильно, вони прозорі! Можливо, вистачає найменшої кількості світла, щоб зареєструвати протяжність дня, як це відомо з насіння декотрих польових бур’янів. Для них досить уже навіть слабких променів місячного сяйва, щоб почалося проростання. Але також і стовбур дерева здатен реєструвати світло. У корі більшості видів сплять мініатюрні бруньки. Тільки-но сусідній стовбур вмирає й падає, до них потрапляє більше сонця, що зумовлює в деяких екземплярів їхнє проростання, щоб дерево змогло скористатися цією додатковою світловою пропозицією.

А як дерева зауважують, що це теплі дні не пізнього літа, а ранньої весни? Правильну реакцію викликає поєднання тривалості світлового дня й температур. Якщо температура зростає — це весна, якщо падає — осінь, дерева так само здатні це зафіксувати. Саме з цієї причини такі місцеві види, як дуб чи бук, пристосовуються до протилежного ритму Південної півкулі, якщо їх, наприклад, експортувати до Нової Зеландії і там посадити. Принагідно доведено ще й інше: дерева мають пам’ять. Як інакше вони мали б внутрішньо порівнювати тривалість світлового дня чи рахувати теплі дні?

Восени в особливо теплі роки з високими температурами ви можете побачити дерева, в яких збилося відчуття часу. Їхні бруньки бубнявіють у вересні, а деякі особини навіть випускають нове листя. Щоправда, такі розтелепи з приходом запізнілих морозів негайно відчувають наслідки своєї поведінки. Тканина свіжих паростків не одерев’яніла, листя так чи так беззахисне. Нова зелень замерзає, а від цього дереву точно боляче. Крім того, в результаті втрачено бруньки для наступної весни, а тому з неймовірними затратами енергії треба створити їм заміну. Отож, хто неуважний, той губить силу й гірше підготовлений до нового сезону.

Проте деревам потрібне відчуття часу не тільки для вчасного скидання листя. Щонайменше так само важливою є ця здатність для їхнього потомства. Якщо насіння восени впало на землю, то воно не повинне відразу прорости, адже тоді виникають дві проблеми: по-перше, ніжні паростки не встигають одерев’яніти, тобто стати твердими й витривалими для зими, а тому вони замерзають. По-друге, в холодну пору року для сарн та оленів фактично немає харчів, а отже, вони охоче накидаються на свіжу зелень. Отож-бо, краще прорости навесні, з усіма іншими видами рослин. Таким чином, насіння здатне відчувати холод, і тільки коли після тріскучих морозів починаються довгі теплі періоди, дерева-діти наважуються вилупитися зі своєї шкаралупи. Такий хитромудрий лічильний механізм, що його застосовують для зазеленіння листя, не обов’язковий для багатьох насінин. Приміром, сойки та вивірки заривають у землю букові горішки й жолуді, де вони спочивають на глибині кількох сантиметрів. Там унизу теплішає тільки тоді, коли настає справжня весна. Легковики, як-от насіння берез, мають пильнувати краще, тому що зі своїми маленькими крильцями вони завжди приземляються зверху на землю й там лежать. Залежно від місця розташування, вони можуть опинитись і в промінні яскравого сонця, а тому малюки, так само як і їхні дорослі батьки, мусять правильно реєструвати протяжність світлового дня та чекати на відповідний момент.

Справа характеру

На сільській дорозі між моєю рідною місцевістю Гюммелем та найближчим населеним пунктом в Арталі стоять три дуби. Вони є видним елементом у полі, що назване на їхню честь. Відстань між ними неймовірно вузька: сторічні стовбури відокремлені один від одного лише кількома сантиметрами. Проте саме тому вони є для мене ідеальним об’єктом спостереження, бо умови довкілля ідентичні для всіх трьох. Земля, вода, місцевий мікроклімат — усе це не може відрізнятися в межах одного метра. І якщо ці дуби по-різному поводяться, то причина полягає тільки в їхніх індивідуальних, відмінних від інших, особливостях. А вони й справді поводяться по-різному! Коли дерева взимку стоять без свого листяного покриву чи влітку повністю вкриті листям, то водій, проїжджаючи повз них, не зауважить, що збоку стоять три дерева. Їхні крони зливаються докупи й утворюють одну спільну півкулю. Корені, що так щільно ростуть один біля одного, могли б розвинутися і з одного-єдиного кореня, як це часто буває в повалених, а відтак знову пророслих екземплярів. Та, як показує листя восени, тут ідеться про інше. Коли правий дуб уже забарвлюється в осінні шати, середній і лівий іще стоять у всій своїй зеленій красі. І тільки через один-два тижні вони, так само як і їхній товариш, поринають у зимовий сон. Але якщо місце перебування ідентичне, то що може бути причиною різної поведінки? Коли дереву скидати листя — це дійсно справа характеру. Тому що скинути його треба обов’язково, як ми дізналися в попередньому розділі. Проте коли надходить відповідний момент? Дерева ж не можуть здогадатись, якою буде прийдешня зима, не знають, буде вона суворою чи лагідною. Вони реєструють тільки скорочення світлового дня та падіння температур. Якщо ті дійсно спадають. Часто восени буває ще по-літньому тепле повітря, і тоді три дуби потрапляють у халепу. Чи варто ще використати ці теплі дні, ще здійснювати фотосинтез і ще швидко нагромадити кілька додаткових калорій цукру? Чи ліпше не ризикувати та скинути листя, якщо раптово почнуться заморозки й доведеться примусово впасти в зимовий сон? Очевидно, кожне з цих трьох дерев вирішує це індивідуально. Праве — трохи лякливіше чи, якщо позитивно це окреслити, розумніше. Навіщо потрібні зайві запаси, якщо потім не вдасться скинути листя й доведеться цілу зиму перебувати в життєво небезпечній ситуації? А тому краще вчасно його позбутися й вирушити в царство сновидінь! Двоє інших дубів є відважнішими. Хто знає, що принесе наступна весна, скільки сили поглине раптова атака комах і скільки резервних речовин залишиться опісля. А тому вони просто довше зберігають свій зелений покрив, по вінця під корою наповнюючи судини та корені. Дотепер цей спосіб дій завжди себе виправдовував, але ніхто не знає, як довго це ще триватиме. Тому що через зміну клімату осінні температури зараз іще довше залишаються високими, а ризикована гра з листям подеколи затягується аж до листопада. Проте осінні урагани починаються, як і раніше, вчасно — в жовтні, а отже, зростає ризик, що одного разу повністю вкрите листям дерево перекинеться. За моїми припущеннями, обережні дерева в майбутньому мають кращі шанси на виживання.

Щось таке можна спостерігати за стовбурами не тільки інших листяних дерев, а й білих ялиць. Згідно з лісовим етикетом, вони мусять бути довгими та гладенькими, тобто без гілок у нижній половині дерева. Це доцільно, тому що там бракує світла. Якщо там не можна переробити сонячне проміння, то роботу зайвих частин тіла, які лише споживали б харчі, просто призупиняють. Це схоже на функціонування наших м’язів: якщо їх не використовувати, вони зменшуються заради економії калорій. Проте самостійно дерева не годні позбутися своїх гілок, а просто дозволяють їм засохнути. Про решту дбають гриби, що нападають на мертву деревину. Колись-то вона трухлявіє, ламається й падає на землю, де остаточно перетворюється на гумус. У дерев тоді виникає проблема тільки з місцем зламу галузки. Адже гриби можуть і далі жваво вростати в стовбур, оскільки тут немає захисного шару кори. Ще немає, проте це можна змінити. Якщо гілка була не надто грубою (до трьох сантиметрів), то минає лише кілька років, перше ніж це місце знову заросте. Ізсередини дерева здатні знову просочити цю зону водою, а тоді гриби вижити там уже не можуть. Утім, якщо гілля було дуже грубим, то це все триває надто довго. Рана протягом десятиліть зостається відкритою й утворює лаз, крізь який гриби здатні проникнути глибоко в деревину. Стовбур прогниває зсередини й щонайменше стає нестабільним. Саме тому за лісовим етикетом у нижній частині стовбура мусять утворюватися лише тонкі гілки. Якщо надалі в процесі росту вони відпадуть, то за жодних обставин не повинні з’явитися знову. Але саме так чинять деякі екземпляри. Якщо поруч помре колега, вони послуговуються доступом до світла, щоб утворити внизу нові бруньки. З них виникають нові гілляки, які спершу дійсно корисні. У такий спосіб ці дерева можуть двічі використати вигідну нагоду для фотосинтезу: в кроні та біля стовбура. Проте одного дня, можливо, навіть через двадцять років, дерева навколо такою мірою збільшать своє верховіття, що прогалина знову зникне. У нижньому ярусі стемніє, і товсті гілки відімруть. Саме тепер доведеться розплатитися за жадобу до сонця, тому що, як я вже описав раніше, гриби глибоко проникнуть у стовбур оцих невігласів і стануть для них небезпечними. Те, що така поведінка дійсно індивідуальна і, відповідно, є справою характеру, ви й самі можете перевірити під час наступної прогулянки лісом. Придивіться до дерев, що стоять навколо невеличкого просвітку. Кожне має той самий стимул, щоб накоїти дурниць і породити нове гілля біля стовбура, але тільки частина дерев піддається на спокусу. Кора решти залишається бездоганно гладенькою й уникає передбачуваного ризику.

Хворе дерево

Зі статистичного погляду більшість видів дерев потенційно можуть ставати дуже старими. На ділянці мого лісництва, де відбуваються «природні поховання», покупці того чи того дерева знову й знову запитують мене, до якого віку може дожити їхній екземпляр. Клієнти здебільшого вишукують дуби чи буки, а їхній стандартний вік, відповідно до наших нинішніх знань, налічує чотириста-п’ятсот років. Утім, чого варта статистика, коли йдеться про один-єдиний випадок? Так само як і в нас, людей, — а нічогісінько. Адже наперед окреслений шлях дерева одного дня може змінитися з багатьох причин. Його стан здоров’я залежить від того, наскільки стабільним є ліс як екосистема. Температура, вологість та освітлення ніколи не мали б різко змінюватися, бо в дерев дуже повільна швидкість реакції. Та навіть якщо всі зовнішні обставини оптимальні, то комахи, гриби, бактерії й віруси постійно вичікують свого шансу, щоб урешті-решт завдати удару. Здебільшого їм щастить тільки тоді, коли дерево втрачає баланс. У нормальному стані воно точно розподіляє свої сили. Більшу частину використовує на щоденне життя. Дерево мусить дихати, «перетравлювати» харчі, забезпечувати грибів-друзів цукром, щодня потрохи рости й тримати напоготові таємний резерв для оборони від шкідливих організмів. Цей резерв можна активувати в будь-який момент і залежно від виду дерева він містить низку захисних речовин, які мають відповідні антитіла. Це так звані фітонциди з антибіотичною дією. У цій сфері проведено дуже багато експериментів. Ленінградський біолог Борис Токін іще 1956 року описав таке: якщо до краплі води, що містить найпростіші організми, додати краплю подрібнених голок смереки чи сосни, то ці істоти будуть убиті за менш аніж одну секунду. У тому самому дослідженні Токін описує, що через фітонциди, які виділяє глиця, повітря в молодих соснових лісах практично стерильне{43}. Отже, дерева здатні по-справжньому дезінфікувати своє оточення. Але це ще не все. Горіхи волоські разом з компонентами свого листя протидіють комахам, і настільки ефективно, що звідси виникає чітка рекомендація для усіх садівників: якщо ви бажаєте встановити затишну лавочку, то зробіть це під кроною горіха. Саме тут є найменші шанси, що вас покусають комарі. Фітонциди хвойних дерев можете відчувати особливо добре: це ароматний лісовий запах, який вельми інтенсивно відчутно в спекотні літні дні.

Якщо ж старанно врівноважений баланс сил для оборони та розвитку втрачено, то дерево може захворіти. Наприклад, причиною є смерть сусіднього дерева. Відтак на крону раптово потрапляє багато світла й розвивається жадоба збільшувати інтенсивність фотосинтезу. Без сумніву, це цілком розумно, адже така нагода випадає раз на століття. Дерево, що раптом опиняється в сонячному промінні, полишає всі свої справи й зосереджується виключно на рості власного гілля. Зрештою, воно мусить так діяти, оскільки всі товариші навколо чинять так само, отож прогалина знову закриється через короткий (для дерев) проміжок часу — приблизно двадцять років. Паростки швидко довшають, за рік збільшуючись замість кількох міліметрів до п’ятдесяти сантиметрів. А це коштує багато енергії, котрої тепер бракує на оборону від паразитів та недугів. Якщо дереву пощастить, то все буде добре й після закриття прогалини його крона збільшиться. А тоді воно знову зробить перерву й стабілізує свій особистий баланс сил. Та лихо, якщо в одурманеного швидким ростом дерева щось піде не так. Гриб, який непоміченим прослизне через обрубок гілки й по мертвій деревині помандрує в стовбур, короїд, що, випадково куснувши підкорювача хмар, зрозуміє, що той не має жодної протидії — ось тоді вже все втрачено. Стовбур, котрий, як здається, аж дихає здоров’ям, заражається все дужче, бо йому забракло енергії для мобілізації захисних сил. Перші наслідки таких атак видно на кроні. У листяних дерев раптово відмирають іще недавно сповнені життя верхні паростки й угорі стирчать грубі цурпалки без бічних гілочок. Хвойні дерева передусім реагують зменшенням кількості голок, що утворилися в різні сезони. Наприклад, хворі сосни часто мають не три, а одне-два покоління шпильок на гіллі, що зумовлює суттєве прорідження верховіття. Крім того, у смерек додається ще й «ефект сріблястого дощику», через який гілочки кволо звисають з великих галузок. Згодом на значних ділянках стовбура розтріскується кора. А потім усі процеси суттєво пришвидшуються. Наче повітряна куля, на верхівці якої відкрили клапан, крона в процесі свого відмирання опускається все нижче, оскільки мертві гілки під час зимових ураганів відламуються. У смерек це видно ще краще, бо горішній засушений краєчок таких дерев посутньо відрізняється від зелені нижніх, іще живих ярусів.

Живе дерево щороку утворює в деревині кільця, адже воно наче прокляте на вічний ріст. Камбій, прозорий тонкий шар між корою та деревиною, у вегетаційний період утворює всередину нові клітини деревини, а назовні — нові клітини кори. Якщо дерево не здатне грубшати, воно вмирає. Щонайменше так завжди думали. У Швейцарії науковці виявили сосни, котрі здавалися неймовірно здоровими та були повністю вкриті зеленими голочками. Під час детальніших обстежень через їхнє зрубування чи бурові проби вчені встановили, що деякі екземпляри не утворювали жодних нових кілець у деревині вже понад тридцять років{44}. Покриті зеленими шпильками сосни були мертві? Дерева вразила коренева губка — агресивний гриб, який знищив їхній камбій. Проте коріння й надалі крізь судини в стовбурі качало воду до крони й у такий спосіб забезпечувало голки необхідною для життя вологою. А що ж із корінням? Коли камбій мертвий, то кора теж не є живою. Таким чином, подача цукрового сиропу від голок донизу також більше не можлива. Отже, мертвому другові допомагали сусідні, здорові сосни, що забезпечували поживою його коріння. Про це я вже розповідав у розділі «Дружба».

Окрім хвороб багато дерев протягом життя зазнають також і поранень. Причин може бути безліч. Наприклад, коли падає сусіднє дерево. У густому лісі годі уникнути, щоб воно не зачепило кількох своїх друзів. Якщо це трапляється взимку, коли відносно суха кора міцно прилягає до деревини, то не стається нічого серйозного. Здебільшого обламуються лише кілька гілок — шкода, яку за кілька років уже зовсім не видно. Суттєвішими є пошкодження стовбура — такі відбуваються насамперед у літні місяці. Тоді камбій, тонкий шар росту між деревиною й корою, наповнений водою, прозорий, як скло, та слизький. А тому досить мізерних зусиль, щоб зовнішній покрив дуже легко відокремився. Гілки вмерлого дерева під час його падіння дряпають своїх сусідів, залишаючи опісля метрові рани. Ой! Волога деревина — це ідеальне місце приземлення грибних спор, які опиняються там уже за кілька хвилин. А з них виростають грибні сплетіння, що відразу ж беруться ласувати деревиною та поживними речовинами. Проте їм ще нелегко просуватися вперед. У деревині досі просто забагато води, й хоча гриби полюбляють вологу, але ділянка, з якої аж струменить вода, — їхня смерть. Отож, їхню переможну ходу всередину стовбура ще гальмує мокра зовнішня заболонь. Щоправда, тепер вона відкрита та її зовнішня поверхня зсихає.

Відтак починаються неймовірно повільні перегони. Гриб проникає такою мірою, якою заболонь втрачає вологу, водночас дерево намагається знову затулити рану. Заради цього тканини на краях ушкодження інтенсивно тиснуть на газ й особливо швидко ростуть. За рік вони здатні вкрити до сантиметра пораненої деревини. Через щонайпізніше п’ять років усе знову має стати непроникним. Тоді нова кора затуляє стару рану, дерево знову може зсередини зволожити пошкоджену деревину й знищити гриб. Одначе якщо із заболоні грибові вже вдалося добратися в ядрову деревину, то все запізно. Ця недіяльна частина є сухішою, а тому ідеальна для нападника, крім того тут дерево вже не спроможне відреагувати. Отож, чи дерево має шанс, суттєво залежить від розмірів поранення. Усі, що значно більші за три сантиметри, є критичними. Але навіть якщо гриб виграє і зручно розміститься в дереві, то ще втрачено не все. Хоча він тепер і без перешкод пересувається деревиною, це відбувається неквапливо. Перше ніж він усе поглине й перетворить на порохню, може минути й ціле століття. Через цей процес дерево анітрохи не втрачає на стабільності, тому що гриб не здатен поширитися в мокрі, зовнішні річні кільця заболоні. У крайніх випадках дерево стає всередині порожнім, як димар.

І так само, як і комин, залишається стабільним. Тому не варто переживати через прогниле дерево, адже воно більше навіть не відчуває болю. Причина полягає в тому, що внутрішня деревина, як правило, вже не функціонує й не містить живих клітин, а зовнішні, ще активні, річні кільця проводять крізь стовбур воду, отже, занадто мокрі для грибів.

Якщо ж дерево успішно подолало ураження стовбура, тобто знову його закрило корою, то воно здатне постаріти настільки сильно, як і його неушкоджені колеги. Щоправда деколи, в особливо холодні зими, старі рани знову даються взнаки. Тоді в лісі чути різкий звук, немов від пострілу рушниці, — це знову розривається стовбур уздовж лінії поранення. Це спричинює різниця напруг у замерзлій деревині, що в дерев з такою передісторією побудована дуже нерівномірно.

