Мішель Френсіс

Дівчина мого сина

Пролог

Понеділок, 2 березня

Я люблю свого сина. Лише це мало значення. І не важливо, що вона збиралася зробити дещо жахливе. Їй подарували можливість, — проблиск світла протягом останніх виснажливих місяців, — і Лаура знала, що мусить нею скористатися. Вона годинами билася над цим, але тепер, коли рішення було остаточним, відчула хвилю жаху від того, що їй доведеться сказати. Ці слова розірвуть її на шматки. Таке було вперше. Подумки вона коротко повторювала їх, однак ці слова, слово не вкладалося в голові: її єство несамовито відкидало його.

Пройшовши до раковини в сумісній ванній кімнаті, зовсім поруч із його окремою палатою, вона глянула на своє відображення в дзеркалі. Короткий погляд у втомлені блакитні очі переконав її, що душа ще й досі на місці. Ні відблисків зелених райдужок, ні демонічно звужених зіниць. Хоча вона й виглядала ще більш утомленою, її шокувало те, як сильно вона постаріла. Навколо рота й очей побільшало зморщок. А ще були смуток, непогамовний відчай, від якого вона безнадійно намагалася відгородитися цією новою дорогою лікарнею, найкращими лікарями, яких тільки змогла знайти, та примарною надією. На якусь хвилину вона забула, що збиралася зробити, і думала лише про те, що мало невдовзі статися. Під тягарем цього горя вона, схопившись за раковину, зігнулася. За кілька секунд випросталася. Нічого не змінилося.

Черрі поверталася сьогодні. Лаура перевірила, і виявилося, що рейси з Мехіко зазвичай прибувають до Хітроу рано-вранці. Вона глянула на годинник. Можливо, дівчина вже встигла дістатися до своєї квартири в Тутінгу[1].

Коли Лаура взяла телефон, до горла їй підступив клубок, однак вона із зусиллям змогла-таки його проковтнути. «Я мушу зробити все як слід. Будь-яка мати вчинила б так само», — повторювала собі знову й знову, як мантру, щоб витримати все це.

Обережно набрала номер. Її почало лихоманити, а потім кинуло в холодний піт від хвиль страждання, що накочувалися на неї одна за одною. Скоро її життя скінчиться. Життя, яке мало сенс. Тримаючи телефон обома руками, щоб угамувати тремтіння, вона чекала, поки в слухавці стихнуть гудки.

1

За вісім-дев’ять місяців до цього — субота, 7 червня

Сьогодні в Лаури було гарне передчуття. Щойно розплющила очі, як її охопило приємне хвилювання, неначе на початку свята. Вона встала й одягнулася ще до сьомої тридцять уже спекотної липневої суботи. Пройшовши коридором до спальні Даніеля, вона прислухалася, однак у кімнаті, де, поки він навчався в медичному університеті, підтримували чистоту й затишок, було тихо. Він усе ще спав, що й не дивно, адже останні кілька ночей повертався додому значно пізніше після того, як вона йшла спати. Даніель уже цілі два дні як повернувся з навчання, а вона його й досі не бачила. На роботі завал, тому вона йшла рано-вранці, а коли поверталася, його не було вдома. Без сумніву, зависав із давніми друзями. Перебуваючи в невіданні, вона заздрила їхнім розмовам. Їй хотілося почути все, увібрати в себе, насолодитися хвилюванням від того, що він лише починав свою кар’єру, та із задоволенням провести з ним літо перед тим, як він поїде на базову професійну підготовку. Сьогодні був їхній день: жодних термінових, внесених останньої хвилини змін у драматичному серіалі для ITV, де вона була продюсером, — через них вона й затримувалася в апаратній аж до дев’ятої, — жодних зустрічей, лише день разом, мати й син.

Усміхаючись, вона прочинила двері. Кімнату заливало сонячне світло, фіранки були розсунуті, а ліжко застелене. Спантеличена, вона завмерла на мить, а потім зрозуміла, що він, напевно, спустився, щоб приготувати сніданок. Щаслива від того, що він уже прокинувся, Лаура заквапилася сходами вниз у своєму кенсінгтонському будинку[2] й відразу ж побігла на кухню. Там було порожньо. Вона озирнулася, трохи збентежена, у душу вже закрадалася тривога. А потім побачила клаптик паперу на стійці. У записці недбалим почерком було написано: «У підвалі. Буду ГОЛОДНИЙ!» Лаура всміхнулася. Він знав, що вона ненавиділа називати те місце підвалом: це слово відгонило вдаваною скромністю. Бісова прибудова, яка замість того, щоб іти вшир, пішла вглиб і коштувала її чоловікові цілого статку. Та все одно вона була нітрохи не гірша за те, як він її назвав. За словами Говарда, він хотів мати «барліг», і вона б посміялася з такого безглуздого применшення, якби тільки не знала, що знадобився він йому, щоб утекти від неї. Одного вечора Говард так по-буденному про це повідомив, сказавши, що було б не зайвим, якби «хтось із них мав трохи простору», а Лаура доклала всіх зусиль, щоб приховати здивування та образу: вони й так майже не бачили одне одного: він завжди був в офісі, або грав у гольф, або ховався у своєму кабінеті. Потім Говард найняв дуже вправних і дорогих будівельників, які розкопали землю під будинком і облаштували там гральну кімнату, винний погріб, гараж та басейн. Сусідів дратував увесь той шум, конвеєрні стрічки, що вивергали каміння з-під землі, та й загальне псування пейзажу, і Лаурі залишалося тільки просити вибачення, однак це було хоча б тимчасово й зовсім не схоже на зведення чотириярусного підземного бункера сталевого магната, який жив нижче вулицею, — через це в їхніх сусідів фасадні колони вкрилися тріщинами.

Спустившись ліфтом до басейну, вона почекала, поки затихне гудіння мотора, а потім ступила в лазурну напівтемряву. Даніель плив у басейні, розсікаючи пінисту воду, і, як завжди, коли Лаура його побачила, серце забилося частіше. Вона підійшла туди, де басейн був найглибший, саме тоді, коли він доплив до кінця своєї доріжки, і присіла біля краю води.

Він побачив її й зупинився, а коли легко підтягнувся з води й обійняв її, вода стікала по його сильних плечах. Лаура завбачливо запротестувала, однак Даніель усміхнувся й стиснув її ще сильніше, і тоді, нездатна опиратися, вона обняла його у відповідь.

Відчуваючи, як промокає її одяг, Лаура відштовхнула сина й глянула на темні плями на своїй жовтій сукні.

— Не смішно, — сказала вона, усміхаючись.

— Просто обійняв свою стареньку мамусю.

— Не надто стареньку.

У душі Лаура все ще вважала себе двадцятип’ятирічною й часто дивилася на інших жінок у чарівності середнього віку, ще не усвідомлюючи, що належить до того самого покоління. Її тішило, що вона не забула, як воно — бути молодою, причому тішило ще більше, коли відображення в дзеркалі підтверджувало, що хоч вона й гарно виглядає як на свій вік, проте їй уже зовсім не двадцять п’ять.

— Облиш, ти ж знаєш: усі хлопці мріють про тебе.

Вона всміхнулася. Їй і справді подобалося товариство друзів Даніеля, які так любили пофліртувати, а ще те, як вони підходили й ліниво схилялися на барну стійку і, звертаючись до неї «місіс К.», розхвалювали її французькі тости. Вона вже давно не бачила їх.

— Як там Віл та Джоні?

— Не знаю. — Даніель почав витиратися одним із плюшевих рушників, які місіс Мур регулярно змінювала тричі на тиждень незалежно від того, користувався ними хтось чи ні.

— Але хіба ти вчора зустрічався не з ними?

— Вони працюють, — недбало відповів він, зникаючи за різьбленою дерев’яною ширмою, — уже десь там змінюють світ.

— У галузі страхування? Я знаю, що вони працюють, і мала на увазі вечори. Тоді де ти був останні кілька ночей, якщо не з хлопцями?

За ширмою було тихо, і Лаура не бачила, що Даніель потайки всміхається своїм думкам. Він хотів тримати це при собі ще якийсь час, однак несподівано відчув потребу комусь розповісти. Поступово він розказав би їй лише трохи, не все, насолоджуючись відкриттям своєї таємниці.

— Гей! — вигукнув він, коли Лаура зазирнула за ширму.

Вона стояла, схрестивши руки на грудях, і чекала, поки він відповість.

— Пристойності тобі не позичати.

Вона з ніжністю спостерігала за тим, як він одягає шорти й футболку, пишаючись, що її гени створили такого привабливого чоловіка. Звісно ж, Говард теж зробив свій внесок, однак їхній син повністю в матір. Так само високий, з таким самим густим світлим кучерявим волоссям та міцною статурою. Він знав, що вона жадала відповіді, але замість цього нахабно всміхнувся й пішов до ліфта.

Вона зробила різкий вдих:

— Ти не натиснеш ту кнопку.

— Ідеш?

Лаура пішла за ним і зробила вигляд, що сердиться.

— Я витягну це з тебе.

Ліфт почав підійматися.

— О, я можу запросити тебе на пізній сніданок?

Вона підняла брови.

— А про це обов’язково потрібно просити?

Двері відчинилися, і він узяв її за руку та вивів через коридор у відкриту кухню-їдальню з дуба та граніту.

— Просто дозволь попіклуватися про маму.

— Ти ще той підлабузник. Однак перш ніж ми підемо, скажи мені розгадку. Я не можу більше чекати, — наполягала Лаура.

Даніель налив собі з холодильника велику склянку соку. — Я шукав житло. Ти ж знаєш, на той час, коли я почну курс підготовки.

Вона зітхнула.

— Упевнений, що мені не вдасться переконати тебе повернутися додому?

— О, мамо… Окрім вихідних, та й то не всіх, я вже не живу вдома п’ять років.

Так було не тому, що Даніель вів бурхливе життя: він просто насолоджувався усамітненням, як і будь-який інший 23-річний чоловік, і не хотів провести наступні два роки в будинку свого дитинства незалежно від того, був у підвалі басейн чи ні.

— Добре, добре. Отже, ти шукав житло. Увечері?

Він усміхнувся.

— Це була лише зустріч з агентом.

І відразу ж усе стало зрозуміло.

— Дівчина?

— Вона дуже уважна. Точно знає, що мені подобається.

— Дівчина!

— Ти говориш так, наче я ніколи раніше не ходив на побачення.

— Але ця особлива, — рішуче сказала вона.

— Звідки ти знаєш?

— Ну, ти ж із нею провів останні два вечори, чи не так?

— Так…

— А ви тільки щойно познайомилися! Годі тобі, розказуй. Як її звати?

Його веселив її натиск.

— Черрі.

— Ягода! Сезонна, відбірна.

— Що?

— Екзотична?

— У неї темне волосся… — Він підняв долоню, затряс головою. — Не можу повірити, що говорю це.

Лаура стиснула його руку.

— Ні, не зупиняйся, прошу. Я хочу почути про неї все. Звідки вона?

— Тутінг.

— Вона й справді екзотична! Вибач! Це жарт. Тепер я буду серйозною, — Лаура з розкаянням поцілувала його руку. — Скільки їй років?

— Двадцять чотири.

— І вона агент із нерухомості?

— Так. Ну, наразі проходить стажування. Нещодавно почала.

— І вона працює тут, у Кенсінгтоні?

— Вона хотіла продавати чудові й милі будинки. — Він всівся на кухонний стіл. — І вивчала цю місцевість, бажаючи сюди переїхати. Перед тим, як влаштуватися на роботу, Черрі ходила дивитися двадцять сім квартир з іншими агентствами. Як з’ясувалося, вона може говорити про нерухомість та можливих клієнтів з апломбом. — Він засміявся. — Саме це я й називаю сміливістю. А потім… написала досить-таки зухвалий життєпис. Чи щонайменше прикрасила його. Зробила із себе «правильну дівчинку».

Лаура всміхнулася, однак чомусь така поведінка Черрі її трохи насторожила. Хоча це смішно: вона не була її працедавцем і їй до того немає ніякого діла. Вона поплескала Даніеля по коліну тильним боком долоні.

— Ходімо, я думала, ти витягнеш мене на прогулянку.

Він зіскочив додолу й виставив зігнутий лікоть.

— З радістю. — Він хотів пригостити свою маму, піклуватися про неї, до того ж знав, що Лаура, хоч і трохи сором’язливо, любила хизуватися своїм сином, і йому хотілося бути саме таким, як вона про нього розповідала. Вони б посиділи в барі, і Лаура насолоджувалася б взаємним гарним настроєм, і він знав, що йому це також давало б утіху. Він завжди знаходив час, щоб вони могли побути вдвох, особливо відтоді, як зрозумів, що в стосунках між його батьками не було особливої теплоти. Це не було схоже навіть на дружбу; обов’язки батька як партнера у великій бухгалтерській фірмі займали весь його час, тому він мало бував удома, а Даніель хотів хоч трохи зарадити тій самотності, яку — він знав — відчувала його мама. Вони так давно не спілкувалися, і це підсилювало відчуття провини й колючого дискомфорту від іще однієї таємниці. Даніель поки не сказав їй, що сьогодні вони проведуть разом менше часу. Увечері він знову мав зустрітися з Черрі.