Хай буде світло

Про сонячне світло я вже не раз згадував, і воно виявилося неймовірно важливим чинником у лісі. Це звучить банально, адже, зрештою, дерева — це рослини, які повинні здійснювати фотосинтез, щоб вижити. Оскільки в наших садах квітники й газони завжди мають достатню кількість світла, то для росту рослин вирішальну роль відіграють радше вода та збережені в ґрунті поживні речовини. Те, що світло важливіше за обидва інші чинники, у цій буденній ситуації нам не видно. Й оскільки ми охоче судимо по собі про інших, то випускаємо з уваги, що незайманий ліс має зовсім інші пріоритети. Тут борються за кожен промінь і кожен вид спеціалізується на конкретній ситуації, щоб отримати хоча б трохи енергії. Тому що у верхньому ярусі, на правлінському поверсі, свої крони розкидають могутні буки, ялиці та смереки, поглинаючи до дев’яноста семи відсотків сонячного проміння. Це жорстоко й безцеремонно, але ж хіба не кожен вид бере геть усе, що може? Це змагання за сонце дерева виграли тільки тому, що вони здатні утворювати довгі стовбури. Утім, довгий, стабільний стовбур рослина здатна виростити тільки тоді, коли вона стає дуже старезною, оскільки під ту пору в деревині зберігається неймовірно велика кількість енергії. Наприклад, стовбур дорослого дерева потребує для росту так багато цукру й целюлози, що відповідає урожайності десяти тисяч квадратних метрів пшеничного лану. Зрозуміло, чому таке могутнє створіння для росту потребує не один рік, а сто п’ятдесят. Але опісля, крім інших дерев, майже жодна рослина не спроможна його перерости, а тому більше до кінця життя нема про що хвилюватися. Власне потомство налаштоване так, щоб виживати завдяки залишкам світла, крім того його підгодовують через корені. Щоправда, решти видів це не стосується, а тому ті змушені викручуватися в інший спосіб. Наприклад, ранньоквітучі рослини. У квітні брунатну землю під старими листяними деревами вкривають білі квіткові поля. Це зачаровують ліс анемони гайові. Деколи з ними змішуються й жовті чи синьо-фіолетові квіти, як, наприклад, печіночниця звичайна. Вона дістала таку назву через листки, що своєю формою трохи нагадують людську печінку. Оскільки квіти з’являються так рано, в деяких місцевостях їх іще називають «безсоромниками». Печіночниця звичайна — це дуже вперта рослинка. Де вона одного разу виросла, там і прагне залишитися назавжди, а її поширення через насіння відбувається дуже повільно. Саме тому ці ранні квіти трапляються тільки в листяних лісах, що існують уже багато століть.

Складається враження, наче кольорове товариство даремно збуває свою силу на ці квіткові розкоші. Причиною такої марнотратної поведінки є вузьке часове вікно, яким необхідно скористатися. Коли від березня весняне сонце вже розігріває землю, листяні дерева ще тішаться зимовою сплячкою. До початку травня анемони гайові та подібні до них використовують свій шанс і продукують під голими велетами вуглеводи на наступний рік. Поживні речовини відкладаються в коріння. Окрім того, маленькі красуні повинні ще й розмножуватися, що потребує додаткових сил. Встигнути це все за один-два місяці здається невеличким дивом. Адже тільки-но дерева розбруньковуються, знову стає надто темно, й квіти повторно змушені взяти примусову десятимісячну паузу.

Коли я раніше сказав, що майже жодна інша рослина не здатна дорости до дерев, то мав би наголосити на слові «майже». Адже дійсно існує рослинність, що доростає аж до верховіття. Дорога від землі вгору є дуже марудною та затяжною. Але впоратися з таким завданням може плющ звичайний: він починає як маленька насінина біля підніжжя сонцелюбних видів дерев, тобто тих видів, що особливо марнують сонячні промені, відтак багато з них не використовують їх і пропускають до землі. Під соснами й дубами плющеві спершу досить утворити на землі справжні килими. Утім, коли-небудь один з паростків починає в’юнитися вверх по стовбуру. Це єдина центральноєвропейська рослина, що послуговується задля цього коренями-причіпками, які міцно впиваються в кору. Багато десятиліть рухається плющ усе далі догори, аж поки врешті-решт не досягає крони. Тут він здатен жити протягом століть, хоча такі старигани частіше трапляються на крутих скелях і фортечних валах. У фаховій літературі часто пишуть, що це обростання не шкодить деревам. Поспостерігавши за нашими деревами біля будинку, цю гіпотезу я підтвердити не можу. Навпаки: особливо сосни, що потребують дуже багато світла для своїх голок, ображаються на конкурентів, які затишно примостилися наверху. Їхнє гілля постійно відмирає, а це може надзвичайно послабити дерево, через що воно загине. Стебло плюща, що й саме здатне вирости завтовшки в дерево, огортає стовбур і обтяжує сосни та дуби, наче удав, який обвивається навколо людського тіла. Чіткіше цей ефект удушення видно на іншому видові — жимолості приморській. Рослина з гарними, подібними до лілій, квітками з радістю видирається по молодих деревах. У процесі вона так міцно обхоплює стовбурець, що під час подальшого росту на ньому стає видно сліди від сильних спіральних перетисків. Як я вже згадував, такі зрослі деревця охоче продають у вигляді дивовижних ціпків — на природі вони і так прожили б не набагато довше. Через загальмований ріст ці рослини відстають від решти потомства. І навіть якщо їм пощастить вирости, то який-небудь ураган переламає їхній стовбур у покрученому місці.

Омела не обтяжує себе тривалою процедурою росту догори. Вона найкраще росте відразу ж нагорі. З цією метою омела прилипає до дроздів, коли ті гострять об неї свої дзьоби, а відтак птахи переносять її липке насіння на верховіття. Одначе як рослина дає собі раду так високо нагорі, без жодного контакту через ґрунт із водою та поживними речовинами? Тих речовин високо в повітрі є предостатньо — у деревах. Із цією метою омела встромляє свої корені в гілку, на якій «сидить», і просто висмоктує все необхідне. Щоправда, вона й сама здатна до фотосинтезу, а отже, дерева-господарі втрачають через неї тільки воду та мінерали. Тому науковці називають омелу напівпаразитом. Хоча це обмаль допомагає ураженому дереву, адже поступово їх у кроні дерева стає все більше. Принаймні серед листяних дерев уражені екземпляри ви можете особливо добре побачити в холодну пору року: багато з них майже повністю вкриті паразитами, а в такій кількості це стає загрозливим для дерев. Постійне кровопускання ослаблює дерева, крім того, в них забирають щоразу більше світла. І наче цього ще не досить, корені омели спричиняють значне послаблення деревної структури в гілках. Через кілька років часто утворюються розломи, відтак зменшується крона. Іноді дереву цього всього вже забагато й воно просто вмирає.

Менш шкідливими є інші рослини, що використовують дерева тільки як підстилку, — мохи. Багато видів не мають коріння, що опускалося б у ґрунт, а тільки тримаються своїми паростками за кору. Без світла, без споживання поживних речовин, без води з ґрунту, ще й дерево залишається неторканим — чи це взагалі можливо? Так, щоправда, тільки тоді, коли ти дійсно зовсім невибагливий. Ніжний покрив ловить вологу через росу, туман чи дощ і зберігає її. Здебільшого цього не вистачає, бо дерева або виконують роль парасолей (смереки та подібні до них), або цілеспрямовано гілками спрямовують воду до своїх коренів (листяні дерева). В останньому випадку ситуація проста: мохи поселяються біля стовбура саме там, куди після зливи стікає вода. Це відбувається нерівномірно, бо більшість дерев стоять трохи криво. На верхньому боці невеличкого вигину утворюється маленький потічок, який перехоплюють мохи. Крім того, саме через те обростання мохом дерево не придатне для того, щоб за ним визначати сторони світу. Кажуть, що цей потічок мав би вказувати на навітряний бік, де дощ періщить об стовбур і там зволожує його. Але посеред лісу, де вітер гальмують дерева, дощ здебільшого падає вертикально. Окрім того, кожне дерево зігнуте в інший напрямок, а тому орієнтація за моховим покривом спричиняє тільки плутанину.

Якщо кора ще й шершава, то волога в маленьких щілинах затримується надзвичайно довго. Ця шерехатість стовбурів починається знизу й піднімається із зростанням віку все далі в напрямку крони. Тому молоді дерева мох обростає тільки на відстані кількох сантиметрів від землі, а пізніше огортає нижню частину стовбура, наче підколінок. Мохи не завдають шкоди дереву, а той грам води, який маленькі рослини привласнюють собі, компенсується тим, що вони знову ж таки виділяють вологу, таким чином позитивно впливаючи на лісовий клімат. Відкритим залишається ще питання про поживні речовини. Якщо вони не надходять із ґрунту, то є доступними ще тільки через повітря. У лісах вітер щороку навіває дуже багато пороху. Доросле дерево здатне відфільтрувати понад сто кілограмів пилу, що стікає униз по стовбуру разом з дощовою водою. Цю суміш забирають мохи й висотують з неї все корисне. Отож, поживними речовинами вони забезпечені, тепер бракує тільки світла. У світлих соснових та дубових лісах це не проблема, але труднощі виникають у постійно темних смерекових лісах. Тут навіть аскетам непереливки, якраз тому особливо густі молоді насадження хвойних лісів часто зовсім не мають моху. І тільки зі старінням дерев, коли то тут, то там виникають прогалини в лісовій кроні, на землю потрапляє достатньо світла, щоб вона зазеленіла. У старих букових лісах ситуація має вже трохи інакший вигляд, тому що тут мохи послуговуються вільним від листя перехідним періодом навесні й восени. Улітку хоч і стає надто темно, але рослини пристосовані до періодів голоду та спраги. Інколи багато місяців поспіль немає жодних опадів. Погладьте якось рукою моховий настил — він сухий наче тріска. Більшість видів рослин тоді загинули б, але не мохи. Наступна потужна злива змусить їх знову набрякнути, а відтак у них прокинеться життя.

Ще невибагливішими є лишайники. Маленькі сіро-зелені рослини являють собою симбіоз грибів і водоростей. Щоб утриматися, їм потрібна яка-небудь основа — у лісі такою слугують дерева. На відміну від мохів, вони видираються по стовбуру набагато вище, оскільки їхній і так неймовірно повільний ріст гальмує ще й листяний дах. Часто навіть після багатьох років їм таланить утворити на корі тільки схожий на плісняву покрив, що вже не раз викликав у багатьох прихильників лісового туризму питання, чи дерева раптом не хворі. Відповідь заперечна: лишайники їм не шкодять і деревам, напевно, до них абсолютно байдуже.

Маленькі рослини знову ж таки свою равликову швидкість під час росту компенсують надзвичайною довговічністю: вони досягають віку в кілька століть, що засвідчує ідеальне пристосування цих створінь до повільності пралісів.

Безпритульні діти

Ви ніколи не дивувалися, чому це червоні дерева не стають у Європі особливо великими? Хоча деякі з них мають уже по сто п’ятдесят років, але ніхто ще не досягнув п’ятдесятиметрової висоти. На їхній старій батьківщині, наприклад, у лісах на західних узбережжях Північної Америки вони завиграшки стають удвічі вищими. Чому те саме не вдається тут? Якщо ми повернемося до думок про лісові садки й екстремальну повільність у молоді роки, то можна б сказати: це ще діти, чого можна від них сподіватися! Проте в цю схему не вписується неймовірно великий діаметр старих європейських червоних дерев, який часто становить понад два з половиною метри (виміряно на рівні грудей). Очевидно, що рости вони все-таки можуть, але чомусь скеровують свої сили в протилежному напрямку.

Вказівку, в чому криється причина, надає їхнє місце перебування. Часто це міські парки, де дерева саджали як екзотичні трофеї князів та політиків. А тут передусім не вистачає лісу або, якщо точніше, родинних зв’язків. Якщо брати до уваги їхню потенційну багатотисячну історію, то з уже названими ста п’ятдесятьма роками вони дійсно ще діти, що ростуть тут далеко від батьків та рідної землі. Без дядьків, без тіток, без веселого дитячого садочка, ні, вони мають перебувати самі-самісінькі довгі роки свого життя. А як щодо багатьох інших дерев у парку? Чи не утворюють вони щось подібне до лісу, чи не можуть замінити їм батьків? Як правило, їх садили в той самий час, тому вони не могли запропонувати маленьким червоним деревам ані захисту, ані допомоги. Крім того, ці види абсолютно чужі один одному. Якби червоні дерева виховували липи, дуби або червоні буки — це було б те саме, коли б ми довірили людських немовлят мишам, кенгуру чи горбатим китам. Це не діє, тож маленькі американці мусять самостійно пробивати собі шлях. Без матері, що вигодовує їх, що ревно вкриває їх своїм верховіттям, щоб потомство надто швидко не виросло, без затишного волого-штильового лісового клімату, а є лише самотність. І наче цього не досить, іще й земля в більшості випадків просто катастрофічно погана. Де прадавній ліс для ніжних коренів тримає напоготові м’яку, розпушену, багату на гумус і постійно вологу землю, там парки пропонують тверді, виснажені через тривале міське заселення та стиснуті території. Крім того, люди повсякчас воліють підійти до дерев, торкнутися кори й відпочити в тіні їхньої крони. Постійне тупцювання біля підніжжя дерев, що триває десятиліттями, спричиняє подальші ущільнення. Відтак дощ стікає надто швидко, тому взимку не утворюються достатні запаси на літо.

Також і сама посадка має наслідки на все життя. Адже, щоб узагалі змогти перенести деревця від розсадника дерев до остаточного місця перебування, їх упродовж тривалих років піддають попередній обробці. Щоосені дерева підрізають на грядках, щоб вони залишалися компактними і щоб їх потім можна було вирвати із землі. Загальну протяжність тюка, в якому триметрове деревце за природних умов мало б приблизно шість метрів у діаметрі, скорочують до п’ятдесяти сантиметрів. Щоб крона через таке обрізання не зсохла, її також суттєво обтинають. Це не сприяє здоров’ю деревець, а тільки полегшує догляд за ними. Під час обрізки, на жаль, відтинають також і схожі на мозок структури разом із чутливими кінчиками коріння — ауч! Тоді дерево наче втрачає орієнтацію й під землею більше не знаходить шляху вглиб, тому формує пласку кореневу систему. А так йому вдається освоювати воду та поживні речовини тільки в дуже обмеженій кількості.

Видається, що спершу це все не надто заважає молодим деревцям. Вони по вінця наповнюють свій організм солодощами, тому що в яскравому сонячному світлі можуть стільки здійснювати фотосинтез, скільки хочуть. У такий спосіб легко перенести втрату матері, яка їх годувала б. У перші роки також і проблеми з водою через твердий, наче кістка, ґрунт практично не відчутно. Зрештою, саджанці турботливо доглядають і в сухі періоди поливають садівники. І передусім відсутнє будь-яке суворе виховання! Жодного «Рости повільніше!», ніякого «Почекай ще двісті років!», жодних штрафів через відбирання світла, якщо раптом не ростеш гарно й прямо вгору. Кожне молоде деревце може робити все, що йому заманеться. Тому, наче під час змагань, вони викладаються на сто відсотків і щороку утворюють довгі високі пагони. Однак на певній висоті вони розтрачають усі свої дитячі бонуси. Поливання двадцятиметрового дерева потребувало б неймовірно багато води й часу. Щоб інтенсивно зволожити корені, садівникам треба було б вилити зі своїх шлангів чимало кубічних метрів води — і то тільки на одне дерево! А тому така турбота одного дня просто припиняється.

Червоні дерева спершу цього наче й не зауважують. Вони протягом десятиліть жили собі на втіху та робили все, до чого мали охоту. Їхній товстий стовбур, наче грубий живіт розкоші й достатку, вказує на сонячну ненажерливу оргію. Те, що всередині клітини дуже великі, містять багато повітря, а отже, вразливі для грибів, замолоду ще не відіграє жодної ролі.

Також і бокові гілки свідчать про хамовиту поведінку. Лісовий етикет, що приписує для нижньої частини стовбура тонкі гілки або навіть повну їхню відсутність, у парку геть невідомий. Завдяки щедрому освітленню червоні дерева утворюють грубі бічні пагони аж до самої землі й пізніше так збільшуються в розмірах, що аж напрошується порівняння з накачаними допінгом бодибілдерами. Хоча здебільшого, прагнучи створити для відвідувачів добру видимість у парку, садівники й відпилюють усі гілки на висоті одного-двох метрів від землі, але це годі порівняти з прадавнім лісом, де грубші гілки дозволено тільки з двадцяти-, а деколи й п’ятдесятиметрової висоти. Отже, життя у парку просто райське.

У кінцевому підсумку утворюється тільки короткий, товстий стовбур, а все понад ним — це вже крона. В екстремальних випадках схоже на те, наче дерева в парку тільки з верховіття і складаються. Їхні корені проникають на менш аніж п’ятдесят сантиметрів у сильно втоптану землю, відтак не мають жодної опори. Це дуже ризиковано й екземпляри з нормальною висотою тут просто хиталися б. Проте через зовсім не подібну до прадавньої форму росту, центр тяжіння в червоних дерев розташовано дуже глибоко, себто урагани не можуть аж так швидко позбавити їх рівноваги, а тому вони відносно стабільні.

Щойно минає перше століття (дерева досягають шкільного віку), відразу ж вимальовується кінець безтурботного життя. Найвищі пагони зсихають, і, попри всі намагання ще трохи вирости вгору, кінцевої станції вже досягнуто. Через природне насичення речовинами, що протидіють грибам, червоні дерева, незважаючи на щоразу більші пошкодження кори, здатні протриматися ще багато десятиліть.

Зовсім інакше все відбувається з іншими видами дерев. Наприклад, буки почуваються зле через будь-яке обрізання товстих гілок. Під час наступної прогулянки в парку уважніше гляньте на дерева: серед великих листяних дерев нема фактично жодного особня, що його в який-небудь спосіб не вкоротили б, обрізали чи обробили. Таку «стрижку» (взагалі-то, це просто різанина) часто проводять тільки з естетичних міркувань, які, приміром, вимагають, щоб дерева на одній алеї мали однаково сформовані крони. Як тільки крону обрізають, для коренів це тяжкий удар. Їхня величина оптимально пристосована до надземних органів. І щойно велика частина гілок зникає, більше не спроможна здійснювати фотосинтез, як з голоду вмирає так само значущий відсоток підземних частин. У ці мертві кінцівки та відрубані місця біля стовбура проникають гриби, для котрих не становить жодної проблеми поширитися в деревині, що через швидкий ріст переповнена повітрям. Уже за кілька десятиліть, що неймовірно хутко для дерев, внутрішнє гниття видно також і зовні. Відмирають цілі частини крони, а тому міська влада обрубує їх, щоб не важити безпекою і життям відвідувачів. На цих відпилених місцях знову виникають велетенські рани. Віск, яким їх покривають, у багатьох випадках тільки прискорює їхню загибель, адже під ним збирається волога — ідеальне місце для грибів!

Врешті-решт, залишається тільки тулуб, який не хочуть зберігати, а тому одного дня спилюють. І оскільки йому на допомогу не поспішає жоден родич, цей пень швидко й без вороття вмирає. Через короткий час саджають нове дерево — й уся драма починається з початку.

Міські дерева — це безпритульні вуличні діти лісу. І подеколи вони ростуть так, що це окреслення пасує їм ще краще, а саме — прямо на вулиці. У перші десятиліття свого життя вони схожі на побратимів у парку, їх плекають і доглядають, інколи навіть через спеціально прокладений водогін регулярно поливають. Утім, тільки-но їхні корені прагнуть розростися, на них чекає неймовірно прикрий сюрприз. Адже земля під вулицею чи тротуаром є ще твердішою, бо її спеціально ущільнюють вібраційними плитами. А це дуже гірко, бо коріння лісових дерев переважно ніколи не заглиблюється надто сильно. Майже жодному видові не вдається пробратися глибше, ніж на півтора метра: здебільшого їхній ріст закінчується суттєво швидше. У лісі це не проблема, врешті-решт, дерево може розширюватися майже безмежно. Але ж не на розі вулиці. Ріст тут обмежує проїзна частина; під хідником розміщено комунікації та сильно втоптаний під час будівництва ґрунт. Не дивно, що в таких місцях постійно трапляються конфліктні ситуації. Платани, клени й липи охоче проникають під землею в труби зі стічними водами. Те, що в такий спосіб порушується функціонування системи, ми, люди, зауважуємо найпізніше під час наступної грози, внаслідок якої вулиці опиняються під водою. А тоді фахівці через проби коренів визначають, яке дерево є винуватцем цієї закупорки. За вилазку в позірний рай під тротуаром карають смертю: його зрубують, а наступникові через вбудовану загорожу перетинають шлях до наслідування. Проте навіщо дерева взагалі ростуть усередину труб? Тривалий час міські інженери припускали, що причина криється у волозі, яка просочується з нещільних сполучень, або ж у поживних речовинах у стічних водах, які магічним чином приваблюють корені. Але великомасштабна розвідка Рурського університету в Бохумі дійшла цілком інших висновків. Корені в трубах росли над рівнем води й здавалися зовсім незацікавленими в добриві. Їх приваблював розпушений ґрунт, який під час будівельних робіт не був досить добре ущільненим. Тут коріння могло дихати й мало місце, щоб рости. І тільки мимохідь воно проникало в ущільнення між окремими сегментами трубогону й опісля буйно розросталося всередині{45}. Зрештою, це тільки реакція за абсолютно критичної ситуації, коли дерева в місці свого проживання усюди натикаються на тверду, як бетон, землю й, урешті-решт, знаходять вихід у наповнених нечистотами могилах. А там вони стають проблемою для нас, людей. Допомогу надають тільки трубам, що їх тепер прокладають в особливо сильно втрамбованій землі, щоб корені не потикали туди й носа. Чи вас іще дивує, чому під час літніх ураганів падає аж так багато міських дерев? їхня немічна підземна система кріплення, що в природі може охопити площу в понад сімсот квадратних метрів, не спроможна втримати багатотонні стовбури на скороченій до кількох процентів опорній поверхні. Утім, стійкі рослини змушені витримати ще більше. У міському мікрокліматі поширені асфальт і бетон, що зберігають тепло. Поки в спекотні літа ліси вночі охолоджуються, вулиці та будівлі знову випромінюють енергію й утримують у такий спосіб високі температури повітря. Це створює передумови для неймовірно сухого повітря, яке ще й обтяжує велика кількість вихлопних газів. Немає численних супутників дерев, що в лісі піклуються про їхнє самопочуття (наприклад, мікроби, котрі утворюють гумус). Мікоризи, які допомагають корінню збирати воду та поживні речовини, перебувають тільки на найнижчих рівнях. Отож дерева змушені за найсуворіших умов самі собі торувати шлях. І, наче цього замало, вони отримують непрошене добриво. Насамперед від псів, що задирають свої лапи біля кожного приступного стовбура. Сеча випалює кору, спричиняючи відмирання коренів. Подібної шкоди завдає також сіль, якою взимку посипають вулиці. Залежно від суворості зимових погодних умов її кількість досягає понад кілограм на квадратний метр землі. Окрім того, щонайменше шпильки хвойних лісів, які взимку все ще тримаються на гіллі, повинні справлятися з солоною піною, що здіймається з-під коліс автомобілів. Принаймні десять відсотків солі опиняється в повітрі та згодом опускається й на дерева, спричиняючи опіки. Болючі ранки видно як маленькі жовті й коричневі цяточки на голках. Ці пошкодження наступного літа зменшують здатність до здійснення фотосинтезу і таким чином послаблюють хвойні дерева.

А слабкість — це стрижневе слово для паразитів. Червецям та попелицям легше завдати удару, тому що вуличним деревам дуже важко оборонятися. До цього додаються також високі температури в міській зоні. Спекотні літа й теплі зими грають на руку комахам, які виживають у великих кількостях. Один вид навіть постійно викликає фурор, тому що загрожує населенню, — дубовий похідний шовкопряд. Цей лускокрилий називається так, бо його гусениці після пожирання крони щільними довгими рядами спускаються вниз по стовбуру. Вони захищаються від хижаків щільним плетивом, у якому нагромаджуються під час росту. Цих маленьких мучителів бояться через їхні жалкі волоски, що ламаються, коли їх торкнутися, а тоді проникають у шкіру. А там вони подібно до кропиви стають причиною свербіння та виникнення пухирів, а деколи навіть сильні алергійні реакції. Пекучі волоски вже порожніх оболонок залишаються в плетиві й діють там до десяти років. У міській зоні поява цих комах може зіпсувати ціле літо, хоча вони навзагал ні в чому не винні. Адже в природних умовах дубовий похідний шовкопряд є дуже рідкісним. Іще кілька десятиліть тому він перебував у Червоній книзі серед видів, яким загрожує зникнення, а тепер його всюди прагнуть позбутися. Утім, його масову появу не раз описували за останні більше ніж двісті років. Федеральне відомство з охорони довкілля пов’язує це масове розмноження не зі зміною клімату та зростанням температур, а з привабливою харчовою пропозицією{46}. Ці комахи полюбляють теплі крони дерев, які щедро омиває сонце. Посеред лісу таке буває вкрай рідко, тому що поодинокі дуби ростуть серед буків і досягають світла щонайбільше верхніми кінчиками гілок. А в місті дерева стоять вільно і їх цілісінький день освітлює тепле сонце — тут гусінь почувається справді добре. І оскільки весь «ліс» у населених пунктах пропонує такі оптимальні умови, то й не дивно, що трапляється масове розмноження. Урешті-решт, це не що інше, як чітка вказівка на те, якою тяжкою є боротьба дубів та інших видів дерев на вулицях і між будинками.

Сумарно навантаження на дерева настільки велике, що вони здебільшого не доживають до старості. І навіть якщо в молоді роки вони можуть робити все, що заманеться, то це ніколи не переважує негативних аспектів. Щоправда, вони здебільшого можуть довіритися своїм побратимам, тому що їх часто висаджують у формі алеї, яка складається з дерев одного виду. Дуже типовими є платани, котрі впадають у вічі через гарну кору та опале листя, що утворює на землі різнобарвні плями. Але що ті безпритульні діти оповідають одне одному через ароматичні речовини, чи пристосувалися вони до суворих умов життя — це вуличні банди все ще тримають у таємниці.

Вигорання

Вуличні діти позбавлені домашньої лісової атмосфери. Оскільки вони є заручниками власного місця перебування, то й не мають вибору. Проте існують певні види дерев, яким начхати на весь той комфорт і соціальні зв’язки, і вони переважно на власних хлібах вирушають у далеку путь. Це так звані дерева-піонери (перепрошую за негарну назву), що прагнуть жити якнайдалі від матері, а тому їхнє насіння здатне літати неймовірно далеко. Воно дуже маленьке, запаковане у вату чи обладнане мініатюрними крильцями, щоб потужний ураган зміг віднести насінини на багато кілометрів удалину. Їхньою метою є опинитися за межами лісів, щоб там освоювати новий життєвий простір. Потужний зсув ґрунту, нещодавнє виверження вулкана з велетенськими, вкритими попелом полями, випалені ареали — придатне все, головне, щоб поблизу не було жодних великих дерев. І це має своє пояснення: піонерні види ненавидять тінь. Це загальмувало б їхнє прагнення рости вгору, адже хто повільний, той програв. Тому що серед першовідкривачів спалахує змагання за місце під сонцем. До цих квапливих представників належать різні види тополь — такі як осика, береза повисла чи верба козяча. Де висота пагона маленьких буків та ялиць вимірюється кількома міліметрами за рік, там у піонерів вона подеколи досягає більше ніж метр. Отже, вже через десять років на ще недавно порожніх територіях лопотять молоді ліси. Щонайпізніше тоді прудкі бігуни вже квітнуть, щоб завдяки своєму насінню стрибнути на нові території. Крім того, в такий спосіб їм вдається колонізувати останні вільні клапті землі у своїй місцевості. Проте відкриті поверхні завжди певним чином приваблюють рослиноїдних. Тому що тут зискують зі свого шансу не тільки дерева, а й трави та бур’яни, обійдені увагою в закритому лісі. І ці рослини принаджують сарн, оленів, а раніше — ще диких коней, турів та зубрів. Трави налаштовані на те, щоб їх постійно об’їдали й навіть вдячні, якщо поруч одразу ж поглинуть і небезпечний для них молодняк. Чимало кущів, які прагнуть вирости більшими за траву, для оборони від ненаситних тварин розвинули небезпечні колючки. Наприклад, терен колючий аж такий лютий, що його гострі паростки навіть через багато років після смерті здатні проколювати гумові чоботи, ба навіть автомобільні шини — що вже й казати про шкіру та копита тварин.

Дерева-піонери намагаються оборонятися по-іншому. Через їхній швидкий ріст так само швидко грубшає і стовбур, оточуючи себе масивним шершавим зовнішнім шаром кори. У берези це видно за тим, що гладенька біла кора тріскає й утворює чорні смужки. Міцний матеріал не прогризають ікла рослиноїдних, окрім того, їм не смакує просякнута оліями тканина. До речі, в такому обладунку й криється причина, чому кора берези навіть у зеленому стані чудово горить і добре придатна до розкладання багаття (але для цього треба брати тільки зовнішній шар, щоб не поранити дерево). Кора приховує ще також інші несподіванки. Її білий колір виникає через біологічно активну речовину бетулін, яку утворює більша частина кори. Білий колір відбиває сонячне світло й таким чином захищає стовбур від сонячних опіків. Окрім того, він запобігає нагріванню в теплих променях зимового сонця, через яке незахищені дерева можуть тріснути. Берези як дерева-піонери часто одні-єдині стоять на широкому полі, не маючи сусідів, які кидали б на них тінь — тому такий обладунок є доцільним. До того ж бетулін має ще й противірусну та антибактеріальну дію — його вже навіть застосовують у медицині, зокрема в багатьох продуктах з догляду шкіри{47}. Проте справжньою несподіванкою є його кількість. Якщо більша частина кори постійно утворює захисні речовини, то дерево завжди перебуває у повній бойовій готовності. Немає старанно розподіленої рівноваги між ростом та лікувальною силою, натомість на всіх будівельних ділянках якомога енергійніше працюють. А чому, власне кажучи, так не чинить кожне дерево? Чи не було б доцільно завжди бути готовим до атак такою мірою, щоб потенційні нападники визіхнули дух уже з першим укусом? Для соціальних видів це погана альтернатива, адже навколо кожного особня існує ціла громада, що за потреби подбає про нього, вчасно попередить про небезпеку та прогодує в біді й хворобі. А це заощаджує енергію, яку дерево вкладає в деревину, листя та плоди.

Проте інакше поводиться береза, що самостійно прагне торувати собі шлях у житті. Одначе й вона утворює деревину і навіть значно швидше, також і вона хоче та може розмножуватися. То звідки в неї стільки енергії? Чи цей вид здатен ефективніше здійснювати фотосинтез, аніж інші? Ні, таємниця полягає в цілковитій розтраті фізичних сил. Берези «мчать» крізь життя, живуть за межею своїх можливостей і в кінцевому підсумку висмоктують із себе всю силу. Та перше ніж ми розглянемо наслідки такої поведінки, дозвольте відрекомендувати ще одного неспокійного представника — осику чи то пак «трепету». Її так називають через листя, що реагує вже навіть на найменший подув вітру. І хоча цю властивість у прислів’ях поєднують зі страхом («тремтить, мов трепетовий лист»), але дерево не відчуває страху. Підвішене на спеціальних черешках листя тріпотить на вітрі, навперемінно підставляючи під сонячне проміння то верхню, то нижню свою частину. Тому обидві поверхні можуть здійснювати фотосинтез — на відміну від інших видів, де нижня частина зарезервована для дихання. Як наслідок, осики здатні виробляти більше енергії й рости навіть швидше, ніж берези. Щодо хижаків осика застосовує цілком іншу стратегію, покладаючись на свою впертість і масу. Навіть якщо її протягом років знову й знову обгризають сарни чи велика рогата худоба, її коренева система повільно розростається. А з неї вигулькують сотні відгалужень, що з плином років розвиваються до справжніх чагарників. У такий спосіб одне-єдине дерево спроможне розтягтися на багато сотень квадратних метрів — а в крайніх випадках навіть іще далі. У Національному заповіднику «Фішлейк» американського штату Юта одна осика за свою тисячолітню історію поширилася на понад чотириста тисяч квадратних метрів, утворивши більше ніж сорок тисяч стовбурів. Це створіння, що скидається на великий ліс, охрестили іменем «Пандо» (латинське pandere означає «поширюватися»){48}. Принаймні в меншому масштабі ви також можете спостерігати це явище і в місцевих лісах та на полях. Щойно чагарник стає достатньою мірою непролазним, як окремі стовбури спокійнісінько ростуть угору й через двадцять років перетворюються на великі дерева.

Щоправда, постійна боротьба за швидкий ріст має свою ціну. Уже через перші три десятиліття дерева виснажуються. Паростки у висоту, мірило життєвої сили дерев-піонерів, стають щоразу біднішими. Саме по собі це не означає чогось кепського, проте на тополі, берези та верби насувається лихо. Оскільки крізь їхнє верховіття на землю проникає багато невикористаного світла, то внизу оселяються трохи пізніше прибулі види. Це повільні клени, буки, граби звичайні чи білі ялиці, що й так люблять проводити своє дитинство в тіні. Не з власної волі піонери надають її, підписуючи собі смертельний вирок. Адже тепер починається змагання, яке вони можуть тільки програти. Чужий молодняк неквапливо пнеться вгору й через кілька десятиліть зрештою доганяє доброчинців, що створювали для них затінок. А ті за той час уже вигоріли, повністю знесилилися й зупинилися на не більше ніж двадцятип’ятиметровій висоті. Для буків та подібних до них це дуже низько, тому вони пробираються крізь чужу крону й щасливо ростуть над нею далі. Й оскільки вони, як тіньовитривалі види дерев, уміють набагато ліпше використовувати світло, то для завішених беріз та тополь його вже недосить. Одначе ті, кого утискають, іще борються: наприклад, береза повисла розвинула стратегію, щоб принаймні хоч на кілька років позбутися надокучливих конкурентів. Її тонкі, довгі, повислі гілки як батоги, що вже за найменшого подуву вітру шмагають усе навколо. У такий спосіб вони пошкоджують крону чужих сусідніх дерев, збивають їхнє листя та пагони й принаймні на короткий час гальмують їхній ріст. Проте ще недавні квартиранти одного дня проходять повз берези та тополі, а тоді все відбувається відносно швидко. Їм зостається ще лише кілька років, відтак останні резерви вичерпуються, першопрохідці вмирають і перетворюються на гумус.

Якщо порівнювати з лісовими побратимами, то навіть і без боєздатної конкуренції — дерев інших видів — їхнє життя добігає кінця через стислий проміжок часу. Тому що разом зі сповільненням росту зменшується також і здатність оборонятися від грибів. Товстої відламаної галузки вже вистачить, щоб утворити вхід. А позаяк деревина складається з великих клітин, що швидко виросли й містять багато повітря, то міцелій, який розкладає все на своєму шляху, може хутко поширитися. Стовбур розлого зогниває, й оскільки дерева-піонери часто стоять самі-самісінькі на відкритій місцевості, то минає обмаль часу, перше ніж наступна осіння буря їх переламає. Утім, для цього виду це не трагедія. Адже своєї мети — мерщій поширитися, досягти статевої зрілості й знову розмножитися — вони давним-давно вже досягли.

Уперед на північ!

Дерева не можуть ходити — про це знає кожен. Але фактом є те, що вони все одно змушені мандрувати. Одначе як здійснити це, якщо не вмієш ходити? Розгадка криється у зміні поколінь. Кожне дерево на все своє життя прикуте до місця, на якому сіянець одного разу пустив корені. Щоправда, воно ще може розмножитися, і в той короткий момент, коли ембріони дерев у запакованому стані дрімають у насінні, вони ще вільні. Тільки-но вони падають з дерева, починається їхня подорож. Деякі види дуже поспішають. Вони обладнують потомство тонкими волосинками, щоб воно, легке, ніби пір’їнка, змогло полетіти з наступним поривом вітру. Види, що застосовують цю стратегію, мусять утворювати дуже маленьке насіння, щоб надати йому необхідної легкості. Тополі та верби породжують такі мініатюрні літачки й посилають їх у подорожі на багато кілометрів удаль. Перевагу широкого радіуса дії затьмарює один недолік: у зернятках практично немає резервних речовин. Сіянець, що проростає, має швидко здобувати харчі самотужки, а тому він дуже вразливий до браку поживних речовин чи сухості. Трохи важчим є насіння беріз, кленів, грабів, ясенів і хвойних дерев. Тож політ у якійсь оболонці тут не підійде, тому дерева надають своїм плодам певне «обладнання» для польоту. Декотрі види, наприклад хвойні дерева, будують справжні ротори, що суттєво сповільнюють падіння. А якщо зірветься ураган, то політ може сягнути навіть кількох кілометрів. Цю дистанцію ніколи не подолали б види з важкими плодами — такі як дуб, каштан і бук. Тому вони повністю відмовляються від будь-якої конструктивної допомоги, натомість укладають угоду з тваринним світом. Миші, білки та сойки полюбляють крохмалисте, просякнуте олією насіння. А тому вони ховають його як зимовий запас у лісовому ґрунті, а відтак часто вже більше не знаходять його чи не потребують. Деколи навіть голодні лісові кішки переймаються тим, щоб мишак жовтогрудий і сам перетворився на обід. Тільки так маленькі гризуни роблять свій внесок до росту молодняка, який, звісно ж, зовсім мізерний. Часто тварини відкладають свої зимові запаси простісінько біля підніжжя стовбура могутніх буків, бо саме їхні букові горішки вони і збирають. Між кореневими пагонами нерідко утворюються маленькі сухі пустоти, в яких охоче мешкають звірі. Якщо там оселилася миша, то перед входом видно шкаралупки від букових горішків, поскладані на купу або вигризені. Принаймні деякі склади утворюють на відстані кількох метрів від дерева, у вільному лісовому ґрунті. Наступної весни після смерті миші ці запаси проростають і перетворюються на новий ліс.