2

За два дні до цього — четвер, 5 червня

Можливо, саме через те, що в дитинстві він мав усе найкраще, Даніель ніколи нічого не жадав, у всякому разі того, що можна було б купити за гроші. Йому оплатили бездоганну освіту, однак він і від природи був розумним — вдале поєднання, завдяки якому він любив навчання, а навчання любило його. Даніель продемонстрував виняткові здібності до науки, від яких його батьки та вчителі були в захваті, особливо після того, як його запросили до Кембриджу вивчати медицину. Окрім того, що Даніель здобував університетську освіту, він із користю проводив і канікули: вчився кататися на лижах і пірнати, пізнавав світ. Його батьки тішилися тим, з яким інтересом та охотою Даніель усім цим займався, однак попри те, що він мав усе, чого може хотіти хлопець, якимось чином йому вдалося залишитися незіпсованим. З непідробною цікавістю хлопець відвідав Велику китайську стіну й був вдячний за комфортний переліт додому першим класом, але, прибувши до Хітроу, замість подзвонити водієві свого батька, щоб той його забрав, Даніель скочив у вагон метро. Його невибагливість стосувалася й одягу: він звикав до речей, і навіть якщо вони вже давно відслужили своє, не розлучався з ними. Приїхавши одного разу з університету, він витягнув із кошика, куди місіс Мур скидала непотріб, пару штанів. Даніель сховав їх, зношені до дірок, у бічну кишеню своєї сумки. Ті штани були його улюбленими, і він нізащо не хотів їх викидати.

Тож він переступив поріг агентства нерухомості на одній із найдорожчих вулиць Лондона, яке продавало найпрестижніші апартаменти, одягнений у вицвілу футболку та шорти з дірками там, де мали б бути кишені.

— Мені потрібна квартира, — сказав і всміхнувся дівчині, яка ввічливо, однак нерішуче підійшла до нього, щойно він зайшов.

— Щоб купити чи орендувати?

— Щоб купити.

Йому вказали на брюнетку, що схилилася над великим блискучим дерев’яним столом, переглядаючи якісь папери.

— Чим можу допомогти?

Коли вона підвела очі й усміхнулася, вітаючись, він відчув, що всміхнувся їй у відповідь, і несподівано пошук житла здався йому значно приємнішою справою. Дівчина мала копицю прямого чорного волосся, яке танцювало навколо її обличчя, варто було їй ворухнутися.

— Я шукаю квартиру.

Її карі очі здавалися бездонними. Було помітно, що вона щось прикидає, потайки розглядаючи його зношені шорти й футболку.

— Скільки спалень? Маєте на думці якесь конкретне місце?

— Дві спальні, — відразу ж вирішив він, міркуючи, що в другій можна буде влаштувати кабінет. Він не мав часу обдумати, що ж саме йому потрібно, оскільки повернувся з Кембриджу лише цього ранку. Тиняючись навколо батьківського дому, Даніель розумів, що його мати, найімовірніше, наполягатиме, щоб він залишився вдома, якщо тільки сам це допустить. Тож найкраще почати першим: було б нечесно давати їй надію.

— Як щодо місця?

Він відчув сумнів щодо того, що тут робить. Поблизу Кенсінгтона та Челсі не було дешевих вулиць, проте деякі були надміру дорогі. Він знав, що не схожий на того, хто може отак просто витратити кілька мільйонів. Теоретично так і було.

— Черрі Лейн?

Вона стримано всміхнулася. Досадливо, проте намагаючись бути ввічливою.

— Тут немає такої вулиці.

— Господи, ні! Я не знущаюся. — Він указав на табличку з її іменем — чорні літери на мідному фоні — і всміхнувся. — Вам би працювати десь у селищі в Костволдсі.

Вона пильно й пронизливо глянула на Даніеля, а потім розвернула свій i-Pad екраном до нього.

— Залежно від вашої цінової категорії у нас є квартири, схожі на те, що ви шукаєте. Ось ця лише за дві хвилини від станції метро «Найтсбрідж»…

— Я сходжу й огляну її.

Вона замовкла й торкнулася екрана.

— Добре. Наступна…

— Її я теж подивлюся.

— Але ж я ще не розповіла про неї.

Йому подобалося спостерігати за нею, її невпевненістю в тому, чим його зацікавити. Без сумніву, більшість людей, які сюди приходили, були сповнені усвідомленням всієї важливості того, яким має бути житло і як воно повинно повністю задовольняти їхні потреби. Вони, напевно, витрачали чимало енергії та зусиль на те, щоб знайти ідеальне місце, однак для Даніеля це було б колосальним марнуванням часу. Чим швидше він обере квартиру, тим краще.

— Інші теж.

— Поспішаєте?

— Слід розуміти, що й ціна на них непогана? Так чи інакше, скільки ж вони коштують?

— Саме ці квартири варіюються від двох із половиною до чотирьох мільйонів…

— Ого.

— Але вони неймовірні…

— Тоді домовилися. Мені потрібно десь жити, і я впевнений, що мені шалено пощастить, якщо мешкатиму в котрійсь із тих квартир, які ви вибрали. Тож чи можемо ми поглянути на них?

Вона задріботіла пальцями по екрану.

— Мені потрібно домовитися.

— Тоді сьогодні трохи згодом? — Він усміхнувся. — Упевнений, що стану вашим найлегшим клієнтом. Я маю обрати котрусь до вечірнього чаю. Це ж ви показуватимете їх мені?

Вона глянула на нього, переконуючи себе, що не має справу з психом.

— Так, — стримано відповіла, — я.

Черрі помітила, що зараз він вчинив розумніше. Після того, як він заходив у її офіс уранці, Даніель переодягнувся в темно-сині бавовняні штани та блакитну сорочку. Через якийсь час він уже покірно ходив за нею квартирою на другому поверсі, майже нічого не коментуючи. Вона повела його до вітальні.

— Як бачите, у всій квартирі дерев’яна підлога, і одна з переваг цієї квартири — це, звісно ж, коридор.

Він уважно глянув угору, потім перевів погляд донизу.

— І що ж у ньому такого особливого?

— Річ не стільки в тому, що він особливий. Радше в тому, що він тут є.

Він подумав: «У якому це світі коридор вважають привілеєм, якщо платиш два з половиною мільйони?» — але не хотів її образити, сказавши це вголос, адже, зрештою, і сам належав до цього світу. Усе-таки це ж він оглядав квартиру.

— А тут вітальня, — сказала вона, указуючи на двері.

Він придивився пильніше.

— Гарний диван. Жовтий.

— Лимонний, — виправила вона. — І звісно ж, ці меблі заберуть для продажу. Власник залишив їх для показу квартири.

— То вони продаються?

— Так. До того ж без посередників.

— Хіба власник не хотів би поставити цей диван у своєму новому маєтку?

Спантеличена, вона глянула на нього.

— Я мав би здогадатися…

— Що?

— Вони купили новий.

Він усміхнувся, а тоді пройшов за нею в жаданий коридор, пильно придивляючись, чи нічого не пропустив, та натомість раптом зосередився на Черрі. Йому подобалася її хода: вольова, наче вона була твердо впевнена, куди йде й для чого. Йому здалося, що вона може поширювати цю впевненість і на інші сфери свого життя, і він відчув, що хотів би дізнатися про неї більше. Саме в той момент Черрі обернулася й застукала його на гарячому. Вона зупинилася й схрестила руки на грудях.

— Кухня он там, — указала вона, і було очевидним, що він мав пройти першим.

— Вибачте, я милувався вашим задком.

Від такої відвертості її брови поповзли догори.

— Ви справді цікавитеся цією квартирою?

Безумовно, у цього чоловіка був певний шарм, однак вона терпіти не могла тих, хто марнував її час. І таких вона бачила з першого погляду, бо й сама була колись такою ж, хоча це можна було виправдати бажанням досягти поставленої мети.

— Так, — швидко відповів він, бажаючи переконати її. — Я її купую!

— Але ж ми ще не оглянули інші.

— Це найдешевша з усіх, що у вас є, правильно?

— Так.

— Навіщо платити більше? Навіть ця виглядає…

— Як?

— Непристойно.

Вона глянула на нього.

— Вибачте, я просто вважаю її трохи… відразливою. Стільки грошей. За одну квартиру.

— Але ви хочете її купити?

— Так, будь ласка. І ще я хотів би купити й меблі. Якщо вони продаються.

Насправді ж батько Даніеля досить недвозначно заявив, що оренда не варіант. Це вважали пусканням грошей на вітер — батьківських грошей, оскільки Даніель володів трастовим фондом. Якщо квартира витримає перевірку його батька, то стане родинною інвестицією.

— У всякому разі всі квартири схожі, чи не так?

Черрі відкрила рота, щоб відповісти.

— Звісно ж, ні! Ні, ні, вибачте… вважайте мене дуже невихованим. Але… Я просто подумав… Що ми могли б знайти кращий спосіб провести час.

Вона опанувала себе, знаючи, що буде далі.

— Можливо, сьогодні ввечері ви вільні? Чи можу я запросити вас на вечерю?

Черрі завжди видавалося смішним те, що багатії називають це вечерею, наче ніколи не закінчували старшу школу. Але вона хоча б упевнилася, що він дійсно може дозволити собі цю квартиру так само буденно, як щойно заявив. До того ж це була її остання домовлена зустріч на сьогодні: усі інші були призначені на завтрашній ранок. Усе, що їй потрібно було зробити, — це повернути ключі в офіс, і весь вечір у її розпорядженні. Вона думала про свої плани: виснажлива поїздка додому в пропахлому потом вагоні метро, разом з іншими працівниками з різних частин південного Лондона, до того ж усі сидіння вже будуть зайняті. До того часу, як вони доїжджали до станції «Тутінг Бродвей», вона завжди почувалася покинутою й нещасною, однак, — здригнувшись, подумала вона, — їй хоча б не до кінця лінії. Потім коротка зупинка в «Сейнсберріз»[3], щоб купити чогось поїсти перед поверненням у свою крихітну квартирку без коридору. Вона повісила б свій дорогий костюм разом з іншими найціннішими речами, а тоді, без сумніву, провела б вечір, вивчаючи нерухомість в інтернеті й розмірковуючи над тим, коли ж їй вдасться звідти вирватися.

Він їй подобався, як і його байдуже ставлення до всього. Даніель був зовсім не схожий на тих, хто відмовлявся від квартири лише тому, що сантехніка у ванній була хромована, а не мідна, та ще й скаржився, чому ж продавець не замінив її перед продажем. «Чому б не повечеряти з цим чоловіком?» — думала Черрі. Саме тому врешті-решт вона й доклала стільки зусиль, щоб працювати саме в цій частині міста.

3

Субота, 7 червня

Лаура сиділа там, де й завжди, — зліва від чоловіка, і клювала смажену на грилі курятину з овочами. Усі вікна в їхній величезній, просторій їдальні були відчинені, однак усе одно було душно. Упродовж усього спекотного дня Лаура із сином відпочивали в саду: Даніель розтягнувся на шезлонгу, а вона — під величезною парасолею. Заплющивши від сонця очі, Даніель відповідав на її запитання, його смішило її бажання дізнатися про Черрі все можливе, а Лаура, користуючись тим, що він не міг її бачити, милувалася сином. Лише коли вона підвелася, щоб піти на кухню й почати готувати, він розплющив очі й сів, на його обличчі відбивалася зніяковілість.

— Я хотів сказати…

Вона, усміхаючись, обернулася.

— Я пообіцяв Черрі… Сходити на концерт. У парку… Вибач, я знаю, що обіцяв залишитися вдома з тобою й татом…

Вона швидко проковтнула своє розчарування й відмахнулася від його вибачень, переконуючи сина йти розважатися.

Лаура дивилася на довгий порожній стіл для офіційних прийомів, розрахований на десять осіб, за яким, притулившись з одного краю, зараз сиділи лише вони вдвох; він нагадував їй корабель, що тоне, і несподівано жінка відчула, як на неї накочується хвиля роздратування від того, як дивно вони сиділи, дотримуючись якоїсь мертвої традиції, хоча нікому з них це не потрібно. Вона перевела погляд на чоловіка. Не схоже було, що Говард переймався столом, спекою й тим фактом, що вони більше не розмовляли одне з одним: він підняв окуляри на лоба і, набиваючи рота салатом та молодою картоплею, читав денний випуск «Telegraph». Його не було цілий день, — до цього вона вже звикла, — однак тепер він повернувся і їй хотілося поговорити. Лаура чула дзенькіт його ножа по китайській порцеляні, музику Моцарта фоном та свій голос, що звучав, наче чужий.

— Є щось цікаве?

Він не підвів очей.

— Лише гольф.