Найбільшу відстань з вантажем долає сойка. Вона транспортує жолуді та букові горішки навіть на кілька кілометрів. Білка не пересувається далі ніж на кількасот метрів, а миші закопують свої запаси на відстані не більше ніж десять метрів від дерева. Отож, швидкістю види з важкими плодами похвалитись аж ніяк не можуть! Щоправда, великий запас поживних речовин утворює покрив, під яким сіянці добре перебувають перший рік життя.

Таким чином тополі та верби здатні набагато швидше освоювати нові середовища існування, наприклад тоді, коли виверження вулкана заново перемішує життєві карти й усе треба починати з нуля. Утім, оскільки вони не доживають до старечого віку, крім того, пропускають на землю багато світла, то види дерев, що добираються туди пізніше, також виживають за їхній кошт. Але навіщо взагалі мандрувати? Чи не можна лісові просто залишитися там, де зараз затишно й приємно? Освоєння нових середовищ існування передусім необхідне тому, що клімат постійно змінюється. Звичайно, це відбувається дуже повільно, протягом багатьох століть, але в певний момент, попри всю толерантність, неминуче стає надто тепло, надто холодно, надто сухо або надто волого для того чи того виду. Тоді він мусить поступитись іншим, а поступитись — означає мандрувати. Наразі така мандрівка відбувається в наших лісах. Причиною є не тільки нинішня зміна клімату, що вже й так подарувала нам підвищення середньої температури повітря на 1 °C, а й зміна останнього льодовикового періоду на теплий. Насамперед справа в льодовикових періодах. Якщо впродовж століть постійно холоднішає, то дерева змушені відступити в південніші райони. Якщо цей перехід відбувається неквапно, протягом багатьох поколінь, то переїзд у середземноморський регіон вдається. Якщо ж крига просувається швидше, то накриває ліси й поглинає занадто повільні види. Наприклад, три мільйони років тому поряд з нашими, ще до сьогодні поширеними в наших краях, європейськими буками існували також і великолисткові буки. І якщо європейським букам пощастило перестрибнути до південної частини Європи, то повільні великолисткові буки в нас вимерли. Однією з причин були Альпи. Вони є природним бар’єром, що перетинає деревам шлях для втечі. Щоб подолати ці гори, їм треба було селитися на великих висотах, а потім знову спуститися донизу. Проте верхогір’я навіть у теплі пори року надто холодне, тому життя багатьох видів дерев обірвалося на горішній межі лісу. Великолисткові буки тепер ростуть тільки в східній частині Північної Америки. Тамтешні нащадки змогли вижити, бо на цьому континенті немає жодних поперечних гір, що перетяли б шлях зі сходу на захід. Дерева змогли без перешкод просунутися на південь, а після льодовикового періоду знову поширитися на північ.

Нашим європейським букам разом з деякими іншими видами дерев вдалось обійти Альпи й на захищених територіях дожити аж до нинішнього теплого періоду. Ці відносно поодинокі види в останні тисячоліття могли вільно обирати собі шлях, і як тоді, так і тепер вони беруть курс на північ. Складається враження, наче вони йдуть за розталим льодом. Щойно потепліло, пророслі сіянці знову здобули шанс стати дорослими деревами й розсипали нове насіння, яке кілометр за кілометром посувалося в північному напрямку. До речі, середня швидкість такої подорожі становить чотириста метрів за рік. Буки європейські в цьому сенсі особливо повільні. Порівняно з насінням дубів, майбутнє потомство буків воронові переносять не так аж часто, крім того, інші види здатні самостійно поширюватися за допомогою вітру, тож колонізують вільні території ще швидше. Коли добродушний бук європейський приблизно чотири тисячі років тому повернувся, то ліс уже освоїли дуби та ліщини. Це не стало проблемою для бука, адже він завжди застосовує вже відому вам стратегію. Він витримує набагато густішу тінь, аніж інші дерева, а тому без жодних проблем проростає біля їхнього підніжжя. Тієї невеликої кількості залишкового світла, що його дуби і ліщини пропускали до землі, вистачає маленьким завойовникам, щоб безперервно рости вгору й одного дня прорвати крону своїх конкурентів. Сталося неминуче: буки переросли давніші види дерев і відібрали в них світло для життя. На сьогодні цей безжалісний тріумфальний похід на північ сягнув південної частини Швеції, але ще й дотепер не завершений. Чи то пак був би не завершений, якби не втрутилася людина. З приходом буків наші предки почали інтенсивно змінювати екосистему лісу. Вони викорчували всі дерева навколо населених пунктів, щоб створити місце для сільськогосподарських угідь. Для худоби залишали лисими інші території, але оскільки й цього місця не вистачало, то корів і свиней просто заганяли в ліс. Для буків це було катастрофою, тому що їхнє потомство упродовж століть перебуває коло землі, перше ніж йому дають змогу вирости. За цей час його беззахисні верхівкові бруньки віддано на поталу рослиноїдним. Попервах за кількістю ссавців було неймовірно мало, тому що ліс не давав їм достатньо харчів. А тому, перш аніж у полі зору з’явилася людина, буки мали дуже добру нагоду спокійно вирости, не відчувши на своїх стовбурах звірячих ікл. А відтак до лісу почали постійно зазирати пастухи з чередами голодної худоби, що жадібно накидалася на смачні бруньки. У насадженнях, які суттєво прорідило вирубування лісів, пробили собі шлях інші види дерев, які раніше постійно програвали букам. Це все неабияк загальмувало післяльодовикову мандрівку буків, тому деякі території вони не освоїли і до тепер. В останні століття додалося ще й полювання, що парадоксальним чином суттєво збільшило поголів’я оленів, кабанів і сарн. Мисливці передусім зацікавлені в примноженні кількості самців-рогоносців, а тому постійно їх підгодовують. Як наслідок, тих зараз у п’ятдесят разів більше, ніж було б за природних умов. Нині на німецькомовному просторі ледь чи не найбільша густота рослиноїдних у світі, тому маленьким букам іще ніколи не було так сутужно, як тепер. Також і лісове господарство обмежує їхнє поширення. Наприклад, у Південній Швеції ростуть як не плантації смерек, то сосен — там, де взагалі-то мав би мешкати бук. Якщо не брати до уваги поодинокі екземпляри, то там практично немає буків. Але вони стоять напоготові. Тільки-но людина перестане пхати до них свого носа, як вони знову продовжать власну мандрівку на північ.

Найповільнішим мандрівником є біла ялиця, наш єдиний місцевий вид ялиць. Своєю назвою вона завдячує світло-сірій корі, за якою її можна добре відрізнити від смерек (у них червоно-коричнева кора). Як і більшість видів дерев, біла ялиця перечекала льодовиковий період у Південній Європі, напевно, в Італії, Балканських країнах та Іспанії{49}. Звідти вона помандрувала вслід за іншими деревами, щоправда, тільки зі швидкістю триста метрів на рік. Смереки та сосни випередили її, бо їхнє насіння суттєво легше й може краще літати. Навіть бук з його важкими горішками завдяки сойкам був прудкішим. Очевидно, біла ялиця обрала хибну стратегію, тому що попри невеличке вітрило її зернятка не здатні добре літати, а поширюватися за допомогою птахів їм не дозволяє мала величина. Хоча й існують види, що живляться насінням ялиць, проте це не дає хвойним деревам фактично ніякої користі. Наприклад, горіхівка (котра, до речі, радше спеціалізується на насінні сосни кедрової європейської) хоч і збирає насіння ялиць і зберігає їх у сховках, але, на відміну від сойок, що ховають букові горішки та жолуді будь-де в землі, складає свої запаси в захищених, сухих місцях. І навіть якщо вона там щось забуде, то через брак води зернята не проростуть. Тому білим ялицям ведеться тяжко. Якщо більшість наших місцевих видів дерев уже мандрують Скандинавією, то біла ялиця тільки добралася до Гарцу. Проте хіба для дерев запізнення на кілька сотень років відіграє якусь роль? Зрештою, ялиці витримують найнепроникнішу тінь і здатні рости навіть під кронами буків. Таким чином вони поступово потрапляють також і в наявні старі ліси й коли-небудь можуть стати могутніми деревами. Їхньою ахілессовою п’ятою є те, що вони смакують сарнам та оленям, які вмить зупиняють подальше поширення, бо в багатьох місцях поїдають усе потомство ялиць.

А власне чому бук у Центральній Європі настільки добре витримує конкуренцію? Або ж поставмо запитання інакше: якщо він аж так добре може пробиватися крізь усі інші види, то чому його немає у цілому світі? Відповідь проста. Сила буків виявляється тільки за актуальних кліматичних умов, на які впливає відносна близькість до Атлантичного океану. Якщо не брати до уваги гір (де буки на значній висоті не поширені), то температури тут дуже збалансовані. На зміну прохолодному літу приходить лагідна зима, кількість опадів від п’ятисот до тисячі п’ятисот міліметрів за рік також відповідає вподобанням цих дерев. Вода є одним з головних чинників для росту лісів, і тут буки також у виграші. Щоб виробити кілограм деревини, вони використовують сто вісімдесят літрів води. Чи це багато? Більшості інших видів дерев із приблизно трьомастами літрами потребують майже вдвічі більше, і це є вирішальним для здатності швидко рости вгору, витісняючи інші види. Наприклад, смереки — пияки від природи, бо в їхній прохолодно-вологій зоні комфорту на далекій Півночі брак води є незрозумілим словосполученням. У Центральній Європі такі умови пропонують тільки височини недалеко від верхньої межі лісів. Тут часто падає дощ і через низькі температури майже нічого не випаровується. Тоді й можна дозволити собі марнувати воду. Проте в більшості нижче розташованих територій виграє економний бук, що навіть у посушливі роки здатен посутньо збільшувати свою висоту, а відтак швидко переростати голови марнотратників. Потомство конкурентів душать іще при землі під грубими шарами листя, крізь які, щоправда, без жодних проблем пробиваються сіянці буків. Разом з їхнім украй інтенсивним споживанням світла, через яке інші види впіймають облизня, з їхньою здатністю за допомогою вологого повітря самостійно створювати відповідний мікроклімат, з умінням синтезувати в ґрунті добрі запаси гумусу та з навичкою збирати гілками воду — тепер у нас вони просто непереможні. Проте тільки в нас. Щойно клімат стає континентальним, як у цього виду виникають труднощі. Постійне спекотно-сухе сонце, люті зими — цього вони не спроможні довго терпіти, а тому змушені поступатись іншим видам, наприклад, дубові. Такі умови панують у Східній Європі. Якщо літо ще прийнятне, то холодну пору року в Скандинавії буки теж не витримують. А на сонячному півдні вони поселяються тільки на височинах, на яких іще не так гаряче. Отож, на тепер через свої кліматичні вподобання буки можуть перебувати тільки в Центральній Європі. Щоправда, зміна клімату зумовлює потепління Півночі, а тому надалі вони поширяться в цьому напрямку. Водночас південніше остаточно стане надто спекотно, а отже, вся зона поширення пересунеться на північ.

Стійкі та витривалі

А чому саме дерева доживають до старості? Вони могли б чинити так само, як трави: у літнє півріччя якомога потужніше рости, квітнути, утворювати насіння, а відтак знову перетворюватися на гумус. Це мало б суттєву перевагу. Кожна зміна поколінь дістає шанс генетично змінюватися. Мутації особливо добре відбуваються під час спарювання чи запліднення й у довкіллі, що постійно змінюється, таке пристосування є конче потрібним для виживання. Наприклад, миші розмножуються з інтервалом у кілька тижнів, мухи — ще швидше. Знову й знову в їхніх спадкоємців відбувається мутація генів, яка в найкращому випадку зумовлює появу особливих рис. Якщо коротко, то це називається еволюцією. Вона допомагає під час пристосування до змін в умовах навколишнього середовища й таким чином слугує гарантом для виживання певного виду. Чим швидшою є зміна поколінь, тим хутчіше тварини та рослини можуть пристосуватися. Видається, що деревам начхати на цю науково встановлену необхідність. Вони просто дуже старішають: у середньому їхній вік становить багато століть, деколи навіть тисячоліть. Звичайно, вони розмножуються щонайменше кожні п’ять років, але справжня зміна спадкових ознак часто так і не відбувається. Яка з цього користь, якщо дерево продукує сотні тисяч нащадків, котрі ніколи не знайдуть вакантних місць? Поки власна мати забирає майже все світло, під її вітами фактично нічого не відбувається — про це я вже розповідав. І навіть якщо нащадки володіють геніальними новими властивостями, вони часто ще впродовж століть мусять чекати, аж поки вперше самі зацвітуть і зможуть передати ці гени. Просто все відбувається надміру повільно. І як правило, це було б майже неможливо витримати.

Поглянувши на новітню історію кліматичних змін, ми побачимо, що їй притаманні різкі перепади. Наскільки вони різкі, показав великомасштабний будівельний майданчик у Цюриху. Тут робітники надибали відносно свіжі пні дерев, які вони спершу недбало відклали вбік. А там їх знайшов науковець, який узяв проби й віддав їх на вікову експертизу. Результат: пні залишилися від сосен, які росли там приблизно чотирнадцять тисяч років тому. Щоправда, ще більший подив викликали тодішні перепади температур. Тільки впродовж тридцяти років температура впала на 6 °C й опісля знову так само стрімко піднялася. Це відповідає найгіршому сценарію щодо сучасної зміни клімату, котра, напевно, очікує на нас до кінця цього століття. Навіть останнє століття з лютими морозами 1940-х років, рекордною сухістю 1970-х та занадто теплими 1990-ми було неймовірно важким для природи. Дерева можуть стоїчно витримувати це з двох причин. Вони виявляють велику толерантність до клімату. Наприклад, місцеві буки ростуть від Сицилії до Південної Швеції — окрім великої літери в їхніх назвах ці осередки життя не мають нічого спільного. Також і берези, сосни та дуби дуже гнучкі. Щоправда, цього б забракло, щоб відповідати геть усім вимогам. Тому що разом з перепадами температур й дощовими опадами з півдня на північ і навпаки переміщуються також багато видів рослин та тварин. Це означає, що додатково дерева мусять налаштовуватись і на невідомих паразитів. Окрім того, клімат може змінитися так суттєво, що вийде за припустимі межі. Й оскільки дерева не мають ніг, щоб утекти, та не можуть звернутися по допомогу до когось чужого, то вони повинні самі собі дати раду. Першу можливість вони використовують іще на ранньому етапі життя. Відразу ж після запліднення, коли в квітці дозріває насіння, воно реагує на умови довкілля. Якщо вельми тепло й сухо, то активуються відповідні гени. Приміром, для смерек визначено, що їхні сіянці за таких умов є толерантнішими до теплоти, ніж раніше. Утім, паралельно ці деревця втрачають стійкість до морозів{50}. Реагувати можуть також і дорослі дерева. Якщо вони витримають сухий період з нестачею води, то в майбутньому набагато економніше ставитимуться до вологи й не висмоктуватимуть усе з ґрунту ще на початку літа. Листя та голки є тими органами, крізь які випаровується більшість води. Зауваживши, що стає сутужно й спрага перетворюється на тривалу проблему, дерево нарощує собі товсту шкіру. Грубшає захисний шар воску на верхньому боці листя та ущільнюється покривний шар клітин, які ще й багато разів накладаються одні на одних. У такий спосіб грубшає діафрагма дерева, і воно вже не може так добре дихати.

Коли цей репертуар вичерпано, в гру вступає генетика. Як я вже раніше описав, зміна поколінь у дерев триває неймовірно довго. Тому швидке пристосування як можлива реакція враз відпадає. Аж тут усе може відбуватися й по-іншому. У природному лісі спадкові ознаки дерев одного виду неабияк відрізняються одна від одної. Натомість, ми, люди, маємо дуже подібні гени, і, якщо дивитися з позиції еволюції, то ми всі пов’язані одне з одним через родинні зв’язки. Проте буки місцевих насаджень генетично є далекими одні від одних настільки, як різні види тварин. Отож-бо кожне дерево має індивідуальні, дуже відмінні риси. Деякі ліпше дають собі раду з сухістю, ніж із холодом, інші володіють потужними захисними силами від комах, а ще інші, можливо, не надто чутливі до надмірної вологи. Змінюючись, умови довкілля спершу шкодять екземплярам, які найгірше до них пристосовані. Декотрі старі дерева вмирають, але решта лісу залишається. Якщо умови стають іще екстремальнішими, то це може забрати життя у вагомішої частини дерев одного виду — проте й це ще не трагедія. Здебільшого зостається ще доволі велика кількість, щоб утворити вдосталь плодів та надати наступному поколінню належну кількість тіні. Для старих букових насаджень мого лісництва на основі приступних наукових даних я якось вирахував: навіть якщо ми тут, у Гюммелі, коли-небудь матимемо кліматичні умови, як в Іспанії, то переважна кількість дерев це витримає. Єдиною засадою є не заважати соціальній структурі лісу через вирубування дерев, а отже, ліс самостійно зможе регулювати власний мікроклімат.