Гольф. Вона відчула гірку образу. Це одна з тих речей, якими він дійсно захоплювався. Це і, звісно ж, Маріанна. Лаурі ніколи не було відомо, де він насправді: він завжди казав їй, що це гольф, кожної суботи, неділі, а інколи й у будні, якщо мав змогу вибратися з офісу, але вона знала. Бачила, коли він повертався трохи щасливіший, — це було щастя, яке він відчував, коли бачився з нею. Не те, щоб це було такою вже й несподіванкою: минуло вже двадцять років, відколи Лаура вперше дізналася про його зраду. Місіс Мур перевіряла кишені перед тим, як віддати костюми в суху чистку, і залишила квитанції на кухонному столі. Лаура побачила їх за сніданком, коли Говард уже поїхав на роботу, і їй було достеменно відомо, що вона не отримувала тих квітів так само, як її не запрошували на обід минулої суботи. Звісно ж, спочатку він усе заперечував, але вона знала, і врешті-решт він це визнав так, наче в цьому була її провина.

«Ну, добре, це правда. Тепер ти щаслива?»

Він обрав не ті слова: звичайно ж, вона не була щаслива — її світ щойно розлетівся на шматки, а потім вона дізналася, що це триває вже два роки й що він закохався. Але хай там як, а вона була заміжня, мала на руках малюка й не була готова руйнувати родину. Лаура розмірковувала над тим, щоб піти від Говарда: у неї були певні заощадження, тож із цим проблем би не було, але вона мусила думати про Даніеля. А Говард під час емоційного зриву сказав, що не хоче втрачати свого сина, який тільки-но почав ходити, тож пообіцяв покінчити з усім і повернутися до неї. Однак усе змінилося. Говард тижнями був похмурий, працював допізна і майже не розмовляв, а іронія полягала в тому, що так чи інакше він усе одно не бачив Даніеля. Вони повернулися до звичного способу життя. Він ходив на роботу, а вона виховувала їхнього сина. Лаура звикла до самотності. У дитинстві її оточували численні няньки, поки мати бігала на вечірки, а батько працював. Вона була єдиною дитиною — було б надто незручно мати більше. Лаура прагнула побудувати стосунки з матір’ю, але їй це так і не вдалося, а зараз її батьки вже давно померли. Вирішивши для себе, що Даніель нізащо не буде почуватися покинутим, як колись вона, Лаура поховала біль від зради в корисних для сина речах: секціях, святах, друзях. Їхні стосунки ставали все міцнішими, а Говард почав відчувати себе зневаженим. Йому стало ще важче проводити час удома, і він працював іще більше, але образа продовжувала рости. Відчуваючи себе відстороненим, Говард став жорсткішим до Лаури й критикував її виховання щоразу, коли у вихідні, варто було йому взяти на руки Даніеля, хлопчик починав плакати, бо не впізнавав його.

Потім одного вечора, уже після того, як Даніель вступив до університету, Лаура була вдома, а Говард поїхав вечеряти з кимось.

«Лише дехто з клубу», — сказав він.

Розуміння прийшло раптово, у той момент, коли вона наповнювала чайник: несподіваний, різкий стук серця — і вона впустила чайник у раковину, намагаючись знову вдихнути повітря. Нараз вона усвідомила, хто саме з клубу це був. Тепер, коли їхній син виріс, повернулася Маріанна! А потім згадала, що Говард був із кимось із клубу й минулого тижня, і хоча Лаурі здавалося, що її мозок от-от закипить, вона так і не змогла пригадати, скільки разів таке вже траплялося раніше, і запанікувала. Коли потрясіння від цього відкриття трохи вляглося, вона відчула себе виснаженою та розбитою й зрозуміла, що все це сталося тому, що ті двоє й досі кохали одне одного. Поступово «гольф» став займати всі вихідні, і вона бачила Говарда все менше й менше. Час від часу вона думала над тим, чи слід їй попросити його про розлучення, проте це вже не мало б значення. Хоча вона знала, що Говард був причиною її самотності, від їхнього розриву залишилася б відкрита рана. Тому вона завжди віддавала перевагу тому, щоб зосередитися на чомусь іншому. Даніель дуже довго був центром її життя, і тепер глибоко в душі вона була схвильована тим, що він знайшов когось особливого, когось, з ким вона зможе подружитися.

— Даніель сьогодні знову пішов гуляти.

— Так я й думав.

— Це вже третя ніч підряд.

Говард усе ще не відривав погляду від газети й коротко засміявся.

— Він дорослий чоловік.

Вона придушила розчарування.

— Так, звісно. Він із дівчиною.

Нарешті Говард глянув на неї.

Вона всміхнулася.

— Гадаю, він до нестями в неї закохався. Вони познайомилися лише три дні тому. І відтоді він проводить із нею кожен вечір.

— До чого ти хилиш?

— О, припини, Говарде. Хіба тобі не хотілося б дізнатися, хто та дівчина, до чиїх ніг упав твій син?

— Очевидно, тобі цього хотілося б.

— Можливо, я напишу йому.

— Ти не посмієш, — різко вигукнув він.

Ці слова зробили їй боляче, і Лаура завмерла, тримаючи виделку на півдорозі до рота.

— Я пожартувала.

— Дай йому спокій. Лише тому, що це вперше в його житті, ти не знаєш усіх подробиць. Не лізь.

— Я не лізу, — тихо відповіла вона, і несподівано їй захотілося вийти з кімнати. Лаура поклала свою серветку на стіл і підвелася. Вона вже збиралася віднести тарілку на кухню, коли…

— Ти одержима, — це було несподівано, грубо, — і ревнива.

Вона завмерла.

Жоден із них не сказав більше ні слова, він встав з-за столу й вийшов.

Лаура стояла з тарілкою в руці. Очі пекло від сліз, і не лише через шок від такого звинувачення, а й через те, як він глянув на неї, коли йшов. Це був погляд, сповнений глибокою, гіркою образою. На мить вона сіла, а потім швидко, наче хотіла не дати словам осісти в ній, знову підвелася й пройшла до кухні. Вона знала, що це краще, ніж іти за ним: Говард спустився до свого барлогу, а вона так чи інакше не хотіла з ним сперечатися — настрій був геть не для сварок.

Тарілка дзенькнула об шафку, і тоді її накрили злість та обурення від його слів. Це Говарда не було поруч усі ці роки. Що він знає про те, як багато потрібно, щоб виховати дитину? Усеохопна турбота, коли вони крихітні, недосипання, витирання щічок, рук, задів, столів, високих стільців — витирати, витирати, витирати. Неможливість сходити в туалет наодинці, абсолютне знання, що лише твої обійми зможуть розрадити забій та синці й що ці обійми завжди мають бути доступними, постійна зворотна психологія, гумор, тактика відволікання, необхідні для того, щоб витримати звичайний день із малюком. Він ніколи не мав із цим справ так само, як і зі стражданнями й слізьми, що розбивають серце, коли він не хотів іти до дитячого садочка, чи намагання з’ясувати, у чому ж причина, коли їхній чотирирічний син не зміг пояснити, чому йому так складно заводити друзів. Говардові не доводилося обирати вид спорту, секції, вечірки чи з’ясовувати, як досягти балансу в заохоченні до самостійності так, щоб він не відчував відсутності підтримки, чи як угамувати нічні кошмари після раптової смерті дідуся від серцевого нападу. Що він знає хоча б про щось із цього? Його неймовірна обмеженість викликала в ній хвилю гніву, Лаура налила собі келих вина — і злість відступила. Ніхто, окрім матері, не знав нічого з цього.

Лаура взяла вино, знайшла біля холодильника свою книгу й пішла в сад, на який уже опускалися сутінки. Відчувався неймовірно духмяний аромат жасмину: сотні його крихітних зірчастих квіточок розцвіли ще на початку червня. Вона запалила цитронелові свічки, і вже скоро на їхнє світло злетілися метелики. Сівши в крісло-гойдалку, Лаура повністю відпустила думки. Дивне відчуття: багато років вони були фактично лише вдвох, а тепер Даніель наблизився до тієї межі, щоб піти назавжди. Раптом вона згадала дещо з того, що любив повторювати трирічний Даніель. Він прикидався цуценям і стрибав навколо неї.

«Гав! — казав він. — Тобі він подобається?»

«Він неймовірний».

«Можеш узяти його собі, якщо хочеш».

«Справді?»

«Можеш узяти його назавжди», — закидав рученята й міцно обіймав її за шию.

Жалібно занявчав кіт, його хвіст став схожий на туалетну щітку, і вона помітила лисицю, яка фиркала біля великого непрозорого вікна посеред газону, що був частиною перекриття підземного басейну. Мойсей стрибнув їй на коліна і встав, усе ще нявкаючи й шукаючи порятунку. Вона купила його, коли Даніелю було дев’ять, щоб навчити сина доглядати за домашніми тваринами. Це був маленький срібно-сірий бірманець, і скінчилося все тим, що вона сама закохалася в цього кота. Піднявши невеликий камінь, Лаура кинула ним у лисицю; вона не любила їх і з обережністю ставилася до їхньої потенційної небезпеки та недостатніх обмежень. Нещодавно вона чула, як у ранкове шоу на радіо подзвонила якась божевільна й стверджувала, що лисиця посеред білого дня безсоромно зайшла через відчинені задні двері й залізла в дитяче ліжечко. Лаура здригнулася: якби таке раптом трапилося з маленьким Даніелем, вона б напевно розтрощила голову тій лисиці на задньому дворі.

«Три вечори поспіль, — подумала вона з усмішкою. — З ким зустрічаються впродовж трьох вечорів поспіль? Що в цій дівчині такого особливого?» Поки вона думала про Черрі, то згадала ще одну дівчину, трохи старшу за її сина. Роуз, перша дитина Лаури, була ідеальним немовлям: спала та їла за розкладом. Саме тому було так незвично, коли лише за кілька днів її ледь вдалося розбудити, щоб погодувати. Коли через три години це повторилося, Лаура захвилювалася достатньо, щоб відвезти її до лікаря. Той лише глянув на дівчинку й відразу ж заквапився в лікарню. Їй встановили діагноз: стрептокок групи Б, спричинений невиявленими бактеріями в родовому каналі. Через двадцять чотири години лікарі повідомили їм, що Роуз помирає, і вже за дві години дівчинка померла в неї на руках. Їй було рівно сім днів.

Провина майже зламала її так само, як і їхній шлюб. Лауру гризла думка, що Роуз могла б вижити, якби вона пішла до лікарів, коли та заснула під час першого годування. Їх урятувало те, що Лаура знову завагітніла. Через десять місяців, коли вже народився Даніель, вона присягнулася, — неважливо, чи її хтось чув, — що присвятить своє життя цій крихітці й ніколи не допустить, щоб із ним щось сталося.

Кіт опустився на її м’які стегна і, коли лисиця зникла, з полегшенням примружив очі, а Лаура почала перебирати його хутро. Він спостерігав за божевільними метеликами, зрідка зиркаючи на них, але був або надто втомлений, або надто лінивий, щоб зробити щось більше. Лаура обережно хитнулася в кріслі й з ніжністю подумала про дівчину, з якою ще не була знайома: вона була такого ж віку, як могла б бути її власна дочка.

4

Субота, 7 червня

Черрі ще ніколи не ходила на побачення три вечори поспіль. Вони підійшли до Гайд-парку[4], пройшли повз Меморіал принца Альберта[5] й перетнули озеро Серпентайн[6]. Даніель ніс кошик для пікніка, а Черрі тримала килимок. Там, де він торкався її тіла, Черрі спітніла й спробувала пересунути його так, щоб максимально зменшити контакт. На зміну нещадно спекотному дню прийшов вечір, схожий на середземноморський. Сонце ще не сіло, і щонайменше чотири години мало бути видно, тому в парку було чимало людей, сповнених невимушеною святковою жвавістю й оптимізмом. Черрі теж почала насолоджуватися цією атмосферою. Перші кілька побачень уже в минулому, як і ймовірна незграбність та надзвичайна ввічливість, і між ними почав формуватися невидимий зв’язок. Вона вже знала, що він мав серйозні наміри стати кардіологом, любив кататися на велосипеді й сплавлятися на плоту, писав лівою рукою, але їв правою. А йому вже було відомо, що вона любила полуниці, але не полуничний джем, що її батько помер, коли вона ще була малою, що раніше вона жила з мамою, але через те, що та мусила багато працювати, вони дуже мало бачилися.

Вона змовчала, що квартира розташовувалася в зубожілій частині Кройдона[7], де вулиці постійно були завалені будівельним сміттям, порожніми пивними бляшанками, викинутими м’якими меблями, іншими залишками та незрозумілим промоклим ганчір’ям, і виглядали так, наче всередині їхньої брудної обгортки й досі було щось плебейське. Коли Черрі була ще дитиною, у їхній родині завжди було мало грошей, а після смерті батька їх стало ще менше. Він був таким дурним, таким егоїстичним, що навіть не застрахував своє життя. Її матері довелося працювати понаднормово у величезному гіпермаркеті на краю міста лише для того, щоб утримувати їхню крихітну квартирку, і Черрі усвідомила, що її матеріальний світ звузився від дешевого одягу до поношеного, відсутності жодних канікул, окрім нечастих поїздок на пляж, та сорому в школі. Грошей не було навіть на щорічне фото, і в той час, коли всі її друзі збиралися разом і весело обговорювали, хто біля кого стоятиме наступного року, Черрі стояла збоку, зневажена й засоромлена. Вона ненавиділа бути бідною. Ні, усе це Черрі залишила при собі й сказала щось розпливчасте про те, що вона родом із Сюррею, частиною якого був Кройдон, якщо не зважати, що це було сотні років тому. Вони розповідали про себе все більше, а разом з обізнаністю прийшла й сердечність, тож вони могли почати жартувати й ніжно піддражнювати одне одного, зміцнюючи той зв’язок. Відбувся вже й їхній перший поцілунок, і не можна було сказати, що цей досвід виявився неприємним: насправді Черрі усвідомила, що вважала Даніеля шалено привабливим.

Вони підійшли до відгородженої арени, де сьогодні мав відбутися концерт. Даніель витягнув квитки, які дивом зміг дістати за такий короткий термін, і вони зайшли всередину. Потім пройшли крізь натовп до сидячих місць на траві, і Черрі дозволила Даніелю вибрати місце, з якого було б гарно видно сцену. Він розстелив килимок, і, випроставши довгі ледь засмаглі ноги, вона сіла. Черрі помітила, що декілька людей принесли із собою розкладні стільці, і трохи пожалкувала, що вони не зробили так само. Вона вже підозрювала, що через кілька годин її зад відчує тверду землю під собою, однак саме в той момент почав розігріватися Лондонський симфонічний оркестр, і вона спробувала викинути ці думки з голови.

— Коли я був малим, то приходив сюди щороку, — сказав Даніель. — Зазвичай ми брали із собою чай. У такий спосіб мама вчила мене розумітися на класичній музиці.

Отже, він живе поблизу. Це геть не було схоже на те місце, де росла вона: похмура купа напіврозібраних фарбувальних установок, яка завжди давала притулок кільком сумним підліткам, нагадувала шаблон, якого ти ніколи не зможеш повністю позбутися. Черрі ніколи раніше не була на концерті класичної музики, хоч і взяла собі за правило хоча б час від часу слухати «Classic FM». Вона думала, що обережно випробує його цим.

— Для мене це вперше. В усякому разі з класикою.

Він відмахнувся від її слів.

— Повір, ти нічого не втратила. Я все одно нічого тут не розумів, коли був меншим. Після двадцяти ідеальний час, щоб насолоджуватися класичною музикою, як сказано у священних текстах.

Задоволена, що все вийшло саме так, вона всміхнулася. Здавалося, він не засуджує її за прогалини в культурному вихованні, тому вона трохи розслабилася. Якщо вона колись помилиться чи щось зрозуміє неправильно, можна сподіватися, що це його не шокуватиме.

— Тож це означає, — сказала вона, приймаючи охолоджене шаблі, яке він налив для неї в пластикове горня, оскільки лише пластик можна було приносити із собою, — що зараз ми досягли кульмінації.

— Звабливий підсумок випускного. Що плануєш робити в першу п’ятницю липня?

Вона спробувала здогадатися, до чого він хилить, і згадала, що дещо чула по радіо.

— Стоятиму в Королівському Альберт-холлі[8] й махатиму прапором?

— Це побачення, — сказав він, сміючись, і вони зустрілися поглядами, обоє щасливі від того, що планують щось на майбутнє, прагнучи цього однаково сильно. А потім заграла музика й Черрі дивилася, як скрипалі натхненно піднімали смички — кожен музикант вкладав душу у свою партію. Її руками пробіг морозець, і вона повернулася, усміхнувшись Даніелю так, що йому аж подих перехопило.

— Хотіла б я бути такою ж талановитою, — захоплено прошепотіла вона перед тим, як обернутися назад до сцени.

Поки вона спостерігала за оркестром, Даніель потайки кидав на неї короткі погляди. Йому подобалося те, що в цій новизні для неї було щось свіже. Колишніх подружок — сестер його шкільних друзів — було важко здивувати, а задовольнити — ще важче, і він часто почувався змученим, просто перебуваючи в їхньому товаристві. Черрі хоч і була трохи незграбна, проте її не виховували в теплиці ще з дитинства, і йому здалося, що він зміг би насолоджуватися концертом класичної музики, який уже бачив безліч разів раніше, лише тому, що вона була поруч. Несподівано йому захотілося розділити з нею ще більше: галереї, концерти, поїздки до узбережжя, можливо, навіть відпустку за кордоном та літо, що відкривало нові перспективи там і тоді.

Симфонія Моцарта накочувалася на неї хвилями й підіймала, а потім опускала назад, і Черрі відчула, що за нею спостерігають, але дозволила йому продовжувати. Вона насолоджувалася увагою до себе — чудово було отримувати її від когось із таким статусом, а таке трапилося з нею лише раз за все життя. Минуло вже півроку, відколи вона востаннє бачила Ніколаса Брендона, але пам’ятала його обличчя так чітко, наче він сидів перед нею просто зараз. Черрі вмовила свого давнього шкільного друга вийти кудись випити (під приводом бажання надолужити втрачене), от тільки обрала вона маленький, непомітний, але елітний коктейль-бар неподалік від їхніх домівок. Вона зайшла всередину, а її друг іще на порозі аж скрикнув від захвату, і, як вона й думала, Ніколас був там. Вона відкрила сумочку й витягла трохи грошей.

— Візьмеш мені ось це? Я у вбиральню.

Друг пройшов до бару, а Черрі попрямувала до Ніколаса. Коли вона була за кілька метрів від нього, він підвів очі й здивовано глянув на неї, а розгубленість на його обличчі одночасно і потішила її, і завдала болю. Він був найстаршим сином великого цабе в телекомунікаціях, навчався в Оксфорді на останньому курсі, отримуючи ступінь магістра економіки, тобто готуючись допомагати своєму батькові — урешті-решт йому судилося успадкувати сімейний бізнес. Він виріс у Веб Естейт — закритій резиденції з маєтками вартістю в десятки мільйонів, розташованій на заповідній території в південній частині Кройдона. Там, де діяли столітні «правила», до яких належала й заборона носити шорти та розвішувати білизну в саду.

Вона побачила, як Ніколас роззирається довкола, удавши, що не помітив її, однак вона нізащо не дозволила б йому втекти. Черрі підійшла прямо до його столика, і йому не залишалося нічого іншого, окрім як упізнати її.

— Привіт, — сказав він, удаючи здивування.

— Привітай себе. Не думала, що зустріну тебе тут.

— Зимові канікули. Ми закінчили минулого тижня.

Вона вже знала про це, оскільки знайшла розклад різдвяних канікул на університетському сайті.

— Тож, гм… ти й досі сюди приходиш? — промовив він.

Це було їхнє місце: сюди він привів її на перше побачення, і вона пам’ятала ті часи, коли вони трималися за руки, сидячи одне навпроти одного, і будували плани на той час, коли він повернеться до університету. Вона збиралася змінити свій розклад, щоб більше не працювати у вихідні в ресторані, де вони й познайомилися, і мати змогу навідуватися до нього в Оксфорд. Тоді їй і на думку не спадало, що всі плани були радше на його користь, аніж на її.

— Це, напевно, востаннє. Я переїжджаю.

— Навіть так. І куди?

— Кенсінгтон, — це була не зовсім правда, однак і правди в цьому було достатньо.

— Що? — На його обличчі промайнула легенька усмішка недовіри, наче вона могла переплутати, де розташовувався Кенсінгтон і чим він був.

— Що, думаєш, я для цього не підходжу?

Він пирхнув і відвернувся.

— Річ зовсім не в тому.

— Хіба? Я ж пам’ятаю, як ти сказав, що твої батьки мають до тебе певні вимоги, що, за твоїми словами, це не твої ідеї, однак вибирати не доводиться, якщо ти тільки хочеш колись успадкувати бізнес свого батька.

Вона підвела очі й побачила дівчину — прекрасну ніжну блондинку, яка рухалася в напрямку столика від вбиральні, на її обличчі відбивався страх. Черрі все ще стояла непорушно, її серце шалено билося в грудях. А він не гаяв часу! Таку дівчину його батьки точно схвалили б — з грішми, гарним минулим, хорошими зв’язками.

— Усе добре? — підозріливо запитала вона, переводячи погляд то на нього, то на неї.

— Прекрасно, — швидко відповів Ніколас.

— Ось ти де. Одне яблучне мартіні.

Черрі бачила, як Ніколас підвів погляд — саме він відкрив для неї цей напій, і несподівано вона пожалкувала, що замовила його. Вона різко розвернулася й пішла геть, почувши, як блондинка сіла й зашепотіла до нього, намагаючись з’ясувати, хто ж це був. Підійшовши до бару, Черрі озирнулася й побачила, що вони сперечаються: він просив, аби вона допила й вони могли піти, і несподівано збагнула, що не хоче, щоб Ніколас її випередив. Черрі випила мартіні одним ковтком, схопила свого друга за руку й заявила, що вони йдуть.

Не так вона собі це планувала. Їй хотілося вразити його, змусити замислитися над тим, чи не припустився він величезної помилки, покинувши її наприкінці літа, можливо навіть, щоб він захотів її повернути. Черрі завжди вірила, що Ніколас урятує її. Забере з мережі ресторанів відомого шеф-кухаря, де вона працювала. Глухий кут, їй узагалі не слід було влаштовуватися туди на роботу.

Вона створена для кращого життя. Надзвичайно здібна в навчанні, вона обтяжувала аж ніяк не найкращих учителів у своїй пересічній школі: ті просто давали їй більше завдань і дозволяли самостійно з ними розбиратися. Закінчивши школу з п’ятьма найвищими оцінками, вона була повністю зламана. Про університет не могла навіть і мріяти. Це просто було їй не по кишені. Річ не лише у вартості та боргах: Черрі несамовито бажала втекти з охопленого бідністю життя. Їй хотілося звичайних речей: навчитися водити машину, переїхати, почати будувати кар’єру. Проте на її покоління чекало майбутнє, яке мало що могло запропонувати. Високий рівень безробіття серед молоді віком до двадцяти п’яти років, можна було навіть і не сподіватися придбати житло, а замість цього на довгі роки виплата національного боргу мала стати їхнім фінансовим тягарем.

У відчаї вона поїхала шукати роботу до Австралії, витративши на це свої заощадження від праці у вихідні й сподіваючись, що там буде більше можливостей і вона зможе спробувати себе на різних посадах, що врешті-решт хтось таки помітить її розум та потенціал. Однак уже скоро усвідомила, що на неї чекали збирання фруктів та робота офіціанткою. Гірше того, вона почувалася бідною. Черрі не захотіла навіть розпаковувати рюкзак. Тож повернулася назад, і єдина посада, яку вона змогла отримати, — це менеджер для роботи з персоналом у ресторані. Посада, на один щабель вища за офіціантів. Те, що мало бути тимчасовим, тягнулося рік за роком, і вона просто шаленіла від злості, спостерігаючи за тим, як випускники державної програми навчання молоді швидко отримували керівні посади й більшу зарплатню. Її однолітки, які навіть не були розумніші за неї, але могли дозволити собі навчання в університеті, без зусиль ставали успішними.

Саме тоді, коли вона опинилася в скрутному становищі, з’явився Ніколас, і Черрі по-новому поглянула на світ. Поруч із ним їй було добре, вона почувалася особливою, наче стала частиною його світу. Її мозок перелаштувався, оскільки вони обговорювали, як покращити економічну ситуацію та подолати безробіття серед молоді. Він показав їй смак гарного життя, і вона високо тримала голову у вишуканих ресторанах і без зусиль обирала гарне вино. Однак одного суботнього вечора все несподівано скінчилося: замість заїхати за нею, як зазвичай, Ніколас зателефонував, сказавши, що його батьки хочуть, аби він зосередився на навчанні, і вони переконані, що вона відволікає його. Батьки змусили його вибирати між нею та сімейним бізнесом, а майбутнє з нею було непевним, адже батько не дав би йому роботу. Розрив спустошив її. Увесь цей час вона нічого не приховувала про своє скромне виховання, неповну освіту, родину з робітничого середовища — її гірка помилка. З того, як він знехтував нею, Черрі зрозуміла, що ніколи не знайде свого місця під сонцем, якщо залишатиметься собою. Тож вона вирішила, що створить себе нову. Тоді вона занурилася б у світ, до якого, як їй здавалося, належала. І більше вона не збиралася нікому розповідати про своє походження.

Протягом шкільних років Черрі мала лише одного відданого союзника, який пліч-о-пліч боровся разом із нею, щоб дати їй змогу вирватися в краще місце. Книжки чи частіше інтернет. Неймовірно, чого можна навчитися за їх допомогою. Вона жадібно читала, перестрибуючи з одного посилання на друге, аж доки, ще до того, як сама це усвідомила, не сплела заплутану павутину здобутих знань. Плюс до всього вона ще й щоденно читала про події у світі в «The Guardian», всотувала мову освічених журналістів і ретельно знищувала будь-які залишки кройдонського акценту у своїй вимові. Прийшовши на співбесіду в агентство «Гайсміт та Браун», Черрі почувалася повністю підготованою: завдяки кільком перебільшенням у резюме та вивченню її фальшивої особистості мешканки Челсі вкупі з павутиною знань, над створенням якої вона так важко працювала, Черрі отримала роботу.