Тривожні часи

У лісі не завжди все йде за планом. І навіть якщо ця екосистема неймовірно стабільна й упродовж багатьох століть у ній не відбувається жодних суттєвих змін, то яка-небудь природна катастрофа здатна зруйнувати все одним махом. Про зимові бурі я вже писав, і, якщо під час такого урагану падають цілі смерекові ліси, то зазвичай це стосується штучних насаджень смерек чи сосен. Вони часто стоять на пошкодженому ґрунті, який машини ущільнили і зробили непроникним для коріння, тому стовбури по-справжньому триматися не здатні. Крім того, ці хвойні дерева виростають у нас набагато більшими, ніж на їхній споконвічній батьківщині, у Північній Європі, й зберігають свою глицю також і в холодну пору року. Через це виникає велика площа вітрового навантаження, пов’язана з ефектом важеля довгого стовбура. Отож те, що слабкі корені тут не годні встояти, не катастрофічно, а лише логічно.

Проте бувають і такі буревії, внаслідок яких також і природні ліси зазнають щонайменше місцевих пошкоджень. Це торнадо з вихровими вітрами, що за секунду змінюють напрямок, отже, жодне дерево не може їм протистояти. Й оскільки вони часто налітають разом із грозами, що в наших широтах бувають фактично тільки влітку, то до гри долучається ще один компонент: у той час листяні дерева вже мають на гілках листя. У «типові» для урагану місяці — від жовтня до березня — буки та подібні до них мають зовсім голе гілля, а тому їх добре обтікає вітер. Натомість у червні й липні дерева не розраховують на такі проблеми. Тож коли крізь ліс мчить торнадо, то він хапає крони й силоміць повністю їх видирає. Роздроблені рештки стовбура стоять тоді як трагічне нагадування про ці атмосферні атаки й ще довго засвідчують силу природи.

Щоправда, торнадо трапляються дуже рідко, тому, очевидно, з еволюційних міркувань проти них не варто виробляти власну захисну стратегію. Набагато частіше через грози дерева зазнають іншої шкоди — падіння цілої крони внаслідок заливного дощу. Коли впродовж кількох хвилин на листя потрапляє просто велетенський огром води, то дереву випадає впоратися з тягарем у кілька тонн. Принаймні листяні дерева до цього не пристосовані. Типова додаткова вага взимку прибуває у вигляді снігу, що спокійно падає повз дерево, бо на той час листя вже давно лежить на землі. Улітку такої проблеми теж немає, бо звичні дощові опади не становлять клопоту для буків і дубів. Ба навіть злива не мала би створити труднощів, якщо дерево росло нормально. Сутужно стає тоді, коли стовбур чи гілля хибно розвинулися. Типовою небезпечною помилкою гілок є так звана «балка нещастя» — вже з самої назви видно, в чому криється небезпека. Правильна гілка росте як дуга: виходить зі стовбура, трохи підіймається вгору, нахиляється під час подальшого росту горизонтально, а відтак легко опускається вниз. У такий спосіб вона добре амортизує тягарі зверху й не ламається. Це неймовірно важить, бо в старіших деревах гілки сягають понад десять метрів. Як наслідок, ефект важеля надзвичайно посилюється, й на місці сполучення гілка тягне за собою стовбур. Проте деякі дерева, очевидно, не хочуть дотримуватися випробуваних моделей поведінки. їхнє гілля спершу віддаляється від стовбура, а потім дугоподібно прямує вгору. Якщо такі конструкції пригнути донизу, то відбувається не амортизація, а надлам, бо нижні волокна (мовити б, на зовнішньому вигині) звужуються, а внутрішні — надто сильно натягуються. Деколи навіть цілий стовбур у цьому плані неправильно розвинувся, тож під час грозового дощу ці особини падають. Зрештою, це не що інше, як жорсткий відбір, унаслідок якого нерозумні дерева сходять з дистанції.

Іноді причиною завеликого тиску постають уже навіть не дерева. Проблемними місяцями є березень та квітень, коли сніг з легкого пуху перетворюється на важкий тягар. Наявність небезпеки ви можете визначити за розміром сніжинки. Критично, якщо вона має діаметр, як монета номіналом у два євро. Тоді лежить так званий мокрий сніг, що містить багато води і є дуже липким. Він міцно приклеюється до гілок, не падає вниз і утворює високі, важезні тягарі. Тоді у великих, могутніх дерев обламується багато галуззя. Ще трагічнішою ситуація є для дерев-підлітків. Вони незграбно стоять у стані очікування, маючи маленькі крони, тому великі маси снігу або ламають їх, або так згинають, що вони вже ніколи не зможуть випростатися. Натомість для зовсім дрібних деревець такий сніг не становить небезпеки, тому що їхній стовбур просто закороткий. Під час наступної прогулянки лісом уважно придивіться: якраз серед дерев середнього віку є ті, що їх безнадійно викривили такі погодні умови.

Подібною до снігу, але набагато романтичнішою є паморозь. Принаймні для нас, бо тоді весь рослинний світ має такий вигляд, наче його покрили кристалами цукру. Коли докупи сходяться мінусова температура й туман, то дрібні краплі, торкаючись гілля чи голок, одразу ж там відкладаються. Уже за кілька годин цілий ліс стає білим, хоча з неба не впала жодна сніжинка. Якщо така погода триває кілька днів, то в кронах дерев відкладаються сотні кілограмів паморозі. Коли врешті-решт крізь туманний серпанок пробивається сонце, всі дерева виблискують, як у казці. Проте насправді вони аж стогнуть під тягарем і починають небезпечно згинатися. Біда тим особинам, що мають дошкульні місця в деревині. Тоді в лісі чути сухий хрускіт, що звучить наче постріл з рушниці, а відтак ціла крона падає додолу.

Такі погодні умови в середньому трапляються кожні десять років — це означає, що дерево мусить їх витримати до п’ятдесяти разів за життя. Небезпека для нього є тим більшою, чим менше воно інтегроване в громаду своїх побратимів. Одинаків, що незахищено стоять у холодному туманному повітрі, лихо спіткає значно частіше, ніж сполучені між собою екземпляри в густому лісі, що можуть обпертися на своїх сусідів. Окрім того, вітер тоді летить понад кронами, а тому істотно беруться кригою тільки верхівки.

А втім, погода має ще й інші козирі, наприклад, блискавки. Можливо, вам відомий старий вислів про негоду в лісі: «Дубів ти уникай, а буків не минай»? Він базується на тому, що на стовбурах деяких вузлуватих дубів видно борозни від блискавок, деколи навіть багато сантиметрів завширшки, де кора глибоко розірвалась аж до деревини. А на стовбурах буків я такого не бачив іще ніколи. Проте не тільки хибно, а й небезпечно робити висновок, що блискавки ніколи не вдаряють в останній зі згаданих видів. Великі старі буки не надають жодного захисту, тому що в них блискавиця влучає так само часто. Причина, чому на них не видно пошкоджень, насамперед полягає в гладенькій корі. Під час грози падає дощ, що без упину й перепон стікає вниз по рівному, не вкритому борознами стовбурі. По поверхні цього потічка струменить також і електрика, тому що вода набагато краще проводить струм, аніж деревина. А дуби мають шерехату кору. Вода, що тече донизу, утворює невеличкі каскади та скрапує сотнями мініатюрних водоспадів на землю, тому струм від блискавки постійно переривається. У цьому випадку найменший опір має волога деревина зовнішніх річних кілець, що в дереві відповідає за транспортування води. Завдяки потужній енергії вона миттєво розривається й тому навіть через багато років видно, що сталося з деревом.

На завезених північноамериканських псевдотсугах з їхньою грубою структурою кори видно схожу картину. Водночас їхнє коріння є набагато чутливішим. У моєму лісництві я вже двічі бачив, як вмирало не тільки уражене дерево, а й та сама доля після удару блискавки спіткала ще й десять інших побратимів у радіусі п’ятнадцяти метрів. Очевидно, під землею вони сполучалися з жертвою грози і в тій ситуації отримували від побратима не цукровий сироп, а смертельний заряд енергії.

Під час грози з потужними розрядами трапитися може ще й інше: спалахує вогонь. Одного разу я пережив це посеред ночі, коли в ліс нашої громади приїхала пожежна частина, щоб загасити невеличку пожежу. Біда заскочила стару пустотілу смереку, всередині якої полум’я було захищене від заливного дощу і в трухлявій деревині звивалося догори. Усе загасили швидко, але й без допомоги пожежників не трапилося б нічого страшного. Навколо ліс змок до рубця, а тому було вкрай малоймовірно, що вогонь перекинеться на інші дерева. У наших місцевих лісах пожежі не передбачені природою. Листяні дерева, що колись посідали тут панівне становище, підпалити дуже важко, адже їхня деревина не містить смоли й ефірних олій. Таким чином, жоден вид дерев не розвинув механізму, що реагував би на спеку. А те, що таке існує, засвідчують коркові дуби в Португалії чи Іспанії. Товста кора захищає їх від спеки низового вогню й відтак дає нагоду схованим під нею брунькам знову пустити паростки.

У наших широтах жертвами полум’я можуть стати тільки однотипні плантації смерек та сосен з їхньою глицевою підстилкою, що влітку суха, наче тріска. Однак навіщо хвойні дерева загалом відкладають так багато займистих субстанцій у кору та глицю? Якщо в їхній природній зоні поширення трапляється багато пожеж, то вони не мусили б бути легкозаймистими. Крім того, не можна було б досягти такого поважного віку, як у шведських смерек у Даларні, що мають аж понад вісім тисяч років, якби щонайбільше кожні двісті років їх змітала з лиця землі пожежа. Думаю, що вже протягом тисячоліть за такі знищення лісу відповідають необачні люди, що ненавмисно, приміром через непогашене багаття для приготування їжі, поширюють вогонь. Поодинокі удари блискавки, що насправді розпалювали тільки невеличкі, місцеві пожежі, були настільки рідкісними, що європейські дерева до них не пристосувалися. Під час новин про лісові пожежі зверніть увагу на їхніх призвідців: у цьому контексті здебільшого розшукують винуватців людей.

Менш небезпечним, але значно боліснішим є явище, про котре я і сам тривалий час нічого не знав. Наш лісничий будинок розташовано на гірському кряжі на висоті майже п’ятсот метрів, і глибоко врізані струмки навколо нього не завдають лісові ніякої шкоди, а навпаки, допомагають йому. Проте це абсолютно не стосується великих річок. Регулярно вони виходять з берегів, а тому поблизу них утворилися дуже особливі екосистеми — тугайові ліси. Які види дерев здатні там поселитися, залежить від виду та частотності паводків. Якщо розлиття має бистру течію й щорічно затримується на багато місяців, то краєвид створюють верби й тополі. Вони витримують довге перебування у воді. Такі умови часто бувають поблизу річок, відтак тут виникають ці зелені острівці з м’якою деревиною. Трохи далі та здебільшого на кілька метрів вище водопілля трапляється рідше, й коли навесні, щойно розтане сніг, воно все-таки туди доходить, то утворюються великі озера, в яких вода вже тече повільно. Перше ніж зазеленіє листя, вона вже переважно спадає — у таких умовах найкраще живеться дубам та в’язам. Вони належать до видів із твердою деревиною, екосистеми, що, на відміну від верб і тополь, дуже чутливо реагує на літні повені. Тоді ці завжди міцні дерева можуть загинути, бо задихається їхнє коріння.

Утім, справжнього болю річка завдає їм інколи взимку. Під час екскурсії крізь ліс із твердими видами деревини в середній частині Ельби мені у вічі впала відколена кора на всіх стовбурах дерев. Усі пошкодження були на однаковій висоті — приблизно два метри. Такого я ще ніколи не бачив, а тому ламав собі голову, в чому річ. Щось таке коїлось і з іншими учасниками екскурсії, аж поки співробітник біосферного заповідника не пояснив нам цю загадку: дерева поранив лід. Коли Ельба в особливо холодні зими замерзала, на ній утворювалися товсті крижини. Щойно навесні повітря й вода теплішали, як разом з паводком вони рухалися крізь дуби та в’язи, з гуркотом ударяючись об стовбури. Оскільки рівень води повсюди був однаково високим, ці рани в усіх дерев виявилися на тому самому місці.

Через зміну клімату льодохід на Ельбі коли-небудь залишиться в минулому. Але принаймні старі дерева, що з початку двадцятого століття потерпали від щонайрізноманітніших природних примх, своїми шрамами на стовбурі ще довго нагадуватимуть про ці процеси.

Іммігранти

Через мандрівки дерев ліс постійно змінюється. І не тільки ліс, а й уся природа. Саме тому в багатьох випадках невдалими є намагання людини законсервувати певні місцевості. Як бачимо, удаваний стан спокою — це завжди тільки короткий епізод. У лісі ця ілюзія майже ідеальна, бо дерева належать до найповільніших сучасників нашого довкілля, отже, зміни в природних лісах видно тільки через багато людських поколінь. Однією з таких змін є прибуття нових видів. Завдяки попереднім учасникам наукових експедицій, які привозили на свою батьківщину подарунки у вигляді рослин, і ще більше через сучасне лісове господарство у нас із великим розмахом були посаджені види дерев, що самостійно ніколи до наших країв не потрапили б. Такі назви, як «псевдотсуга», «японська модрина» та «ялиця велетенська» не виринають у жодній народній пісні чи вірші, тому що вони ще не вкорінилися в нашій суспільній пам’яті. Ці переселенці в лісі мають особливе становище. На відміну від видів дерев, які мандрують у природний спосіб, ті прийшли до нас без своїх типових екосистем. Імпортовано тільки насіння — як наслідок, більшість грибів та всі комахи залишилися на їхній старій батьківщині. Псевдотсуги та подібні до них змогли тут геть усе почати з нуля. І це має свої переваги. Повністю відсутні хвороби через паразитів — принаймні в перші десятиліття. Порівняно таку саму ситуацію переживають люди в Антарктиці. Повітря там майже стерильне й без пилу — ідеальне місце для алергіків, якби континент не лежав так далеко. Це є велетенський крок уперед, коли дерева з нашою допомогою змінюють континенти. Грибних партнерів для коріння вони знаходять серед видів, котрі не спеціалізуються на конкретних деревах. Аж випромінюючи здоров’я, вони доростають у європейських лісах до могутніх стовбурів, і це все відбувається в дуже короткий проміжок часу. Не дивно, що складається враження, наче вони перевершують місцеві види. Щонайменше так є в деяких місцях їхнього перебування. Види дерев, які мандрують у природний спосіб, можуть осісти тільки там, де вони почуваються цілком комфортно. Пасувати мусить не тільки клімат, а й тип ґрунту та волога, щоб вони змогли пробитися серед попередніх володарів лісу. А в дерев, які в ліс принесли люди, це схоже на гру в рулетку.

Пізньоквітуча черемха — листяне дерево з Північної Америки, що утворює там прекрасні стовбури та найкращу деревину. Звісно, щось таке європейські лісівники прагнули мати й у своїх лісах. Однак через кілька десятиліть прийшло розчарування: на новій батьківщині дерева виростають зігнутими та викривленими і, не досягаючи навіть двадцятиметрової висоти, просто животіють насамперед під соснами Східної та Північної Німеччини. А позбутися рослин, що зазнали немилості, тепер вже також неможливо, бо сарни й олені гидують їхніми гіркими паростками. Натомість тварини охоче поїдають бруньки буків, дубів чи, коли біда, навіть і сосен. У такий спосіб вони звільняють пізньоквітучу черемху від надокучливих дерев-конкурентів, а відтак іммігранти можуть поширюватися все далі. Псевдотсуга так само співає пісню про невідоме майбуття. У деяких місцях через більше ніж сто років із саджанців виросли гідні захоплення гіганти. Натомість інші ліси довелося передчасно повністю зрубувати — як я побачив під час моєї однорічної практики. Лісок із псевдотсугами, яким ще не минуло й сорока років, уже почав відмирати. Науковці довго гадали, у чому ж причина. Це були не гриби, також і комахи тут не приклалися. Зрештою виявилося, що справа в ґрунті, в якому знайдено надмірну кількість марганцю. А його псевдотсуги, очевидно, не переносять. Узагалі, справжніх псевдотсуг тут немає, бо в Європу імпортували різні підвиди з цілком розбіжними властивостями. Псевдотсуга Мензіса з тихоокеанського узбережжя росте тут найкраще. Щоправда, її насіння змішалося з зернятами звичайних псевдотсуг, які ростуть далеко від моря. І, щоб ускладнити все ще дужче, обидва види активно схрещуються та породжують потомство, яке має повністю непередбачувані властивості. На жаль, тільки з сорокарічного віку дерев можна виявити, чи вони почуваються добре. Якщо так, то вони зберігають свої могутні синьо-зелені голки й щільну, непрозору крону. Гібриди, що мають занадто багато генів від звичайної псевдотсуги, засмолюють свій стовбур та обрідно заростають шпильками. Зрештою, це не що інше, як жорстокі корективи природи. Що не пасує генетично, те вибраковується, навіть якщо цей процес затягується на багато десятиліть.

Наші місцеві буки змогли б легко позбутися цих непроханих гостей. Задля цього можна використати ту саму стратегію, що й у боротьбі з дубами. Насамперед, здатність рости навіть у найтемніших сутінках під кронами великих дерев дасть букам змогу через кілька століть перемогти псевдотсуг. Адже потомство північної американки потребує набагато більше світла й гине в дитячому садку місцевих листяних дерев. І тільки за допомогою людини, що постійно зрубує дерева й у такий спосіб пропускає на землю сонце, маленькі псевдотсуги мають шанс вижити.

Небезпечно стає тоді, коли приходять чужинці, які генетично дуже близькі до місцевих видів. Саме такою є японська модрина, що натрапляє тут на європейську модрину. Остання часто росте криво й окрім того, не особливо швидко, тому з початку минулого століття її часто замінює японка. Обидва види легко схрещуються, утворюючи гібридні форми. А тому є небезпека, що одного далекого дня останні чистокровні європейські модрини зникнуть. Також і в моєму лісництві маємо таке мирне співіснування та хаос, хоча тут, в Айфелі, обидва види від природи не є місцевими. Ще один кандидат, якому загрожує та сама доля, — тополя чорна. Вона змішується з гібридною тополею, штучно виведеним сортом, у якому схрестили канадські види тополь.

Утім, більшість із них не є небезпечними для місцевих видів дерев. Без нашої допомоги деякі з них щонайпізніше через два століття знову зникли б. І навіть з нашою підтримкою виживання іммігрантів у тривалій перспективі є сумнівним, оскільки належні до них паразити також використовують глобальні товаропотоки. Активного імпорту хоч і не існує (бо хто б хотів привозити шкідливі організми), одначе поступово грибам та комахам через імпорт деревини вдається перетнути Атлантичний чи Тихий океан й оселитися тут. Часто це пакувальні матеріали на кшталт дерев’яних піддонів, які не прогрівають згідно з інструкцією, щоб знищити шкідників. Також і пакунки від приватних осіб із заокеанських країн деколи містять живих комах, як я побачив на власному досвіді. Для своєї колекції індіанських побутових речей я купив старий мокасин. Розгортаючи газетний папір, у який запаковано шкіряний черевик, я помітив кількох маленьких коричневих жуків, що їх якомога швидше зловив, розтоптав і кинув до сміття. Звучить дивно як на захисника природи, правда ж?