Уже минуло п’ять місяців, відколи вона тут працювала. З точністю майже до дня. Вона бачила дату, позначену червоним кружечком, у своєму щоденнику, яка мала слугувати їй метою, а може, і попередженням, адже за весь цей час єдиний чоловік, який звернув на неї увагу, був мийником вікон.

«Усе добре, люба?» — сказав він, коли Черрі змінювала умови продажів у вітрині й ще до того, як хтось зміг це помітити, напружилася. Він продовжував витріщатися на неї, натираючи скло спеціальним шкребком, і вона відчула хвилю приниження. Чому він не заговорив із кимось із дівчат? З Ебіґейл чи Емілі. Їй здавалося, що він бачить наскрізь усе, що вона створила, і розпізнав споріднений дух робітничого класу. Її страшенно налякало те, що така увага могла її викрити.

— Заговориш до мене ще раз, і будеш звільнений за домагання, — сказала вона й відвернулася.

Інші ж були одружені, геї, приходили зі своїми подружками або так переймалися власним задом, що навіть не помічали її.

Однак усе це вже в минулому й нарешті їй пощастило. Оркестр підвівся на перерву, і Даніель повернувся до неї.

— Як тобі?

Несподівано її серце наповнила радість. Цього неперевершеного вечора вона була тут, на концерті класичної музики, разом із чоловіком, який хотів пересвідчитися, що вона гарно проводить час.

— Просто фантастика.

Вона роззирнулася навколо й зрозуміла, що змогла б відразу розпізнати багатіїв: серед дівчат переважали блондинки, їхнє вкладене без особливих зусиль медове волосся спадало довгими хвилями, і вони перекидали його з боку на бік, знаючи, що пасма кокетливо прикриватимуть очі. Хлопці були засмаглі й носили дорогезні щоденні сорочки навипуск поверх майже приспущених шортів. Такими вона пам’ятала і хлопців зі свого минулого (вона ніколи не говорила «дому»), де жила її мама, однак різниця між тим, що було тут, і її частиною Кройдона полягала у вартості нижньої білизни. Черрі відчула неймовірну гордість, що могла високо тримати голову серед них. Вона нічим не відрізнялася від усіх цих людей, а можливо, була навіть розумніша, а її теперішній успіх доводив, що вона таки здібна. Настав час показати, чого ти можеш досягти, якщо тільки обдумаєш усе та докладеш зусиль, і вперше за довгий час вона відчула, що по-справжньому віддаляється від свого походження.

— Умієш на чомусь грати? — запитала вона.

— Мене змушували вчитися грати на фортепіано аж до п’ятнадцяти років.

— Змушували?

— Насправді все було не так уже й погано. — Він глянув на неї й відчув, що може це сказати. — Дочка мого вчителя, на три роки старша за мене, любила засмагати в саду, і її було гарно видно через подвійні двері в музичній кімнаті.

Вона засміялася й подумала: «Добре, що він почувається достатньо вільно, щоб розповідати мені про таке», — хоча й справді була не проти почути подібні подробиці. Вона знала, що чоловіки ненавидять примхливих жінок, і могла відкласти вибухи ревнощів на той час, коли вони вже будуть заручені, щоб дати йому зрозуміти, як сильно вона цим переймається. Цю карту варто було приберегти.

— А ти?

Черрі вже вирішила, що не брехатиме забагато про своє минуле, якщо цього можна буде уникнути. У брехні є неприємна звичка викриватися. До того ж ця дружба лише зароджувалася, тому не було потреби обтяжувати її надзвичайно нудною правдою, що в їхній кімнаті не було місця для фортепіано, навіть якби вони й мали гроші. Це була лише кімната з блідо-кремовим шкіряним диваном, на який її мати заощаджувала впродовж кількох місяців, побачивши його в «DFC» іще до початку розпродажу. У ньому були відкидні сидіння, а Черрі завжди вважала це жахливим несмаком.

— Музика — це не моє. Мій коник — мови. Особливо французька.

— Розмовна?

— Oui.

— Ще якісь?

— Іспанська.

— Вражений.

— А ще італійська.

— Справді?

Вона скромно знизала плечима.

— Вони дуже схожі. Лишень потрібно це зрозуміти.

— Напевно, ти гарно вчилася в школі.

— Так. От тільки в школі я вивчала лише французьку.

— А як?..

— Вивчила самостійно. Завантажувала навчальні курси з інтернету.

— Ого. — Він знову дивився на неї із захватом. — Ого! Якби ж тільки ти була поруч під час мого Гранд-туру.

— У тебе був Гранд-тур?

— Це була ідея моєї матері. Було чудово: на Східному експресі ми заїхали так далеко, як тільки змогли, — знову ж таки її ідея, — потім подорожували Європою потягом. Я бачив неймовірні місця.

Черрі виїжджала за кордон лише раз, — в Австралію, — тому була одержима тривалими поїздками найкращими європейськими містами, проте в них не було часу, щоб обговорювати це й далі, оскільки оркестр знову почав розігріватися, тож вони пересіли обличчям до сцени. Черрі обхопила коліна руками й жадібно спостерігала за музикантами, розмірковуючи над тим, як довго потрібно вчитися грати на музичному інструменті, щоб досягти такого рівня майстерності, та чи може вона почати вчитися й собі. Мають же бути онлайн-уроки. Через якийсь час Даніель поклав свою руку майже біля її правого стегна, і вона відчула збудження від бажання, яке оволоділо нею, — це був перший такий дотик. Потім вона схилилася на нього, і вони час від часу обмінювалися інтимними усмішками.

— Ще зовсім не пізно, — промовив Даніель, коли вони поверталися через парк після закінчення концерту.

Ще не стемніло — вечори були довгими та звабливими, і вони обоє знали, що мало статися далі. Ніхто з них не хотів повертатися додому.

— Як щодо того, щоб випити чогось? — запитала Черрі, із сумнівом поглядаючи на переповнені модні бари, у яких людно було навіть ззовні.

— У нас із собою забагато речей, — відповів він, указуючи на кошик для пікніка та килимок.

— Хочеш відвезти це додому?

— Щоб моя мама наполягла на знайомстві з тобою? — Він усміхнувся їй. — Хоча мені й подобається ця ідея, однак їй доведеться зачекати.

Серце Черрі в захваті забилося частіше. Даніель розмірковує над тим, щоб познайомити її зі своєю мамою. Вона подумала над цим і вирішила, що ще одне побачення уже в кишені, і якщо вони прокинуться разом, то велика ймовірність того, що й весь завтрашній день теж проведуть удвох. Вона могла б почекати, доки він не переїде у свою квартиру, яку щойно погодився купити, однак для цього знадобиться ще кілька тижнів. Черрі відчула, що це занадто довго.

— У мене є пляшка гарного санкере в холодильнику.

Він усміхнувся.

— Дякувати Богу, хоч у когось із нас є власне житло.

Він сказав це так, наче їй можна було позаздрити, хоча сам мешкав у маєтку вартістю в кілька мільйонів. Завдяки тому, що вона працювала агентом із нерухомості, Черрі одразу зрозуміла, скільки може коштувати його будинок, щойно він розповів, де живе. До того ж потім вона знайшла його на мапах Google і збільшувала зображення, щоб розгледіти якомога більше деталей, аж доки картинка не стала розмитою.

Вони всміхнулися одне одному, знаючи, на який шлях щойно ступили. Він узяв її за руку й тримав протягом усієї поїздки в метро так, наче вони були парою.

5

Понеділок, 9 червня

Лаура сиділа у величезній приймальні в баштах ITV, вдячна за встановлений кондиціонер. Вона пройшла довгий шлях, відколи працювала тут редактором сценаріїв у відділі драми, ще коли їй було двадцять. Саме тоді вона й закохалася в Говарда й покинула все, коли народилися спочатку Роуз, а потім і Даніель. Лише коли Даніель став підлітком, вона зрозуміла, що в неї з’явився вільний час, тож невпевнено вирішила випробувати долю з ідеєю для нової драми. Деякі з її давніх знайомих тепер працювали у відділах драми на каналах, і після кількох листів у стилі «Пам’ятаєш мене?» (у цій індустрії всі всіх знали) їй призначили перші важливі зустрічі, а згодом Лаурі вдалося продати ідею. Відтоді минуло вже сім років і тепер вона володіла маленькою, однак успішною компанією й була, як їй здавалося, шанованою в цих колах. Окрім того, кілька років поспіль вигравала премію БАФТА[9], хоча й відомо, якими примхливими та залежними від моди можуть бути такі речі: наразі рейтинги очолювала комедійна акторка, котра також грала й у драмах, тому кожна пропозиція, під якою стояло її ім’я, отримувала зелене світло й, як можна було здогадатися, продовжить здобувати нагороди. А вже за два роки на її місці опиниться хтось інший.

Лаура перевірила повідомлення на своєму i-Phone. Як вона й припускала, у суботу Даніель не ночував удома, однак у неділю в неї з’явилася ще більша впевненість у тому, що його відсутність затягнеться. Лаура приготувала для сина обід, проте його довелося прибрати до холодильника, а потім вона тинялася навколо будинку, з нетерпінням очікуючи на його повернення, і з кожною годиною хвилювання росло. Близько п’ятої вона раптом зрозуміла, що він може не повернутися й цієї ночі, і розсміялася над собою та над своїми переживаннями. Вона суворо вилаяла себе й пішла в ліжко, так і не зустрівшись із найдорожчими людьми впродовж усього дня, оскільки Говард поїхав грати в гольф.

Назвали її ім’я, і коли до неї підійшла особиста помічниця редактора, вона підвелася. Він провів її до ліфта, а потім до маленької кімнати для зустрічей на восьмому поверсі із зображенням Еркюля Пуаро на вікні.

— Лаура! — вигукнула Елісон так, наче вітала давно втрачену подругу.

Вони чмокнули одна одну в щічку. Елісон завжди розмовляла енергійно, на підвищених життєрадісних тонах, тому Лаура вважала за краще відповідати так само.

— Як ти? — випалила Елісон, сідаючи на один із пластикових стільців. Лаура сіла навпроти.

— Чудово!

— Що ж, ми з нетерпінням чекаємо на вихід першої серії. — Елісон також завалювала свої речення незвичними прикметниками: «розкішний», «неймовірний», «фантастичний», — і вони часто скрадалися поруч, як ніндзя, чекаючи на слушний момент, щоб атакувати з гучною демонстрацією сили.

Лаура подумки зітхнула з полегшенням, однак це була гірко-солодка пігулка. Останньої хвилини вона внесла зміни в заключну серію, як «радила» Елісон, аргументуючи це тим, що коханці нізащо б не пішли, не попрощавшись із покинутим давнім другом, сперечаючись у своєму фірмовому пасивно-агресивному стилі.

«Не знаю, я просто в це не вірю, а ти?» — сказала вона, а Лаура подумки відповіла: «А я вірю, як, здається, повірила й ти, коли читала сценарій півроку тому». Вона намагалася переконати Елісон у зворотному, однак це було все одно, що штовхатися зі стіною, до того ж вона знала: якщо в найближчому майбутньому хоче отримати другий серіал чи будь-яку іншу домовленість з ITV, то повинна бути «не проблемною», тож зробила те, чого від неї вимагали. Звісно ж, режисер був не в захваті від змін, головним чином у його роботі, однак його заспокоїли, пообіцявши дві серії в бажаних наступних серіалах.

— Тепер закінчення мені й справді до вподоби. Я бачила його цього ранку й була… — Елісон у театральній агонії притиснула руки до грудей. Молодий асистент безшумно приніс чай і поставив на скляному столі. Поки Елісон запевняла її, що от-от розплачеться, Лаура подякувала йому.

— Рада, що тобі подобається.

Лаура знала, що Елісон дуже потрібно випустити хіт, як, зрештою, і всім, хто працював у цьому бізнесі. Її останній серіал не здобув очікуваної кількості глядачів, і коли це сталося, люди почали хвилюватися. Ніхто на телебаченні не любив зазнавати невдачі, і вже почали шукати цапа-відбувайла. В Елісон був винятковий талант уникати такої ролі, однак, навіть озброївшись підкріпленням та власним его, вона вважала, буцімто щойно врятувала гарну драму й перетворила її на феєричну.

— Я говорила з Шоном, і він хоче знати, що ще «Кавендіш Пікчерз» можуть нам запропонувати.

Ось і її винагорода, і цього разу полегшення було солодшим. Останні кілька років стали важкими часами для продюсування, і Лаурі був необхідний новий контракт. Шон був керівником відділу драми й міг дати їй зелене світло. Те, що він хотів працювати з нею знову, було дуже гарною новиною.

— У тебе є щось, що б ти хотіла з нами обговорити?

Лаура згадала свою дошку ідей — на ній було кілька нових, які вона вже позначила для ITV.

— Так.

— Фантастично! Можеш відправити мені якісь матеріали?

— Звичайно.

— І ми б хотіли влаштувати зустріч, лише ми втрьох.

— Чудово. — Лаура витягла свій i-Phone, і Елісон зробила те саме. Клац, клац, змах.

— Він буде зайнятий аж до наступного місяця, тож як щодо, скажімо, 18 липня?

— Тут?

— Ми хотіли запросити тебе на обід.

— Як чудово! Чекатиму з нетерпінням.

Записавши, Елісон відклала телефон. Вони обмінялися всіма новинами, і зустріч добігла логічного завершення. Ще більше поцілунків та «працювати з тобою просто фантастично», і Лаура вийшла на вулицю. Глянула на годинник — майже третя. Вирішила не повертатися до свого офісу на Ковент Гарден. Було надто спекотно: у новинах повідомляли про нову хвилю спеки й сьогодні в Лондоні обіцяли 32 градуси. Удень завжди було найгірше: пил та випари, здавалося, огортали тебе й липнули до шкіри. Замість цього вона зателефонувала своєму помічникові й повідомила, що решту дня працюватиме вдома. Зупинивши чорне таксі[10], вона стрибнула всередину.

Щойно вони досягли Кенсінгтона, на дорозі побільшало авто, адже саме в цей час батьки забирали своїх дітей зі школи, тому таксист поїхав навпростець вулицею Глочестер. Лаура обмірковувала всі проекти, які могла б показати Елісон та Шону, і аж дотепер не звертала уваги на маршрут. Вона визирнула з вікна й, побачивши, де опинилася, підвелася на сидінні. Он там — на розі Олд Бромптон — синьо-коричнева вивіска. Вони все наближалися до неї, і, коли залишалося якихось там кілька метрів, Лаура вигукнула крізь скло:

— Можете висадити мене тут, дякую!

Вона розрахувалася й почекала, поки таксі від’їде, а потім пішла тротуаром до «Гайсміт та Браун».

Лаура стояла майже перед вітриною й під кутом дивилася на неї, удавши, нібито розглядає фото ексклюзивних квартир, виставлених на продаж, проте насправді намагалася розгледіти працівників офісу. Власне відображення в склі, позиція, на якій вона стояла, та сонцезахисні окуляри значно ускладнювали завдання, і побачити бодай щось їй так і не вдалося. Врешті-решт вона здалася: підняла окуляри, пройшла трохи праворуч і пильно глянула всередину. Вони всі були зайняті, і це дало їй іще кращу можливість спробувати зрозуміти, котра з них — Черрі, однак це й не знадобилося, усе було й так очевидно. Вона була неймовірна.

Коротке блискуче темно-каштанове волосся спадало на гарненьке личко. А тіло змусило б спітніти будь-якого чоловіка. Вражена її красою, Лаура спостерігала за нею якусь мить. Воно й не дивно, що Даніель утратив голову. Вона раділа за нього, однак… не розуміла, як хтось може так засліплювати. Лаура всміхнулася. Вона була задоволена. Черрі супроводжувала покупця, і Лаура побачила її обличчя, на яке падало світло: молода, рішуча, вольова — вона лякала. Лаура швидко відвернулася. Раптом їй стало ніяково від думки, що це шпигування, і вона по-дурному всміхнулася сама до себе. Лаура пройшла далі, однак образ Черрі не виходив їй із голови.

Лаура звернула на обжиту вулицю, залишаючи метушню позаду. Коли вона проходила повз білосніжні будинки, які сяяли на сонці, та дерева, що інколи траплялися поруч із ними, великодушно даруючи затінок, то зрозуміла, що здивована тим, якою виявилася Черрі. Як же виглядали сьогодні двадцятичотирирічні дівчата? Якою була б Роуз, якби була жива? Уже тоді Лаура знала, що хотіла зробити. Вона рішуче розвернулася й пішла додому.

— Чому ти не запросив її на вечерю?

— Що?

Коли Лаура повернулася додому, то побачила, що Даніель був удома, але спав. Тепер вони сиділи навколо великого обіднього столу й усі троє нахилили голови й підтримували рівновагу. Ані Лаура, ані Говард не згадували про маленьку сцену, що сталася суботнього вечора, до того ж минуло вже вдосталь часу, щоб це трохи забулося, і жоден із них не вважав за потрібне порушувати це питання знову.

— Твоя мати до смерті хоче дізнатися про неї більше.

Лаура ігнорувала Говарда. Вона помітила, що, коли Даніель був удома, її чоловік навіть не читав газету за столом.

— Ми хочемо познайомитися з нею! Ми обоє. Чи не так, Говарде?

— Звісно, — холодно відповів він.

Даніель засміявся.

— Так скоро? Я ж зустрічаюся з нею менше тижня.

— Це не я тисну на тебе, — сказав Говард.

Лаура придушила хвилю гніву.

— Говарде, якщо ти хочеш бачити свого сина впродовж цих канікул, то я б радила тобі мати трохи більше ентузіазму. Він уже раз відмахнувся від нас, пам’ятаєш?

— Мені варто хвилюватися з цього приводу? — запитав Даніель.

— Дуже хвилюватися, — відповіла Лаура. — І щось мені підказує, що ти проводитимеш із Черрі ще більше часу, аж доки ви обоє не зникнете… — вона шумно зітхнула, — …тому було б дуже гарно познайомитися з нею.

Даніель кивнув.

— Маєш рацію.

— Зателефонуй їй.

— Зараз? Звідки така терміновість?

— Мені потрібно мати змогу все спланувати. Як щодо, скажімо, четверга? О шостій тридцять?

Лаура не до кінця розуміла, чому так тиснула на сина. Вона знала, що навряд чи цього літа бачитиме його стільки, як сподівалася. Стільки, як із нетерпінням чекала, і змирилася з цим. Дорослі сини мають власні плани. Однак щось змушувало її ближче познайомитися з Черрі до того, як вони зникнуть.

Даніель розмовляв по телефону. Він прикрив мікрофон.

— У четвер у неї не вийде…

Лаура швидко подумала.

— Тоді в п’ятницю.

Він передав це по лінії і, здається, цього разу досягнув успіху.

— …подзвоню пізніше, — сказав Даніель, а потім поклав слухавку. — Вона залюбки прийде.

Лаура всміхнулася. Її здивувало те, з яким нетерпінням вона чекала на цю зустріч.

6

Четвер, 12 червня

Щоразу, коли Черрі збиралася навідатися до своєї матері, вона вирішувала, що тепер уже буде іншою: відкритою, приязною, розслабленою. Що, потрапивши в пастку всіх тих речей, які нагадували їй про бідне дитинство, говоритиме з нею невимушено й без паніки. Її мати не винна в тому, що в них не було грошей усі ті роки. Однак щойно Черрі переступала поріг їхньої маленької двокімнатної квартирки, її гарні наміри наче випаровувалися. Завеликий для цієї кімнати широкоекранний телевізор, пухнастий килим у вітальні, жахливий розкладний диван. Збоку від нього коробка цукерок «Святкування» чи «Герої» для гостей. Черрі знала, що Венді, її мама, дуже цінувала маленькі знижки від супермаркету. Вона завжди користувалася акціями й стверджувала, що за всі ці роки вони заощадили їй цілий статок. Черрі ненавиділа супермаркети, а їхні «акції» ненавиділа ще більше. Як і те сміття, що вони заохочують тебе купити й заповнити ним свій будинок. Вони виманюють у людей кожну копійку й без того невисокої зарплатні, виставляючи все так, наче подають руку допомоги. «Ми на твоєму боці, ми знаємо, як ти почуваєшся», — у важкі часи вони постійно отримували величезні прибутки. Сама тільки DVD-колекція її мами, у середньому по 10 фунтів за диск, коштувала дві тисячі. Точніше, раніше вона була варта двох тисяч, тепер же в кращому випадку ціна їй — сотня фунтів. Черрі дратувало те, що вона ніколи не припиняла підраховувати.

«Але це ж класика», — сказала якось Венді про нове видання «Промови короля».

«Це шматок пластику у твоїй вітальні. Як часто ти його дивишся?»

Володіння класикою не робить тебе чимось більшим за любителя фільмів, не означає, що ти стаєш ерудованим, і це не надто корисна чеснота, адже виставляє тебе дурнем, особливо якщо ти можеш подивитися цей фільм по телебаченню чи взяти напрокат. Черрі ніколи й на думку не спадало, що її мама може й справді насолоджуватися переглядом цих дисків, а можливо, і вдячна їм, оскільки вони розважають її в ті вечори, коли вона не на роботі, тому що після смерті батька Черрі вона так ні з ким і не зійшлася.

Черрі стримано поцілувала маму, намагаючись уникнути незграбних обіймів та сліду від помади на своїй щоці.

— Мамо!

— Вибач, це лише тому, що останнім часом я тебе майже не бачу.

Це була правда, і Черрі, знітившись, не відповіла.

— Як ти?

— Добре. Вип’єш чогось? Келих вина, наче ми святкуємо?

Черрі знала, що в її матері є лише біле вино — солодке, саме таке, яке вона ненавиділа, однак не хотіла її засмучувати, тож виправдалася, що ще зарано для випивки, сказавши, що натомість вип’є чаю. Вона пройшла вслід за Венді на кухню, де для неї приготували напій у чашці із зображенням обличчя Деніела Крейга. Без шиї, лише на тлі білої порцеляни його відділене від тіла вродливе обличчя з грубуватою усмішкою. Виглядало сюрреалістично. Коли мама наповнювала чайник, Черрі змогла її роздивитися. Вона знову перефарбувала волосся: щоразу, коли Черрі бачила її, у Венді був новий відтінок, наче вона вирішила випробувати всю палітру «Лореаль» для брюнеток (як колись говорила її мама, знайшовши цю коштовну інформацію в каталозі постачальника, загалом вісімдесят три відтінки). Під фарбою волосся було сиве, однак колись воно було таке ж глянцеве й коричнево-чорне, як зараз у Черрі. Вона взяла від своїх батьків усе найкраще й, окрім цього, успадкувала ще й непередбачувану й химерну суміш генів від своїх дідусів та бабусь.

Венді провела її до вітальні.

— Якщо хочеш, можеш узяти крісло.

— Ні, усе гаразд, візьми ти. — Черрі швидко сіла на протилежному боці дивана, добре пам’ятаючи ті часи, коли її змушували сидіти там, щоб задовольнити захоплення її матері, і відкинулася назад так, наче була в дантиста, відчуваючи кожну краплину беззахисності.

— Я розмірковую над тим, щоб перефарбувати оту стіну в червоний. — Венді вказала своїм горням на стіну позаду величезного телевізора. — Як ствердження.

— Ствердження чого? — Черрі не хотіла дозволяти роздратуванню підкрастися ближче, однак воно вже було тут.

— Не знаю. Чому ти завжди така?.. — Вона хотіла сказати щось докірливе, але прикусила язика. Не сьогодні. Вони обоє втупилися у свої чашки з чаєм, не вигадавши зробити щось краще.

Телевізор був на беззвучному режимі, транслювали ігрове шоу. Черрі ненавиділа всі ігрові шоу з тієї простої причини, що їх учасники завжди купували собі вбрання спеціально для телеефіру, проте закінчувалося все тим, що вони незумисно принижували себе, виглядаючи дешево чи кумедно. Ще вона не могла зрозуміти, як дехто може бути таким дурним. Учителі, які не знали столиці Канади. Це було зворушливо.

— Як робота? — запитала Черрі.

— О, ти б бачила ці черги в суботу. Ми розпродали всі одноразові набори для пікніків, а я говорила їм, що знадобиться більше.

— Їм слід було прислухатися до тебе.

— Авжеж, — задоволено відповіла Венді.

— Як давно ти вже там працюєш?

— Ну, я влаштувалася туди, коли тобі було лише два рочки, оскільки ми потребували грошей, — почала Венді, і Черрі, яка вже чула цю історію раніше, усвідомила, що просто чекає на кульмінацію.

— Це мала бути робота не на весь день, і починала я з каси, просуваючись кар’єрними сходинками. Коли твій тато помер, узяла більше змін. Я була старанним та надійним працівником. Не однією з тих, кому потрібно зникнути, щоб відвести собаку до ветеринара чи для чогось там іще. Хай там як, а у вересні вже буде двадцять три роки. — Венді гордо всміхнулася, на якусь мить занурившись у власні досягнення.

Черрі вважала, що не могло бути нічого гіршого, аніж застрягнути в гігантському магазині, наповненому людьми, які штовхали перед собою великі залізні візки на колесах, і впродовж двадцяти трьох років потайки мріяти про посаду начальника відділу, і що це точно не можна назвати успіхом. Звісно ж, вона за цей час уже очолювала б цілий округ чи щось іще, однак ці думки наганяли на неї сум, тож вона викинула їх із голови.

— Хороше трапляється з тими, хто важко працює, розумієш? Наприклад, коли ти отримуєш підвищення та премію.

— Як там Голлі?