Якщо тут оселяться завезені комахи, то вони смертельно загрожуватимуть не тільки новим видам, а й місцевим деревам. Таким видом комах є азіатська анопльофора гола. Напевно, вона приїхала до нас у дерев’яному пакувальному матеріалі з Китаю. Розмір цього жука — три сантиметри, крім того, він має шестисантиметрові вусики. На його темне тіло з білим плямисто-смугастим візерунком дійсно приємно дивитися. Проте для наших листяних дерев він не такий симпатичний, тому що відкладає яйця в маленькі щілини їхньої кори. З них вилуплюються зажерливі личинки, що бурують у стовбурі дірки завтовшки в палець. А тоді на дерево відразу ж нападають гриби й зрештою воно гине. Дотепер ці жуки зосереджувалися на міських зонах, і це створювало вуличним безпритульним дітям дерев тільки додаткові проблеми. Чи вони поширяться також і в закриті лісові місцевості, ще точно не відомо, бо жуки дуже ліниві й найохочіше залишаються в районі кількох сотень метрів від свого місця народження.

Інший азійський приблуда чинить інакше. Це гриб гіменосцифус фраксинеус, що в наш час намагається прикінчити більшість ясенів у Європі. Його плодові тіла здаються нешкідливими та гарненькими — просто малесенькі грибочки, що ростуть на впалих черешках листя. Проте справжній міцелій лютує всередині дерев і вбиває одну гілку за іншою. Складається враження, що деяким ясеням вдається пережити цей наступ, але не з’ясовано, чи в майбутньому вздовж струмків та річок ще ростимуть ясеневі ліси. У цьому контексті я деколи роздумую, чи й ми, лісничі, не робимо певного внеску в поширення тих грибів. Я особисто дивився на уражені ліси в Південній Німеччині, а опісля знову ходив власним лісництвом. У тому самому взутті! Чи не прилипли до підошви мініатюрні спори грибів, що як «пасажири-зайці» перенеслися до Айфеля? Хай там що, але перші ясені уражені вже також і в Гюммелі.

Попри все мені не страшно, коли я думаю про майбутнє наших лісів. Адже якраз на великих континентах (а євразійський є найбільшим серед усіх) кожен вид мусить постійно стикатися з новоприбулими. Потужні урагани та перелітні птахи у своєму пір’ї завжди приносили з собою насіння нових видів дерев, спори грибів чи маленьких тварин. Дерево, що досягло п’ятисотрічного віку, точно вже пережило не одну несподіванку. І через велике генетичне різноманіття в межах одного виду завжди є досить екземплярів, спроможних відповісти на новий виклик. Таких «природних» іммігрантів, які переселилися без людського впливу, ви, напевно, вже бачили серед птахів. Наприклад, горлиця садова, що тільки в 1930-х роках прилетіла до нас із середземноморського простору. Або ж чикотень, брунатно-сірий птах із чорними вкрапленнями, вже двісті років мандрує з північно-східних територій усе далі на захід і наразі вже добрався до Франції. Які сюрпризи вони принесли у своєму пір’ї, ще не відомо.

Щоб місцеві екосистеми лісу могли опиратися таким змінам, вирішальною є їхня незайманість. Чим меншим було втручання в соціальну спільноту, чим збалансованішим є мікроклімат між деревами, тим важче чужим агресорам там оселитися. Класичним прикладом є рослини, що стають газетними сенсаціями, як наприклад, борщівник Мантегацці. Первинно він родом з Кавказу й сягає понад трьох метрів заввишки. Оскільки його мало не півметрові білі квіти мають надзвичайно гарний вигляд, цю рослину імпортували до Центральної Європи ще в дев’ятнадцятому столітті. Тут вона вислизнула з ботанічних садів і відтоді активно поширюється на багатьох лугах. Оскільки її сік у поєднанні з ультрафіолетовим промінням спричиняє появу на шкірі подібних до опіків ран, то борщівник вважають дуже небезпечним. Щороку витрачають мільйонні суми, щоб його викопати та знищити, — без великого успіху. Проте кущі можуть поширюватися тільки тому, що в долинах річок і струмків не вистачає первісного тугайового лісу. Якщо він повернеться, то під його кронами буде так темно, що рослини знову зникнуть. Це стосується також і розрив-трави залозистої, і горця японського, що населяють береги замість дерев. Щойно людина-господарник передасть цю проблему деревам, як її буде розв’язано.

Я так багато написав про немісцеві види, що зараз, напевно, було б доречним запитати: а що взагалі означає поняття «місцевий»? Ми схиляємося до того, щоб називати місцевими ті види, що природно поширені в межах нашої країни. Класичним прикладом з царства звірів є вовк, який починаючи з 1990-х років знову з’явився в більшості країн Центральної Європи, й відтоді його вважають за постійного представника фауни. А раніше, протягом набагато тривалішого періоду часу, він траплявся в Італії, Франції та Польщі. Тож вовк уже довго є місцевим у Європі, просто не в кожній окремо взятій державі. Утім, чи не здається ця одиниця простору надто великою? Якщо ми кажемо, що фоценові є місцевими в Німеччині, то чи не були б вони вдома й у верхній частині Рейну? Як видно, це являло б собою безглузде визначення. Як місцеве слід визначати щось значно компактніше й орієнтуватися за природним середовищем, а не за кордонами, які встановила людина. Таким природним середовищам властиві певні умови (вода, тип ґрунту, топографія) та локальний клімат. Де це все найоптимальніше для певного виду дерев, там він і поселяється. Це означає, що, наприклад, смереки в Баварському лісі на висоті тисячі двохсот метрів поширені природно, а вже на чотириста метрів нижче і тільки один кілометр далі вони вважаються немісцевими — тут владу перебирають буки та ялиці. Фахівці ввели для цього поняття «автохтонний», що означає не що інше, як те, що певний вид живе там у своєму природному середовищі. На відміну від наших великомасштабних державних кордонів, ті є подібними до певного типу партикуляризму. Якщо людина не візьме його до уваги й перенесе смереки та сосни в тепліші низовини, тоді ці хвойні дерева стануть там іммігрантами. І в такий спосіб ми дісталися мого улюбленого випадку — мурах лісових рудих. Їх вважають взірцями захисників довкілля й у багатьох місцях включають до картотеки, охороняють і в конфліктних ситуаціях з великими затратами переселяють. Тут нічого не скажеш проти, але таки йдеться про вид, що перебуває під загрозою зникнення. Справді? Ні, також і мурахи лісові руді є іммігрантами. Вони примандрували сюди на буксирних линвах, що скріплювали імпортовану хвойну деревину зі смерек та сосен, адже ці комахи певною мірою залежать від глиці. Без колючих тонких шпильок вони не здатні будувати мурашники, тому доведено: в первісному місцевому правіковому листяному лісі вони ніколи не були поширені. Крім того, вони люблять сонце, що принаймні кілька годин на день має світити на їхню домівку. Передусім навесні та восени, коли в тіні ще надміру холодно, кілька теплих променів надають їм додаткових днів для праці. Тому темні букові ліси для них непридатні як життєве середовище, й мурахи лісові руді, без сумніву, довічно вдячні лісівникам, які на великих територіях насадили смереки та сосни.

Здорове лісове повітря?

Лісове повітря є втіленням здоров’я. Хто хоче вдихнути на повні груди чи в особливо добрій атмосфері повправлятися в спорті, той іде до лісу. Це має свою причину. Між деревами повітря дійсно набагато чистіше, тому що вони діють як велетенські фільтрувальні станції. Листя та голки перебувають у постійних повітряних потоках і виловлюють звідти великі й малі часточки бруду. За рік на кілометр квадратний їхня кількість сягає до семи тисяч тонн{51}. Причина полягає у велетенській поверхні, яку утворюють крони. Порівняно з луками вона в сотні разів більша, і це можна пояснити вже тільки через розбіжність у висоті між травою та деревами. Проте відфільтрований повітряний баласт складається не лише зі шкідливих речовин, як наприклад, сажа, а й зі здійнятих у повітря крупинок землі та пороху. Щоправда, особливо шкідливою є частка, яку спричинює людина. Кислоти, отруйні вуглеводні та сполуки азоту концентруються між деревами подібно до жиру у фільтрі витяжного ковпака на нашій кухні.

Проте дерева не лише все відфільтровують, а й самі докидають свою лепту. Це послання через ароматичні речовини та, звичайно ж, фітонциди, про які я вже згадував. У цьому плані ліси значно відрізняються одні від одних залежно від виду дерев. Хвойні ліси суттєво зменшують кількість мікробів у повітрі, що особливо добре відчувають алергіки. Щоправда, через лісонасадження смереки та сосни завезли в ті райони, в яких вони від природи є зовсім не місцеві. І ці прибулі види мають тут значні проблеми. Здебільшого, річ у низовинах, що для хвойних дерев надто сухі й теплі. Як наслідок, повітря більш запилене, що влітку ви можете добре побачити проти яскравих сонячних променів. І, оскільки смерекам та соснам постійно загрожує смерть від спраги, їх атакують короїди, відчуваючи легку здобич. А тоді у кронах тріпочуть хаотичні ароматичні послання — дерева «кричать», щоб їм надали допомогу, й для цього застосовують свій хімічний оборонний потенціал. І це все з кожним новим вдихом потрапляє у ваші легені. Чи можна несвідомо відчути цей стан підвищеної бойової готовності? Зрештою, дерева, що перебувають у небезпеці, є нестабільними й непридатними до життєвого простору людини. І позаяк наші предки ще в кам’яному віці завжди шукали собі оптимальне місце перебування, то було б розважливо сприймати стан нашого довкілля інтуїтивно. Тут доречно згадати наукове спостереження: кров’яний тиск людини під хвойними деревами збільшується, натомість у дубових гаях знову спокійно знижується{52}. Проведіть одного разу й самі цей тест і визначте, в якому типі лісу ви почуваєтеся найкраще.

Те, що мова дерев впливає на людину, нещодавно стало темою фахової преси{53}. Корейські науковці аналізували самопочуття старших жінок, які ходили або лісом, або містом. Результат: у жінок, що гуляли лісом, вирівнявся кров’яний тиск, збільшилися об’єм легень та еластичність артерій, натомість вилазки в місто ніяк не вплинули на їхній організм.

Фітонциди, можливо, також сприятливо впливають на нашу імунну систему, тому що вбивають мікробів. Та особисто я думаю, що також і мовний коктейль дерев, який витає в повітрі, є однією з причин, чому ми так добре почуваємося в лісі. Принаймні в незайманих лісах. Туристи, що в моєму лісництві гуляють одним зі старих заповідників листяних дерев, знову й знову розповідають, що їхня душа наповнюється радістю та щастям і вони почуваються там як удома. А коли вони мандрують по хвойних лісах, що в Центральній Європі здебільшого були насаджені, а отже, є вразливим штучним утворенням, такі почуття їх не переповнюють. Можливо, справа в тому, що в букових лісах є менше «сигналів тривоги», а тому дерева обмінюються посланнями про своє добре самопочуття, котрі через ніс досягають також і нашого мозку. Впевнений, що на рівні інстинктів ми здатні відчувати здоров’я лісів. Спробуйте це якось і самі!

Усупереч загальноприйнятій думці, лісове повітря не завжди мусить бути особливо багатим на кисень. Життєво потрібний газ виробляється в результаті фотосинтезу й вивільнюється під час розщеплення СО_2. Кожного літнього дня квадратний кілометр лісу випускає в повітря приблизно десять тисяч кілограмів кисню. Якщо кожна людина щодня споживає майже кілограм, то цього задосить для такої самої кількості людей. Тому кожна прогулянка лісом схожа на справжній кисневий душ. Щоправда, тільки вдень. Адже дерева виробляють багато вуглеводів не тільки, щоб відкладати їх у деревину, а й щоб утамувати голод. Під час харчування, так само як і в нас, у клітинах цукор перетворюється на енергію та СО_2. Удень це не має для повітря жодного значення, позаяк усе заглушує вже згаданий велетенський огром кисню. Проте вночі фотосинтез не відбувається, відтак не розщеплюється СО_2, ба навіть навпаки. У темряві відбувається харчовий процес, у клітинних електростанціях спалюється цукор, і в повітря випускається велика кількість СО_2. Не хвилюйтеся, під час нічної прогулянки ви не задихнетеся! Постійні повітряні потоки дбають проте, щоб усі задіяні гази безперервно змішувалися, тому близько до землі брак кисню не такий відчутний.

А як узагалі дерева дихають? Частину «легень» ви бачите й самі: це голки та листя. На нижній частині поверхні в них є мініатюрні продихи, що скидаються на маленькі ротики. Удень дерева тут видихають кисень і поглинають СО_2, а вночі все відбувається навпаки. Від листя через стовбур до коренів — це далекий шлях, тож останні також здатні дихати. Інакше листяні дерева взимку загинули б, адже тоді їхні наземні «легені» опадають. А втім, оскільки дерево й далі живе на маленькому вогні, а його коренева система навіть і далі росте, то енергія виробляється за допомогою резервних запасів, але для цього потрібен кисень. Саме тому для дерев так драматично, коли земля навколо їхнього стовбура настільки ущільнена, що закупорюються маленькі повітряні канали. Корені, принаймні частково, задихаються, відтак дерево хворіє.

Повернімося до нічного дихання. У темряві СО_2 потужно виділяють не тільки дерева. У листі, в мертвій деревині та в інших зігнилих рештках рослин цілодобово відбувається ненажерлива оргія: найменші тварини, гриби й бактерії перетравлюють усе цінне і знову виділяють його у вигляді гумусу. Узимку стає ще скрутніше: дерева впадають у зимову сплячку й навіть удень більше не поновлюють запасів кисню. Проте життя в землі активно триває й далі — і то настільки інтенсивно, що земля навіть за найсуворіших морозів не замерзає глибше, ніж на п’ять сантиметрів. Чи тоді в зимовому лісі стає небезпечно? Нашим порятунком є глобальні потоки повітря, що постійно несуть на континент свіжий морський вітер. У морській воді живуть незліченні водорості, що цілий рік інтенсивно виділяють з води кисень. Вони настільки добре компенсують цей дефіцит, що ми можемо глибоко дихати навіть під засніженими буками та смереками.

До речі, про сон: ви коли-небудь запитували себе, чи деревам він дійсно потрібен? Що було б, якби ми захотіли вчинити їм добро й освітлювали їх уночі, щоб вони змогли утворити ще більше цукру? Згідно з актуальним станом наукових досліджень, це було б кепською ідеєю. Очевидно, деревам потрібні фази спокою так само, як і нам, а їхній брак має подібні катастрофічні наслідки. Ще 1981 року в журналі про управління садами та парками «Ґартенамт» ішлося про те, що в одному американському місті причиною зменшення кількості дубів на чотири відсотки є нічне освітлення. А як щодо тривалої фази зимового сну? Деякі поціновувачі лісу мимохіть уже й самі виконали цей тест. У розділі «Зимовий сон» я про це розповідав. Вони привезли молоді дуби та буки додому, щоб тримати їх там у вазоні на підвіконні. У затишній вітальні геть відсутня температурна зима, а тому більшість молодих деревець не мають перепочинку й просто ростуть собі далі. Проте коли-небудь стає помітно фатальні наслідки відсутності сну й, на позір, сповнені життя, рослини гинуть. Тут можна було б заперечити, що деякі зими аж ніяк не холодні й тоді принаймні в низинах практично немає морозяних днів. Попри це листяні дерева все одно скидають своє листя й тільки навесні знову пускають бруньки, адже вони, як уже згадано, можуть вимірювати протяжність світлового дня. Чи не мало б це спрацювати також і з деревцями на підвіконні? Можливо, таке і вдалося б, якщо вимкнути опалення та проводити зимові вечори в темряві. Однак ніхто не хоче відмовитися від комфортних 21 °C та тепло-білого електричного світла, тому що вони вичакловують у наших домівках штучне літо. А жодне центральноєвропейське лісове дерево не здатне витримати вічне літо.

Чому ліс зелений?

Чому нам набагато важче розуміти рослини, ніж тварин? Від зелені нас дуже рано відокремила еволюційна історія. Інакше побудовано всі органи чуття в рослин, тому нам треба залучати фантазію, щоб мати бодай найменше уявлення про те, що відбувається з деревами. Гарним прикладом є те, як ми бачимо барви. Я люблю комбінацію осяйного блакитного неба над яскраво-зеленими верхівками дерев. Це справжня природна ідилія, й саме тоді я відпочиваю найкраще. Чи дерева бачили б це так само? Напевно, відповідь звучала б: «Частково». Блакитне небо, багато сонця — для буків, смерек та інших видів це достоту так само приємно. Щоправда, в них барва не викликає такого романтичного настрою і не діє аж так заспокійливо — для них це сигнал про те, що кафе відчинено. Адже безхмарний небозвід означає найбільшу інтенсивність світла й отже, оптимальні умови для фотосинтезу. Для них оголошено виснажливу максимальну продуктивність, тобто синій колір означає багато роботи. Тоді СО_2 та воду перетворюють на цукор, целюлозу й інші вуглеводи, а потім відкладають у резервуари — дерева насичуються.

А зелений колір має зовсім інше значення. Перше ніж ми перейдемо до типової барви більшості рослин, розгляньмо питання: а чому світ узагалі кольоровий? Сонячне світло біле й відбивається також білими променями. Таким чином, нас мала б оточувати схожа на лікарняні палати, оптично чиста місцевість. А причина, чому це не так, полягає в тому, що кожен матеріал у різний спосіб поглинає часточки світла або перетворює їх на інші промені. Тільки певної довжини хвилі, що залишаються після, відбиваються і їх сприймають наші очі. Тож-бо колір живих організмів та об’єктів визначається кольором відбитого світла. І в дерев це зелений. Однак чому не чорний, чому поглинається не все світло? У листі за допомогою хлорофілу відбувається перетворення світла, і якби дерева все оптимально використовували, то майже нічого не залишалося б — а отже, ліс навіть удень мав би бути темним, як ніч. Щоправда, хлорофіл має один недолік. У нього є так звана «зелена прогалина», тобто ділянка спектра, яку він не може застосувати і змушений відбивати невикористаною. Ця слабкість впливає на те, що ми здатні побачити ці залишки фотосинтезу, а тому майже всі рослини здаються нам яскраво-зеленими. Зрештою, це залишки світла — відходи, що не потрібні деревам. Для нас це гарно, а для лісу без користі. Природа, яка нам подобається, відбиває відходи? Чи дерева це сприймають так само — я не знаю, але безсумнівним є одне: щонайменше блакитному небу голодні буки та смереки радіють так само, як і я.