— Не дуже. Її дочка пішла на прослуховування в «Х-фактор», однак із тріском провалилася. Очевидно, вони розкритикували її. Голлі дуже засмутилася через це. — Венді нахилилася вперед і поплескала Черрі по коліні. — Не думай про все це. А як у тебе справи? Я й досі не можу повірити, що моя дочка нарешті знайшла гідну роботу! У нерухомості завжди крутяться гроші, — глибокодумно промовила вона, хоча радше висловлювала загальноприйняту думку, аніж говорила з власного досвіду.

Нарешті Черрі змогла всміхнутися, хоча й не збиралася вдаватися в деталі.

— Добре, насправді просто прекрасно. Зараз це приносить мені задоволення.

— Що ж, чудово. Я завжди знала, що ти зробиш усе правильно. Ти була розумницею в родині. Тож чим ти займаєшся? Продаєш шикарні будинки?

— Здебільшого так. А іноді здаю їх в оренду.

— Б’юся об заклад, що вони деруть там таку ціну, правда ж? За скільки я змогла б здати свою квартиру у ла-ла-ленді?

— Ну, так одразу й не скажеш, однак на твоєму поверсі десь за три тисячі.

— Три тисячі за місяць!

— За тиждень.

На обличчі Венді з’явився такий здивований, ошелешений вираз, що Черрі почала хихотіти. Вона не могла з цим нічого вдіяти, хоча й не хотіла глузувати зі своєї матері, однак коли у Венді відвисла щелепа й вона завмерла, це виглядало просто кумедно.

Венді повільно закрила рот.

— Господи Боже, — а потім, здогадавшись про те, як вона, напевно, виглядала, теж почала сміятися, а через якийсь час, коли вони глянули одна на одну, це викликало ще більший напад сміху. Це був один із тих рідкісних моментів, коли вони змогли порозумітися, просто пожартувавши. Венді була задоволена тим, що вони, здавалося, зійшли на безпечну тему, і несподівано їй дещо спало на думку: — Слухай, наступного тижня мені змінили розклад. У вівторок вихідний. Можливо, я могла б приїхати, ми б зустрілися й пообідали десь разом?

Черрі швидко все обміркувала й напружилася.

— У мене буде лише півгодини.

— Це незаконно!

— Усе добре…

— Ні, ти маєш право на годину обіду. Це закон. Мені слід поговорити про це з твоїм босом.

— Мамо, облиш.

— Ні…

— Мамо, будь ласка!

Венді замовкла. На секунду.

— Вони хоч гарно тобі платять?

— Мамо!

— От тільки ти ніколи не вміла розпоряджатися грішми, завжди розтринькуєш на дрібниці.

Черрі поперхнулася чаєм, розбризкавши трохи на кремовий шкіряний диван.

— І не дивися на мене так. Ти пустила на вітер свої заощадження, витративши їх на поїздку до Австралії.

— Робота на літо. Культурний досвід. — Вона роззиралася довкола в пошуках чогось, чим можна було б витерти розлитий чай, і знайшла паперові серветки «Kleenex Collection» із зображенням водяних лілій на коробці. Їх оформили спеціально на прохання домогосподарок, які вважали, що коробка з носовичками обов’язково має вписуватися в інтер’єр. Якусь секунду вона вагалася, не бажаючи витягувати серветку, наче це була люб’язна пропозиція відьми, яка ув’язнить тебе у своєму лігві, варто тобі лише скуштувати. Вона нагадала собі, що якщо коли-небудь втратить роботу, ця квартира — єдине місце, куди вона зможе повернутися. Така безвихідь налякала її.

— Ти б могла вкласти їх у щось, — продовжувала Венді. — У преміальні облігації, наприклад.

— Мамо, за преміальні облігації не платять відсотків.

— Так, але в них кращі шанси, аніж у лотереї.

Черрі стиснула зуби й вирішила не вказувати на й без того очевидне. Замість цього вона сказала:

— Ну, а що б ти зробила? Якби виграла?

— Поїхала б у довгу відпустку. Узяла б із собою Голлі. Це її трохи втішило б.

— Ти б переїхала?

— Неподалік від річки Вондл побудували такі милі будиночки.

Черрі роздратовано скрикнула:

— Мамо, ти ж знаєш, що можеш поїхати з Кройдона!

— Ніколи. Я тут народилася. Це в моїй крові. Немає кращого місця за те, з яким я пов’язана.

Така заява занепокоїла та знову роздратувала Черрі, і їй захотілося, щоб цей вечір швидше закінчився. Вона думала про те, що сьогодні могла б сидіти в красивому будинку Кавендішів. Їй так хотілося прийняти запрошення Лаури на вечерю, однак вона знала, що скасувати запланований візит до матері було б надто складно. Це лише подовжило б страждання: їй усе одно довелося б шукати іншу дату.

Черрі вже придумала привід, щоб піти раніше, і ще до приїзду повідомила матері, що домовилася про зустріч із друзями. Вона потайки поглядала на свій годинник. Уже через десять хвилин можна починати збиратися. Кройдон розташовувався так далеко, що на те, щоб дістатися до іншої частини Лондона, знадобилася б ціла вічність. Насправді ж вона збиралася повернутися додому й вибрати, що одягне завтра — це вбрання мало пасувати й для вечора. Це мало бути щось доречне для «вечері» з містером та місіс Кавендіш («вечеря» — звучить не так уже й погано). Даніель казав не перейматися вбранням, але це було просто смішно.

— А може, я виграла б достатньо, щоб купити один із тих маєтків у Веб Естейт.

Черрі напружилася.

— Від Ніколаса щось чути? — спитала Венді, намагаючись говорити невимушено.

— Ні.

— Чого й варто було очікувати.

Вона говорила так упевнено, наче її підозри підтвердилися, і це змусило Черрі насторожитися.

— Що ти маєш на увазі?

— Ти знаєш, що він був трохи іншим, хіба не так?

— Іншим у чому? — загрозливо запитала Черрі.

— Що ж, — знервовано почала Венді, — він був багатий, у нього інше життя, про яке ми насправді нічого не знаємо. — Венді стиснула руку дочки, бажаючи втішити, щоб Черрі змогла відпустити його, а вона — знову привітати її в їхньому клубі взаємної підтримки, однак Черрі несвідомо відсахнулася від неї. Її охоплювали гнів та гордість. Навіть її мати думає, що вона не гідна тієї ліги. Було так неправильно, так неймовірно смішно вважати, що ти не можеш бути ні з ким іншим, що вони кращі лише тому, що мають гроші.

— Ти ж не засмучуєшся, правда?

— Ні.

— От тільки…

— Що?

— Ти могла цього й не бачити… — Венді підтягла до себе місцеву газету й розгорнула її на весільній рубриці. Черрі побачила усміхнене обличчя Ніколаса поруч із тією блондинкою з бару, яка була вбрана в тіару та білу сукню. Вони аж світилися єдністю. Черрі завмерла й змусила себе не показувати жодних емоцій, окрім байдужості. Вона дивилася на фото, шукаючи ознак того, що Ніколас думав про неї, що цей шлюб із — Черрі прочитала її ім’я — Габріелою Кларою Батлер Освальд був укладений під тиском його батьків, що в нього просто не було іншого вибору, якщо тільки він хотів отримати бізнес свого батька. Їй здалося, що в його усмішці було ледь помітне напруження, але потім вона збагнула, що це могла бути звичайна реакція на постійну увагу весільного фотографа — кадр за кадром. Черрі відштовхнула газету.

— Щастя їм, — промовила вона так, що стало зрозуміло: тему вичерпано.

— Хочеш зазирнути до своєї кімнати й перевірити, чи не залишилося там чогось, що ти хотіла б забрати із собою? Я розібрала всі твої старі іграшки, ще відколи ти була геть мала.

Черрі не хотіла. Вона вже забрала з цієї квартири все, що хотіла, тому думка про те, щоб узяти хоча б частину свого дитинства в нове життя, більше була схожа на спаплюження.

— Не можу, мамо. Я домовилася зустрітися з друзями. Можливо, іншим разом. Що скажеш?

З цими словами вона підвелася.

— Я й справді вже мушу йти, час повертатися в Лондон.

Венді приховала своє розчарування й теж підвелася.

— О, люба, дякую, що приїхала аж сюди. Для мене це дуже важливо.

Запала коротка тиша, жодна з них не говорила ані слова, потім Черрі осяйно всміхнулася.

— Ясно, — сказала вона й попрямувала до дверей.

Вона дозволила поцілувати себе в щоку й збагнула, що їй у руку тичуть маленький пакунок.

— З днем народження, — урочисто промовила Венді, чекаючи на щось.

Черрі була впевнена, що це було щось, що мама до смерті хотіла їй подарувати. Пакунок був загорнутий у «милий» квітчастий папір, який виглядав так, наче призначався для чотирирічних і ще молодших. Треба було відкрити його зараз, однак Черрі не змогла б приховати розчарування й поклала подарунок до сумочки.

— Усього найкращого, люба, — уривчасто промовила Венді.

Це була мука. Черрі розуміла: її мама знала, що дочка воліє якнайшвидше піти, — але придушила в собі це відчуття, удавши, що не помітила сповненого болем погляду Венді. Груди їй стискала провина: вона ненавиділа бути тут, ненавиділа те, ким була, коли жила тут.

— Дякую, мамо.

Вона втекла й заквапилася назад до станції Східний Кройдон. З кожним кроком почуття провини росло. Вона дістала телефон і відправила повідомлення, щоб хоч якось очистити сумління: щось приємне й сердечне про те, як гарно було зустрітися. Щойно вона отримала радісну відповідь, як відчула, що біль у її грудях зменшився, а тоді спочатку потягом, а потім на метро вона дісталася дому.

На повернення до Тутінга знадобилося півгодини, і вечір ще й досі був теплим. Вона налила собі келих вина, що залишилося з вихідних із Даніелем, і вийшла в крихітний сад у внутрішньому дворі. Він був лише три кроки завширшки й шість кроків завдовжки, і Черрі могла бачити димоходи лікарні святого Георгія з-за огорожі й цілу низку квартир, що йшли паралельно до її будинку, однак знадвору там було менше місця. Промайнула лисиця й безшумно зникла в дірці до сусідського садка, яку викопала під огорожею. Спостерігаючи за нею, вражена здатністю цих тварин обживатися в будь-якій частині Лондона, Черрі відпила вина. Декілька тижнів тому вона чула в радіошоу, як люди телефонували з таких місць, як Бернз та Челсі, і скаржилися, що лисиці пробираються в будинки. З усіх районів, де вона могла дозволити собі житло, Тутінг був найближчим до центру міста, а далі орендна плата зростала так швидко, як зарості терну, не даючи їй вибору. Це змусило її замислитися над тим, що вона збиралася одягти завтра, і Черрі з келихом вина в руці пройшла до спальні. Відчинивши шафу, вона критично оглянула свій одяг. Схоже, що завтра знову буде спекотно, а тому потрібне те, що не зімнеться й не затреться впродовж робочого дня в офісі. Урешті-решт вона вибрала стриману шовкову блузу й темно-синю спідницю-олівець. Черрі залишила місце для вибраного одягу в центрі шафи, розштовхавши все інше по боках, і задоволено дивилася на речі якусь мить перед тим, як зачинити двері. Вона повернулася в сад і захоплено думала про наступний день і про те, з яким нетерпінням чекає на знайомство з батьками Даніеля. До Лаури вона відчувала теплоту за запрошення, яке до того ж отримала так скоро після початку їхніх стосунків із Даніелем. Такого не траплялося, навіть коли вона ще зустрічалася з Ніколасом. Черрі уявила родину Даніеля, і її накрила хвиля задоволення від того, що вона вписувалася в цю картинку. З Даніелем було дуже легко, і вона відчувала, що його батьки виявляться такими ж приємними в спілкуванні.

Уже значно пізніше, коли того вечора Черрі пішла спати, вона згадала про подарунок. Це була остання модель i-Phone, і вона усвідомила, що в такий спосіб мати спробувала зрозуміти її й купила те, що, на її думку, мало сподобатися молодому поколінню. А ще вона знала, що це коштувало їй значної частини зарплатні. Це чомусь було дуже сумно, адже хай там як, у неї вже був один такий. На Черрі знову нахлинуло відчуття провини, і вона сховала подарунок у шухляду, лягла на подушку й зітхнула. Вона й гадки не мала, як мати впишеться в її майбутнє.

7

П’ятниця, 13 червня

Від офісу з кондиціонером до будинку Кавендішів було лише десять хвилин ходу, однак Черрі відчувала, що розпашіла від спеки, і нервувалася. Навіть із початком вечора температура сягала тридцяти градусів, і дівчина швидко й непомітно перевірила, чи під пахвами раптом не залишилося пітних плям. На щастя, минулося — лише невелика, розміром із п’ять пенсів, плямка під правою рукою.