«Зелена прогалина» в хлорофілі відповідальна ще й за інший феномен — зелену тінь. Якщо, наприклад, буки пропускають до землі максимум три відсотки сонячного світла, то в місці їхнього зростання вдень мало б бути майже темно. Проте, як ви бачите під час прогулянки лісом, це не так. Утім, інші рослини все одно тут не виживають — річ у тім, що тінь відрізняється залежно від кольору. Якщо багато відтінків кольору відфільтровуються ще зверху, в кроні, й, наприклад, червоний та синій майже не проникають донизу, то це не стосується «кольору відходів» — зеленого. Оскільки дерева не можуть його використати, то він проникає аж до землі. Тому в лісі панує зелене сутінкове світло, що, до речі, дуже заспокійливо впливає на людську психіку.

Складається враження, що в нашому саду одному-єдиному букові подобається червоний колір. Його посадив мій попередник, і відтоді бук став великим деревом. Мені він не до душі, тому що, на мою думку, його листя має хворобливий вигляд. Дерева з червоним листям трапляються в багатьох парках, бо вони мають додати розмаїття в зелену однотонність. На професійному жаргоні такі дерева називають пурпуровими буками чи червоними кленами, що не збільшує їхньої привабливості в моїх очах. Узагалі мені їх радше шкода, тому що відхилення від звичної подоби завдає їм чимало клопоту. Цей феномен зумовлений порушенням обміну речовин. Молоде, щойно зазеленіле листя також і в нормальних дерев є часто трохи червонястим, оскільки ніжні тканини містять щось подібне до сонячного крему. Це антоціани, що блокують ультрафіолетове проміння й захищають листочки. Щойно вони більшають, як речовини знову розщеплюються за допомогою спеціальних ферментів. Проте деякі буки та клени генетично відхиляються від норми, тому що в них цього ферменту немає. Вони вже не здатні позбутися червоного пігменту й зберігають його також і в дорослому листі. А тоді дерево потужно випромінює червоне світло, у такий спосіб марнуючи суттєву частку світлової енергії. Хоча для фотосинтезу в них ще залишається спектр синіх тонів, але порівняно з їхніми зеленими родичами цього недостатньо. Знову й знову в природі виникають такі червоні дерева, але оскільки вони ростуть повільніше, ніж їхні зелені брати, то не можуть пробитись і якимось чином знову зникають. Натомість ми, люди, полюбляємо щось особливе, а тому вишукуємо й спеціально розмножуємо червоні зразки. Одному лихо, а іншому радість — саме так можна описати ці дії, що їх, можливо, не було б, якби про такий стан справ знали.

Проблеми в порозумінні насамперед трапляються з іншої причини: дерева неймовірно повільні. Їхні дитинство та молодість тривають у десять разів довше, ніж наші, а загальна тривалість життя щонайменше в п’ять разів перевершує нашу. Активний рух, як наприклад, розпускання листя чи ріст пагонів відбувається протягом тижнів та місяців. А тому здається, наче дерева — застиглі істоти, не рухливіші за каміння. А шум крон на вітрі, хрускіт гілок і стовбурів, що гойдаються врізнобіч, змушуючи ліс мати такий живий вигляд, — це лиш обтяжливий для дерев, пасивний коливальний рух. Не дивно, що багато наших сучасників у деревах бачать не більше, ніж предмети. Проте під корою багато процесів відбувається набагато швидше. Приміром, вода й поживні речовини, тобто «кров дерева», течуть від коріння вгору до листя зі швидкістю до одного сантиметра на секунду{54}.

Також і захисники природи та чимало лісничих зазнають у лісі оптичного обману — не дивина, адже людина є «візуальною істотою», у життєдіяльності якої особливу роль відіграють органи зору. Тому на перший погляд правікові ліси наших широт видаються нудними та бідними на різноманіття видів. Проте розмаїте тваринне життя часто минає в мікрокосмосі, схованому від очей прихильників лісового туризму. Ми зауважуємо тільки великі види — як-от представників птахів чи ссавців, щоправда й тих бачимо зовсім зрідка, позаяк типові лісові звірі часто спокійні та дуже боязкі. Отже, туристи мого лісництва, яким я показую старі букові заповідники, нерідко мене запитують, чому чути так мало птахів.

Види, що побутують на видноті, часто шумлять більше й не бояться потрапити в наше поле зору. Напевно, це вам відомо і з власного саду, де синиці, дрозди та вільшанки швидко звикають до вас і тримаються на відстані тільки кількох метрів. Також і лісові метелики здебільшого коричневі та сірі й, коли відпочивають, маскуються на стовбурі під кору. Натомість види, що поширені на відкритих місцинах, пропонують багату симфонію барв і яскравих переблисків, отож не помітити їх майже неможливо. З рослинами все відбувається так само. Лісові види здебільшого невеличкі й дуже подібні одні до одних. У багатьох сотнях видів мохів, зовсім мініатюрних, навіть я вже давно перестав орієнтуватися. Те саме стосується й велетенської кількості лишайників. Зате наскільки показнішими є рослини степів? Яскрава, до двох метрів заввишки наперстянка, пишне жовтозілля, блакитні, як небо, незабудки — така розкіш тішить серця мандрівників. Не дивно, що порушення в екосистемі лісу, внаслідок яких через ураган або лісове господарювання утворюються великі вільні території, викликають у деяких захисників природи шквал захвату. Вони дійсно гадають, що в такому разі різноманіття видів зростає, й не бачать усієї драматичності ситуації. В обмін на кілька видів з відкритого простору, що в променях яскравого сонця почуваються, наче риба у воді, тут вимирають сотні місцевих маленьких тварин, якими майже ніхто не цікавиться. Таким чином, також і наукова розвідка Екологічного товариства Німеччини, Австрії та Швейцарії висновує, що коли з господарською метою збільшується використання лісу, то хоч і зростає різноманіття рослин, але це не причина для радості, а радше вказівка на міру пошкодження природної екосистеми{55}.

Утрачений із природного ланцюга

Через період драматичних змін для нашого довкілля зростає прагнення незайманої природи. У щільно населеній Центральній Європі ліс вважають за останній прихисток людей, що хочуть відпочити душею в неторканій місцевості. Проте по-справжньому незайманих територій у нас тим часом вже не залишилося. Правікові ліси зникли ще багато століть тому під сокирами, а відтак і плугами наших предків, які тоді ще вмирали від голодної смерті. Хоча поруч із населеними пунктами та ланами тепер існують великі території з лісами, та йдеться радше про плантації, на яких вирощено дерева одного виду й віку. Те, що це практично не можна назвати лісом, поступово обговорюють і політики. Таким чином німецькі партії дійшли консенсусу, що принаймні п’ятьом відсоткам лісів конче треба дати спокій, щоб з них змогли вирости праліси майбутнього. На позір, це небагато й порівняно з тропічними країнами, яким ми постійно дорікаємо щодо недостатнього захисту їхніх лісів, майже ганебно. Утім, це принаймні початок. Навіть якщо в Німеччині на волю відпустили вже майже два відсотки лісів, то це все ж понад дві тисячі квадратних кілометрів. На цій території можна спостерігати за вільною грою сил природи, й на відміну від заповідників, що їх з великими грошовими затратами таки доглядають, тут захищають неробство, що по-науковому ще називають «захистом процесу». Й оскільки природі начхати на те, чого ми очікуємо, то розвиток часто відбувається не так, як нам хотілося б.

Загалом простежуємо тенденцію, що розвиток назад до правікового лісу відбувається тим різкіше, чим далі заповідник відійшов від природного балансу. Найекстремальнішим контрастом була б нива з голою землею, за нею слідом ішли б наші газони, які щотижня підстригає газонокосарка. Також і біля нашого будинку лісничих я постійно знаходжу в траві сіянці дубів, буків та беріз. Без регулярного обрізання через п’ять років там стояв би молодий лісок заввишки два метри, що знищив би нашу маленьку ідилію під густими листяними кронами.

У лісових районах особливо впадають у вічі плантації смерек і сосен, що намагаються віднайти шлях до правікового лісу. Здебільшого саме такі ліси часто є частинами нещодавно виокремлених національних парків, тому що переважно важче домовитися про екологічно цінніші території з листяними деревами. Байдуже, майбутній праліс охоче стартує і з монокультур. Як тільки людина перестає пхати свого носа, то перші відчутні зміни видно вже через кілька років. Насамперед за комахами, мініатюрними короїдами, що тепер без перешкод розмножуються й поширюються. Колись рівними рядочками посаджені хвойні дерева, часто в надто теплих та сухих місцевостях, за таких умов не здатні оборонятися від нападників і впродовж кількох тижнів через цілковите знищення кори вмирають. У колишніх лісах господарського значення напад комах поширюється, наче вогонь, залишаючи по собі удавано мертвий, пустельний ландшафт, у якому тільки й видніються бліді скелети дерев. Це змушує серця місцевих лісопильних заводів обкипати кров’ю, бо вони залюбки ще використали б ці стовбури. Часто як аргумент вони наводять туризм, який буцімто не може запрацювати на повну силу через такі невтішні картини. Це й зрозуміло, бо непідготований турист зайде в начебто незайманий ліс і замість здорової зелені побачить цілі гори вмерлих дерев. Тільки в Національному парку «Баварський ліс» від 1995 року так вимерло понад п’ятдесят квадратних кілометрів смерекових лісів, що відповідає приблизно чверті загальної паркової площі{56}. Очевидно, багатьом відвідувачам мертві стовбури споглядати важче, ніж голий простір. Більшість національних парків не витримують критики й дійсно продають дерева лісопильням, які задля боротьби з короїдами валять їх і відтранспортовують — це велетенська помилка. Тому що померлі смереки та сосни є повитухами для молодого листяного лісу. У своїх мертвих тілах вони зберігають воду й у такий спосіб допомагають охолодити до стерпної температури спекотне літнє повітря. Якщо вони падають, то непроникна загорода зі стовбурів утворює природний паркан, крізь який не проникає жодна сарна чи олень. Так добре захищені маленькі дуби, горобини й буки ростуть вгору, не відчуваючи на собі ікл звірів. А коли мертва хвойна деревина одного дня розкладеться, то утвориться цінний гумус. Проте на той момент правіковий ліс ще не виникне, позаяк у молодих деревець не буде батьків. Не буде нікого, хто гальмував би малечу в її рості, хто б її захищав чи в кризових ситуаціях підгодовував через цукровий сироп. Тому перше природне покоління дерев у національному парку росте схожим на вуличних, безпритульних дітей у місті. Також і поєднання видів дерев спершу ще не є природним. Колишні плантації хвойних дерев перед смертю інтенсивно розсипають насіння, а тому поміж буками, дубами чи білими ялицями також ростуть ще й смереки, сосни аби псевдотсуги. В офіційних колах вже тоді всі стають нетерплячими. Справді, якби вирізати хвойні дерева, що тепер зазнали неласки, то розвиток правікового лісу, можливо, відбувався б трохи швидше. Та якщо знати, що перше покоління дерев у будь-якому випадку росте занадто швидко, а отже, й не зможе сильно постаріти, оскільки стабільна соціальна структура лісу утворюється набагато пізніше, то на це все можна дивитися спокійніше. Щонайпізніше через сто років попрощаються види, котрі залишилися ще з плантаційних часів, оскільки вони переростуть листяні дерева й безоборонно стоятимуть перед вихором урагану, який безжально їх повалить. Цю першу прогалину завоює друге покоління листяних дерев національного парку, що тепер зможе захищено підростати під верховіттям своїх батьків. І навіть якщо останні й не сильно постаріють, то цього вистачить для повільного росту їхніх дітей. А коли і ті досягнуть пенсійного віку, то це означатиме, що праліс стабілізувався у своїй виваженій рівновазі й опісля вже майже не змінюватиметься.

Отже, від часу заснування національного парку мине п’ятсот років. Якщо взяти стару діброву, котру доти тільки помірно використовували з господарською метою, і віддати її значну територію під захист, то для цього процесу вистарчило б і двісті років. А оскільки вздовж і впоперек країни часто як заповідні території обирають далекі від природи ліси, то треба розраховувати на трохи більше часу (з позиції дерев) й на особливо різку реорганізаційну фазу в перші десятиліття.

Незрідка хибною є оцінка зовнішнього вигляду європейських правікових лісів. Нефахівці часто припускають, що тоді місцевість заросте чагарниками й утворяться непролазні хащі. І де сьогодні панують напівпрохідні ліси, там завтра керуватиме хаос. Заповідники, до яких уже понад сто років не ступала людська нога, доводять протилежне. Через щільну тінь трави та чагарники практично не мають шансів, а тому на природних лісових теренах панує брунатний колір (від опалою листя). Маленькі дерева ростуть неймовірно повільно й дуже прямо, їхні бічні гілки короткі та тонкі. Домінують старі материнські дерева, а їхні бездоганні стовбури скидаються на колони собору.

На противагу правіковим лісам, на територіях з господарськими лісами є значно більше світла, позаяк там постійно зрубують дерева. Тут ростуть трави й кущі, а засіки з ожини не дозволяють рухатися перетятою місцевістю. Крони зрубаних стовбурів лежать абиде й спершу утворюють додаткові перепони — загалом вимальовується дуже сумна, ба навіть по-справжньому, безладна картина. Натомість крізь праліси здебільшого можна спокійно ходити. Тільки де-не-де на землі видно окремі грубі, відмерлі стовбури, що пропонують природню лавку для відпочинку. Оскільки дерева доживають до древнього віку, то зрідка трапляється падіння мертвих екземплярів, а відтак у лісах майже нічого не відбувається. Упродовж людського життя практично неможливо зауважити жодних змін. Отож, заповідники, в яких розвиваються штучно вирощені та правікові ліси, заспокоюють природу й дають нагоду краще відчути її всім, хто прагне відпочинку.

А як щодо безпеки? Хіба ж ми щомісяця не читаємо про загрози, що їх нам несуть старі дерева? Зламані гілки, а то й цілі стовбури, які падають на лісові доріжки, хатинки чи припарковані автомобілі? Звісно, таке може трапитися. Проте небезпека, що походить від лісів господарського призначення, є незрівнянно більшою. Понад дев’яносто відсотків пошкоджень унаслідок буревіїв припадає на хвойні дерева, що ростуть на нестабільних плантаціях і падають уже за поривів вітру швидкістю сто кілометрів за годину. Я не знаю жодного випадку, коли старий листяний гай, який вже давно не використовують з господарською метою, став би жертвою таких погодних умов. Отже, я можу тільки кинути гасло: «Більше влади дикій природі!»

Біороботи?

Якщо розглянути спільну історію людини і тварини, то в останні роки вимальовується позитивна картина. Хоча ще й досі існує промислове утримання худоби, досліди над тваринами та інші безцеремонні форми користування, ми таки поступово визнаємо, що в наших братів-тварин також є емоції, а отже, і права. Наприклад, у Німеччині 1990 року набрав чинності закон Цивільного кодексу щодо покращення правового становища тварин (TierVerbG). Його метою є припинити трактування тварин як речей. Тим часом дедалі більше людей відмовляються від споживання м’яса чи свідомо не купують м’ясні продукти, воліючи зменшити муки тварин, яких утримують у промислових масштабах. Я вважаю цей розвиток дуже позитивним, тому що так поступово приходить усвідомлення, що тварини в багатьох сферах відчувають те саме, що й ми. Це стосується не тільки близьких до нас ссавців, а й комах, приміром, осетниць. Науковці в Каліфорнії виявили, що навіть ці мініатюрні тваринки здатні мріяти. Відчувати співчуття до мух? Настільки далеко люди ще не зайшли, а хай якби це сталося, то емоційний шлях до лісів і тоді б не був знайдений. Адже між мухами й деревами лежить для нас розумова перешкода, яку фактично не можна здолати. Великі рослини не мають мозку, здатні тільки дуже повільно рухатися, цікавляться зовсім іншими речима й вікують свій вік з украй повільною швидкістю черепахи. Не дивно, що хоча й кожен школяр знає, що це живі істоти, проте дерева розглядаються як предмети. Коли в каміні весело потріскують дрова, то вогонь поглинає труп якогось бука чи дуба. Або ж папір цієї книжки, яку ви зараз тримаєте в руках: він складається з очищених, колись із цією метою зрубаних (а отже, вбитих) смерек та беріз. Чи це не пересада? Я так не думаю. Адже, якщо поміркувати про все, що ми дізналися з попередніх розділів, то цілком спокійно можна покласти паралелі зі шніцелями та свинями. Ми використовуємо живих істот, яких заради наших цілей убивають — і тут нема що прикрашати. З іншого боку стоїть питання, чи наші дії дійсно ганебні. Зрештою, ми також є частиною природи й так побудовані, що вижити можемо тільки за допомогою органічних субстанцій інших видів. Цю необхідність ми поділяємо з усіма тваринами. Питання тільки в тому, чи ми не послуговуємось екосистемою лісу надмірно й чи ми, подібно до випадку з промисловим утриманням худоби, не завдаємо деревам зайвої шкоди. Тут діє той самий принцип, що і з тваринами: можна спокійно використовувати деревину, але й треба дозволити деревам нормально жити. Це означає, що вони мають задовольняти свої соціальні потреби, жити в справжньому лісовому кліматі з неторканими землями й передавати свої знання наступним поколінням. Принаймні частина дерев мусила б з гідністю доживати до старості й, урешті-решт, помирати природною смертю. Що під час виробництва продуктів здійснює біологічне сільське господарство, те саме втілює в життя вибіркове господарство. У його процесі щільно перемішуються всі види за віком та розміром, отож, молоді дерева й надалі можуть рости під кронами своїх матерів. Тільки де-не-де обережно зрубують стовбури, які коні опісля тягнуть до найближчого шляху. І, щоб не позбавляти прав також і старі дерева, під охороною перебуває від п’яти до десяти відсотків території. Деревину з таких лісів, де справедливо «утримують дерева», можна спокійнісінько використовувати. На жаль, сучасна практика в Центральній Європі на дев’яносто п’ять відсотків має інакший вигляд, в одновидових плантаціях усе частіше застосовують важку техніку. Неспеціалісти часто інтуїтивно краще усвідомлюють потребу у зміні курсу, ніж лісівники. Чимраз частіше вони втручаються в управління громадськими лісами й домагаються від установ вищих стандартів довкілля. Наприклад, «Друзі лісу Кеніґсдорфа» поблизу Кельна в посередницькому процесі між лісничим відомством та міністерством домоглися того, щоб перестали застосовувати важку техніку й не зрубували листяні дерева старшого віку{57}. Що ж до Швейцарії, то тут ціла держава піклується про гідне життя всього рослинного світу. У Конституції Швейцарії встановлено, що «…контактуючи з тваринами, рослинами й іншими організмами, треба поважати їхню гідність». Отож, приміром, на краю дороги без вагомих причин не дозволено відривати голівки квітів. Хоча така позиція у всьому світі викликала лише хитання головою, але я повністю підтримую знищення моральних кордонів між тваринним і рослинним світом. Якщо відома їхня здатність до вегетації та емоційне життя, а також визнано їхні потреби, то поступово мусить змінюватись і наше ставлення до рослин. Ліси — це аж ніяк не фабрики з виробництва деревини та склади сировинних матеріалів і тільки потім — складні життєві середовища для тисяч видів, як це потрактовує сучасне лісове господарство. Зовсім навпаки. Адже лише тоді, коли вони по-справжньому розвиваються, то особливо добре пропонують функції, які в багатьох законах про ліс юридично визначені стосовно виробництва деревини: захист і відпочинок. Сучасні дискусії між товариствами із захисту довкілля та користувачами лісу, а також перші вдалі результати, як, наприклад, у Кеніґсдорфі, вселяють надію, що в майбутньому таємниче життя лісів і надалі існуватиме й що також і наші нащадки з подивом зможуть гуляти поміж деревами. Це саме те, що є основою такої екосистеми: багатство життя, десятки тисяч видів, які пов’язані, а тому й залежні одні від одних. Наскільки важливим є навіть глобальне сполучення лісів з іншими природними середовищами, почасти видно з невеличкої історії з Японії. Катсугіко Матсунаґа, хімік-дослідник морських глибин з Університету Хоккайдо, виявив, що з опалого листя через струмки та річки в море вимиваються кислоти. Там вони стимулюють ріст планктону, що є першою та найважливішою ланкою харчового ланцюжка. Більше риб завдяки лісам? Науковець стимулював лісонасадження поблизу морського узбережжя, що дійсно спричинило збільшення доходів від риболовлі та вирощування устриць{58}. Одначе наша турбота про дерева не має базуватися тільки на матеріальному зиску. Там є також невеличкі загадки й дива, які варто зберегти. Під кронами дерев щодня відбуваються драми та зворушливі історії кохання, саме тут перед порогами наших домівок зберігся останній шматок природи, в якому можна відчувати пригоди й виявляти таємниці. І хто знає: можливо, одного дня справді розшифрують мову дерев і ми отримаємо матеріал для подальших неймовірних історій. А доти під час наступної прогулянки лісом просто дайте волю своїй фантазії — у багатьох випадках вона не така вже й далека від реальності!

Подяка

Те, що я так багато можу писати про дерева, є справжнім подарунком, адже під час досліджень, роздумів, спостережень та аналізу я щодня дізнаюся щось нове. Цей подарунок зробила мені моя дружина Міріам, яка в багатьох розмовах терпляче слухала про нинішній стан досліджень, читала рукопис і пропонувала численні правки. Без мого роботодавця, громади Гюммеля, я не зміг би захищати цей прекрасний старий ліс у моєму лісництві, що крізь нього я охоче мандрую і що є для мене джерелом натхнення. Видавництву «Людвіг» я вдячний за можливість поширити мої думки серед великих читацьких кіл, і не в останню чергу дякую вам, мої читачі та читачки, що ви разом зі мною кинули світло на деякі таємниці дерев — адже тільки той, хто дерева знає, може їх обороняти.

Інформація видавця

ЗМІСТ

Передмова …5

Дружба …7

Мова дерев …11

Відділ соціального забезпечення …18

Любов …23

Лісова лотерея …28

Повільно, тільки повільно …34

Правила лісового етикету …39

Лісова школа …44

Разом — краще …49

Загадкове транспортування води …55

Дерева не бояться старості …58

Дуб — слабак? …65

Спеціалісти …68

Дерево чи не дерево? …74

У царстві темряви …78

СО_2-порохотяг …85

Дерев’яний кондиціонер …90

Ліс як водяна помпа …94

Мій чи твій? …101

Соціальне будівництво квартир …112

Кораблі — носії біорізноманіття …117

Зимовий сон …122

Відчуття часу …131

Справа характеру …134

Хворе дерево …138

Хай буде світло …144

Безпритульні діти …151

Вигорання …160

Уперед на північ! …166

Стійкі та витривалі …175

Тривожні часи …178

Іммігранти …186

Здорове лісове повітря? …195

Чому ліс зелений? …200

Утрачений із природного ланцюга …205

Біороботи? …211

Подяка …216

Примітки …217

— Peter Wohlleben —

DAS GEHEIME LEBEN DER BÄUME

Was sie fühlen, wie sie kommunizieren — die Entdeckung einer verborgenen Welt

— Петер Воллебен —

ТАЄМНИЧЕ ЖИТТЯ ДЕРЕВ

Якою мовою спілкуються і чим подібні до людей

УДК 502

ББК 20.1

В67

Жодну з частин цього видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Перекладено за виданням:

Wohlleben P. Das geheime Leben der Bäume. Was sie fühlen, wie sie kommunizieren — die Entdeckung einer verborgenen Welt / Peter Wohlleben. — München: Ludwig Verlag, 2015. — 224 p.

Переклад з німецької Юлії Микитюк

Ілюстрація на обкладинці Світлана Балух

© Ludwig Verlag, Muenchen a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, Muenchen, Germany, 2015

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2017

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад і художне оформлення, 2017

ISBN 978-617-12-3359-1 (укр.)

ISBN 978-3-453-28067-0 (нім.)

Популярне видання

ВОЛЛЕБЕН ПЕТЕР

Таємниче життя дерев

Керівник проекту С. І. Мозгова

Відповідальний за випуск А. І. Кривко

Редактор Н. В. Бордукова

Художній редактор Т. О. Волошина

Технічний редактор В. Г. Євлахов

Коректор А. І. Кривко

Підписано до друку 06.06.2017. Формат 84x108/32.

Друк офсетний. Гарнітура «Newton». Ум. друк. арк. 11,76.

Наклад 4000 пр. Зам. № 17-336.

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

Св. № ДК65 від 26.05.2000

61140, Харків-140, просп. Гагаріна, 20а

E-mail: cop@bookclub.ua

Віддруковано у ПрАТ «Білоцерківська книжкова фабрика»

09117, м. Біла Церква, вул. Леся Курбаса, 4

впроваджена система управління якістю згідно з міжнародним стандартом DIN EN ISO 9001:2000

Воллебен П.

В67 Таємниче життя дерев / Петер Воллебен; пер. з нім. Ю. Микитюк. — Харків: Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2017. — 224 с.

ISBN 978-617-12-3359-1 (укр.)

ISBN 978-3-453-28067-0 (нім.)

УДК 502

ББК20.1

Примітки до електронної версії

Перелік помилок набору, виявлених та виправлених верстальником

С. 80: Такі збіднілі ареали тепер трапляються в багатьох лісових районах, які розміщені на виснаженій землі, що протягом століть використовувалася [у] => з сільськогосподарською метою.

С. 86–87: Чи не було б краще та доречніше, якби ми таки залишили нашим [деревами] => деревам шанс чинити подібно до своїх предків?

С. 104: [Замісто] => Замість жалити листя, вони його перепрограмовують.

С. 114: Одного дня воно стає [аже] => аж надто великим і передусім надміру глибоким для пташенят, що, врешті-решт, повинні з нього видертися на свій перший політ.

С. 122: Особливо добре це видно від серпня по диких і звичайних черешнях чи [береках] => березах.

С. 199: Що було б, якби ми [захотіти] => захотіли вчинити їм добро й освітлювали їх уночі, щоб вони змогли утворити ще більше цукру?

Примітки

1

Міцелій, або грибниця, — вегетативне тіло гриба, що складається з тонких розгалужених ниток — гіфів. (Тут і далі прим. ред.)

2

Атрактанти — речовини, що здатні притягувати тварин.

3

Різновид духів у німецькій міфології. Тут вжито в переносному сенсі на позначення найнижчих молодих саджанців.

4

Barrique — виноробна культура, що базується на обміні речовин між вином і дубовим матеріалом, з якого виготовлено діжку.

5

Едафон — сукупність усіх організмів, які населяють ґрунт.

6

Пісочний чоловічок — персонаж німецьких казок, що зазирає перед сном до дітей і присипляє їх, сиплючи в очі чарівний золотий пісок.

Коментарі

1

Anhäuser M. Der stumme Schrei der Limabohne, in: Max-Planck-Forschung 3/2007, S. 64–65.

2

Там само.

3

http://www.deutschlandradiokultur.de/die-intelIigenz-der-pflan-zen.1067.de.html?dram: article_id=175633, дата звернення: 13.12.2014.

4

https://gluckspilze.com/faq, дата звернення: 14.10.2014.

5

http://www.deutschlandradiokultur.de/die-intelligenz-der-pflan-zen.1067.de.html?dram: article_id= 175633, дата звернення: 13.12.2014.

6

Gagliano Monica et al.: Towards understanding plant bioacoustics, in: Trends in plants science, Vol. 954, S. 1–3.

7

Neue Studien zu Honigbienen und Weidenkätzchen, Universität Bayreuth, Pressemitteilung Nr. 098/2014 від 23.05.2014.

8

http://www.rp-online.de/nrw/staedte/duesseldorf/pappelsamen-reizen-duesseldorf-aid-1.1134653, дата звернення: 24.12.2014.

9

«Lebenskünstler Baum», Script zur Sendereihe «Quarks & Co.», WDR, S.13, травень 2004, Кельн.

10

http://www.ds.mpg.de/139253/05, дата звернення: 09.12.2014.

11

http://www.news.uwa.edu.au/201401156399/research/move-over-elephants-mimosas-have-memories-too, дата звернення: 08.10.2014.

12

http://www.zeit.de/2014/24/pflanzenkommunikation-bioakustik

13

http://www.wsl.ch/medien/presse/pm_040924_DE, дата звернення: 18.12.2014.

14

http://www.planet-wissen.de/natur_technik/pilze/gift_und_spei-sepilze/wissensfrage_groesste_lebewesen.jsp, дата звернення: 18.12.2014.

15

Nehls U.: Sugar Uptake and Channeling into Trehalose Metabolism in Poplar Ectomycorrhizae, Dissertation vom 27.04.2011, Universität Tübingen.

16

http://www.scinexx.de/wissen-aktuell-7702-2008-01-23.html, дата звернення: 13.10.2014.

17

http://www.wissenschaft.de/archiv/-/joumal_content/56/12054/1212884/Pilz-t%C3%B6tet-Klcintiere-um-Baum-zu-bewrten/, дата звернення: 17.02.2015.

18

http://www.chemgapedia.de/vsengine/vlu/vsc/de/ch/8/bc/vlu/transport/wassert ransp.vlu/Page/vsc/de/ch/8/bc/transport/was-sertransp3.vscml.html, дата звернення: 09.12.2014.

19

Steppe K. et al.: Low-decibel ultrasonic acoustic emissions are temperature-induced and probably have no biotic origin, in: New Phytologist 2009, Nr. 183, S. 928–931.

20

http://www.br-online.de/kinder/fragen-verstehen/wissen/2005/01193/, дата звернення: 18.03.2015.

21

Lindo Zoe und Whiteley Jonathan A.: Old trees contribute bio-avai-lable nitrogen through canopy bryophytes, in: Plant and Soil, Mai 2011, S. 141–148.

22

Walentowski Helge: Weltältester Baum in Schweden entdeckt, in: LWF aktuell, 65/2008, S. 56, München.

23

Hollricher Karin: Dumm wie Bohnenstroh? in: Laborjournal 10/2005, S. 22–26.

24

http://www.spektrum.de/news/aufbruch-in-den-ozean/1025043, дата звернення: 09.12.2014.

25

http://www.desertifikation.de/fakten_degradation.html, дата звернення: 30.11.2014.

26

Усно Dipl.-Biol. Klara Krämer, RWTH Aachen University, 26.11.2014.

27

Fichtner A. et al.: Effects of anthropogenic disturbances on soil microbial communities in oak forests persist for more than 100 years, in: Soil Biology and Biochemistry, Band 70, März 2014, S. 79–87, Kiel.

28

Mühlbauer Markus Johann: Klimageschichte. Seninarbeitrag Seminar: Wetterund Klima WS 2012/13, S. 10, Universität Regensburg.

29

Mihatsch A. Neue Studie: Bäume sind die besten Kohlendioxidspeicher, in: Pressemitteilung 008/2014, Universität Leipzig, 16.01.2014.

30

Zimmermann L. et al.: Wasserverbrauch von Wäldern, in: LWF aktuell, 66/2008, S. 16.

31

Makarieva A.M., Gorshkov V.G.: Biotic pump of atmospheric moisture as driver of the hydrological cycle on land. Hydrology and Earth System Sciences Discussions, Copernicus Publications, 2007, 11 (2), pp. 1013–1033.

32

Adam D.: Chemical released by trees can help cool planet, scientists find, in: The Guardian, 31.10.2008, https://www.theguardian.com/uk/environment/2008/oct/31/forests-climatechange, дата звернення: 30.12.2014.

33

http://www.deutschlandfunk.de/pilze-heimliche-helfershelfer-des-borkenkaefers.676.de.html?dram: article_id=298258, дата звернення: 27.12.2014.

34

Möller G. (2006): Großhöhlen als Zentren der Biodiversität, 37. http:// biotopholz.de/media/download_gallery/Grosshoehlen_-_Biodiver-sitaet.pdf, дата звернення: 27.12.2014.

35

Goßner Martin et al.: Wie viele Arten leben auf der ältesten Tanne des Bayerischen Walds, in: AFZ-Der Wald, Nr. 4/2009, S. 164–165.

36

Möller G. (2006): Großhöhlen als Zentren der Biodiversität, 37. http://biotopholz.de/media/download_gallery/Grosshoehlen_-_Biodiversitaet.pdf, дата звернення: 27.12.2014.

37

http://www.totholz.ch/, дата звернення: 12.12.2014.

38

http://www.wetterauer-zeitung.de/Home/Stadt/Uebersicht/Arti-kel, — Der-Wind-traegt-am-Laubfall-keine-Schuld-_arid, 64488_ regid,3_puid,l_pageid,113.html

39

http://tecfaetu.unige.ch/perso/staf/notari/arbeitsbl_liestal/bota-nik/laubblatt_anatomie_i.pdf

40

Claessens H. (1990): L’aulne glutineux (Ainus glutinosa): une essence forestiere oubliee, in: Silva belgica 97, S. 25–33.

41

Laube J. et al.: Chilling outweighs photoperiod in preventing precocious spring development. In: Global Change Biology (online 30. Oktober 2013).

42

http://www.nationalgeographic.de/aktuelles/woher-wissen-die-pflanzen-wann-es-fruehling-wird, дата звернення: 24.11.2014.

43

Richter Christoph: Phytonzidforschung — ein Beitrag zur Ressourcenfrage, in: Hercynia N.F., Leipzig 24 (1987) 1, S. 95—106.

44

Cherubini P. et al. (2002): Tree-life history prior to death: two fungal root pathogens affect tree-ring growth differently. — J. Ecol. 90: pp. 839–850.

45

Stützel T. et al.: Wurzeleinwuchs in Abwasserleitungen und Kanäle, Studie der Ruhr-Universität Bochum, Gelsenkirchen, S. 31–35, Juli 2004.

46

Sobczyk T.: Der Eichenprozessionsspinner in Deutschland, BfN-Skripten 365, Bonn-Bad Godesberg, Mai 2014.

47

Ebeling Sandra et al.: From a Traditional Medicinal Plant to a Rational Drug: Understanding the Clinically proven Wound Healing Efficacy of Birch Bark Extract. In: PLoS One 9(1), 22. Januar 2014.

48

USDA Forest Service: https://www.fs.usda.gov/detail/fishlake/home/?cid=STELPRDB5393641, дата звернення: 23.12.2014.

49

Meister G. Die Tanne, S.2, herausgegeben von der Schutzgemeinschaft Deutscher Wald (SDW), Bonn.

50

Finkeldey Reiner u. Hattemer Hans H.: Genetische Variation in Wäldern — wo stehen wir? in: Forstarchiv 81, S. 123–128, M. & H. Schaper GmbH, Juli 2010.

51

Harmuth Frank et al.: Der sächsische Wald im Dienst der Allgemeinheit, Staatsbetrieb Sachsenforst, 2003, S. 33.

52

v. Haller A.: Lebenswichtig aber unerkannt. Verlag Boden und Gesundheit, Langenburg 1980.

53

Lee Jee-Yon und Lee Duk-Chul: Cardiac and pulmonary benefits of forest walking versus city walking in elderly women: A randomised, controlled, open-label trial, in: European Journal of Intergra-tive Medicine 6 (2014), S. 5—11.

54

http://www.wilhelmshaven.de/botanischergarten/infoblaetter/wassertransport.pdf, дата звернення: 21.11.2014.

55

Boch S. et al.: High plant species richness indicates management-related disturbances rather than the conservation status of forests, in: Basic and Applied Ecology 14 (2013), S. 496–505.

56

http://www.br.de/themen/wissen/nationalpark-bayerischer-wald104/index.html, дата звернення: 09.11.2014.

57

http://waldfreunde-koenigsdorf.de/, дата звернення: 07.12.2014.

58

Robbins J.: Why trees matter, in: The New York Times, 11.04.2012, http://www.nytimes.com/2012/04/12/opinion/why-trees-matter.html?_r=l&, дата звернення: 30.12.2014.

Content

Вольлебен Петер Таємниче життя дерев

Петер Воллебен Таємниче життя дерев

Передмова

Дружба

Мова дерев

Відділ соціального забезпечення

Любов

Лісова лотерея

Повільно, тільки повільно

Правила лісового етикету

Лісова школа

Разом — краще

Загадкове транспортування води

Дерева не бояться старості

Дуб-слабак?

Спеціалісти

Дерево чи не дерево?

У царстві темряви

СО2-порохотяг

Дерев'яний кондиціонер

Ліс як водяна помпа

Мій чи твій?

Соціальне будівництво квартир

Кораблі — носії біорізноманіття

Зимовий сон

Відчуття часу

Справа характеру

Хворе дерево

Хай буде світло

Безпритульні діти

Вигорання

Уперед на північ!

Стійкі та витривалі

Тривожні часи

Іммігранти

Здорове лісове повітря?

Чому ліс зелений?

Утрачений із природного ланцюга

Біороботи?

Подяка

Інформація видавця

Примітки до електронної версії

Примітки

Коментарі