Черрі хвилювалася. Їй хотілося їм сподобатися. Вона глянула на букет тигрових лілій, який тримала в руках: красиво загорнутий у коричневий папір і перев’язаний шворкою так, що здавалося, наче квіти затягли в корсет, — і знову замислилася над тим, чи цього вистачить. Квітів було багато, та ще й досить великих. «А як же інакше?» — іронічно подумала вона, адже цей букет коштував їй шістдесят фунтів. І знову ж таки лілії були великі. Вона порахувала стебла: сім. Це точно не занадто? Черрі переклала букет у другу руку, щоб долоні не дуже спітніли, і вирішила, що так чи інакше вже запізно з ними щось робити. Важливо було прийти не з порожніми руками. Вона звернула на вулицю, де жили Кавендіші, і глянула на годинник, побоюючись, що може прийти зарано. Господи, вона в жодному разі не хотіла виглядати так, наче була у відчаї чи щось таке. Черрі швидко перейшла на іншу вулицю, яка привела б її на протилежний кінець тієї, на якій вона щойно була. Пройшла вздовж неї, удаючи, ніби трохи заблукала, на той випадок, якщо поруч був хтось знайомий із тими людьми, з якими вона збиралася зустрітися, і згадка про те, як вона блукала навколо, могла з’явитися в буденній розмові пізніше. Ця думка змусила її зніяковіло здригнутися.

Вона звернула на другий кінець вулиці Кавендішів і, глянувши на годинник, узяла такий темп, щоб дійти до металевих воріт під номером тридцять вісім точно о шостій тридцять. Вона пройшла шаховою дошкою, що була викладена ідеально чистою білою та чорною плиткою, до великих масивних чорний вхідних дверей і подзвонила у дзвіночок. Чекати їй довелося недовго: двері відчинив радісний та гостинний Даніель. Він узяв її за руку, палко, але коротко поцілував у губи.

— Привіт! Вони до смерті хочуть із тобою познайомитися, — прошепотів він їй на вухо, ніби попереджаючи, а потім вона почула кроки двох людей, які наближалися до них.

Першим ішов містер Кавендіш — широкоплечий чоловік, який звик заходити до кімнат, не маючи ані краплі страху перед тим, що там може бути. Він був вбраний у сорочку з короткими рукавами, заправлену в шорти — дивне поєднання напівофіційного та буденного стилю, а його погляд, — не те, щоб злий, — скував Черрі. Він схопив її вільну руку з більшою силою, ніж це було потрібно, — упевнено, по-чоловічому і, якби Черрі говорила відверто, боляче.

— Тату, це Черрі.

— Говард, — промовив він, представляючись. — Приємно познайомитися.

— Взаємно, Говарде.

Він відпустив її руку, і Черрі відчула поколювання, коли кістки випрямилися й відновився кровообіг. Потім настала черга Лаури. Черрі зі здивуванням та прихованим захватом усвідомила, що Лаура взяла її руку й, глянувши на неї, ніби зачарована, притягла ближче й розцілувала в обидві щоки.

— Дуже рада познайомитися, Черрі.

— Я теж, — відповіла вона й віддала букет. — Це для вас.

Лаура прийняла квіти з величезним задоволенням, і Черрі зраділа, що не поскупилася на них.

— О, вони прекрасні. Дякую.

Черрі не могла до кінця повірити в те, що ця чарівна жінка, напевно, того ж віку, що й її мати. Вони були такі різні. Лаура — висока, велична, яскрава білявка. Кремова шовкова блузка та широкі карамельні штани підкреслювали її силует так, наче це був їхній привілей, а в цілому складалося враження, наче вона була однією з осяйних золотих богинь.

— Мені подобається ваша блузка, — не стрималася Черрі й мусила докласти всіх зусиль, щоб придушити рум’янець, що почав був з’являтися на її щоках.

— А мені твоя, — відповіла Лаура. — Тобі дуже личить цей колір.

Черрі ще більше почервоніла, відчуваючи, що спонукала Лауру сказати щось приємне у відповідь, і стояла, не кажучи ані слова, усміхалася й мріяла про те, аби бути хоч трішки витонченішою.

— Саме час випити, — сказав Говард і попрямував, як Черрі вже знала, в одну з віталень.

Вона сіла на краєчку довгого сірого дивана, і, дякувати Богу, Даніель сів поруч. Лаура трішки відстала й, напевно, поклала десь квіти, бо її руки вже були вільні. Вона не змогла б так швидко поставити їх у вазу, і Черрі відчула себе зневаженою. Її квіти в’януть десь на полиці? «Зберися, — суворо сказала вона собі, — навряд чи Лаура могла зникнути хвилин на десять, щоб поставити букет, якщо ти щойно прийшла. З квітами все буде добре».

— Аперитив? — запропонував Говард.

— Так, будь ласка.

— Беліні? — хоча він уже наповнив один келих і передав його їй.

Коли Черрі робила перший ковток, то намагалася не дозволити бульбашкам потрапити їй у ніс.

— Сьогодні в тебе був робочий день? — запитав Говард, продовжуючи наливати келихи.

— Так, я працюю в «Гайсміт та Браун».

Лаура взяла в чоловіка келих і плавно опустилася в крісло навпроти Черрі.

— Даніель згадував про це. Тобі там подобається?

— Так, дуже.

— Ти давно вже там працюєш?

— Недавно.

Вона цього не продумала й, скориставшись паузою, узяла келих у другу руку. Черрі знала, що їй потрібно розслабитися, але так переймалася тим, щоб справити гарне враження, що її мозок постійно працював, намагаючись запам’ятати, що вона хотіла розповідати, а що — ні. Вона ризикувала здатися грубою.

— А чим займалася раніше?

— Працювала в галузі ресторанної справи.

Батьки Даніеля всміхнулися, як здалося Черрі, з ввічливим інтересом. Вона відчула, що знову ризикує почервоніти. Вони явно здогадалися, що вона сказала це, аби приховати, що працювала в ресторані. Відчуваючи себе по-дурному, вона швидко заговорила:

— А до цього побувала в Австралії. Я… Еее… хотіла трохи відпочити після…. іспитів.

— Який університет ти закінчувала? — запитав Говард.

Черрі подумки зіщулилася.

— Еее… Ніякий… Але я склала всі іспити на «відмінно».

Та що ж це з нею коїться? Намагається виправдатися, зовсім як дитина.

— Тож ти повернулася й вирішила почати кар’єру, навчаючись на роботі. Дуже похвально, — сказала Лаура, — особливо враховуючи теперішню вартість навчання.

Черрі усміхнулася й кивнула. Вона зрозуміла, що Лаура прикриває її, і зніяковіло переклала келих в іншу руку, розмірковуючи над тим, що сказати, щоб змінити тему.

Даніель стягнув її з дивана.

— Ходімо, я покажу тобі будинок. Можеш дати свою професійну оцінку.

Черрі вийшла за ним із кімнати, почуваючись так, наче завалила перший іспит. Щойно вони вийшли за двері, Даніель ущипнув її за задок. Вона ледь встигла втриматися, щоб не скрикнути й, попереджуючи, штовхнула його руку, проте така інтимність підбадьорила її.

— Коридор, — сказав він, — як бачиш, він у нас є.

— Та ще й дуже красивий, — відповіла Черрі, знаючи, що його батьки можуть чути все, про що вони говорили. Але так і було: блискуча паркетна підлога вела до двох вигнутих білих дерев’яних сходів — одні нагору, а другі — вниз. Перед мармуровим каміном лежав турецький килим, а по обидва боки від нього стояли великі крісла, і Черрі стало цікаво, чи хтось колись там сидів.

— Тобі не варто так хвилюватися, вони такі самі, як і ти, — стишено сказав Даніель, однак Черрі все одно застережливо глянула на нього. Вона чула, що Лаура вийшла в коридор услід за ними.

— Я лише збираюся закінчити суфле, — промовила вона й попрямувала на кухню.

— Туди ми не підемо, щоб не турбувати шеф-кухаря.

Замість цього Даніель повів її сходами нагору, і вони опинилися на другому поверсі. Не зупиняючись, він промовив: «Це мамина кімната», — і пішов сходами далі, а Черрі здивовано подумала: «Як цілий поверх може призначатися лише для спальні однієї людини, а ще, напевно, величезної ванної кімнати та гардеробної?» Помітила вона й те, що не схоже було, що містер та місіс Кавендіш сплять разом. На третьому поверсі Даніель повів її в одну зі спалень.

— Моя кімната, — сказав він. — Хоча не зовсім, уже ні. Але це була моя кімната в дитинстві.

Тут стояли величезне міцне дубове ліжко, шафа та стіл, однак винятковим у цій кімнаті було те, що вона належала чоловікові, який стояв позаду. На кожній стіні висіли фотографії: Даніель у Мачу-Пікчу, на острові Пасхи, біля пірамід. Різноманітні екстремальні види спорту: скелелазіння, катання на лижах, сплавляння на плоту на порогах Великого каньйону та знімки з Гранд-туру. Були там і нагороди: кубки з регбі, крикету й тенісу. Усі натерті до блиску й без пилу. Це була наочна демонстрація його юності й усіх тих можливостей, які він мав.

— Ого. Ти був достатньо цілеспрямованим.

— Це не моя заслуга. Ну, я маю на увазі, що мені це подобалося, однак це мама наполягала на заняттях.

— Напевно, вона тобою дуже пишається.

Черрі потягнулася до вікна й підняла фото, на якому Даніель був на велосипеді в Піренеях. Хтось — очевидно, Лаура — підписав його в куточку, поруч із датою. Поставивши рамку на місце, вона визирнула у вікно й побачила посеред галявини синюватий прямокутник розміром десь три на два метри. Схоже було на скло.

— Що це?

Даніель став позад неї.

— Вікно. Для басейну.

Черрі обернулася з широко розплющеними від здивування очима.

— У вас там басейн? Під землею?

— Ага. Починається під садом і тягнеться аж під будинок. І це ще не все, перед будинком винний погріб та кімната, де за переглядом фільмів любить зависати тато. А ще нижче невеликий гараж. Хочеш скупатися?

Черрі пильно вдивлялася у вікно, намагаючись уявити, на що це схоже.

— На жаль, не взяла із собою купальника.

— Не важливо. — Даніель став цілувати її ззаду в шию, однак Черрі зніяковіло почала вириватися.

— Твоя мама внизу, — прошипіла вона.

— Так, — погодився він, продовжуючи цілувати її.

Черрі відштовхнула його.

— Я хочу справити гарне враження. Не змушуй мене виглядати роздратованою.

— Сьогодні ти просто прекрасна. Може, ми швиденько?

— Категорично ні.

Задзвенів дзвіночок. Даніель важко зітхнув.

— У мами інші плани.

— Скажи мені, що це не виклик.

— У нас великий будинок. Їй треба було якось кликати мене за стіл. Ну, і що мені тепер робити з цим? — Він указав на випуклість у своїх шортах.

— Під час вечері уявляй мене голою.

— Умієш ти дражнити! — Однак це подобалося йому, і вона про це знала.

Тримаючи Черрі за руку, Даніель повів її назад сходами вниз, і вони зустріли Лауру в коридорі. Вона несла тацю з чотирма горщичками, з яких струменіла пара.

— Вибачте, якщо скоротила вашу екскурсію, однак це не може чекати.

Даніель випустив руку Черрі й підійшов до матері, щоб узяти в неї тацю. Це викликало в дівчини незрозуміле відчуття покинутості, а її впевненості знову наче й не було.

Вечерю накрили в їдальні, і на якийсь час за столом опинилося більше людей. Черрі сиділа навпроти Говарда, а Даніель — навпроти матері. Кожна річ наче випромінювала успіх: столові прибори, склянки й навіть посуд — білий сервіз з акварельними квітами по краях. Майже всю стіну займала величезна сучасна олійна картина, імовірно, така ж дорога, як і все решта в будинку.

— Тадам! — вигукнув Даніель, поставивши тацю із суфле на стіл.

Черрі відразу ж відчула слабкий специфічний рибний запах, який було неможливо ні з чим сплутати. Краб. Вона завмерла. У неї були погані спогади, пов’язані з однією з покупок її мами за знижкою, коли в товару збігає термін придатності. Тоді вона провела майже всю ніч у ванній через нудоту. Запах викликав у Черрі відразу, однак вона вирішила, що впорається. Перед нею поставили страву: пухка хмарка суфле чекала, поки Черрі торкнеться її гостренької верхівки. Вона зволікала так довго, як тільки могла, аж доки всім не накрили на стіл і вони не скуштували перший шматочок. Потім узяла маленьку виделку, міркуючи, що в неї поміститься менше, ніж у ложку, і невпевнено скуштувала. Вона доклала всіх зусиль, щоб не вдавитися, і з острахом подумала про те, як їй упоратися з цією стравою так, щоб її не знудило, і не образити господиню. Вона зупинилася, щоб відпити вина, а потім повільно взяла виделкою ще шматочок, однак Лаура помітила напруження Черрі.

— Усе добре?

Черрі хотіла виправдатися, але здалася.

— Вибачте. Я не люблю крабів.

— Господи, не їж.

— Вибачте… — зніяковіло повторила Черрі. — Від цього мені стає… недобре.

Даніель стукнув себе по лобі.

— Це моя провина. Вибач, Черрі. Мама просила мене перевірити. Я геть забув. — Схоже було, що він розкаюється. — Я думав, усе буде добре.

— Вибач, — промовила Лаура, підвелася й забрала її тарілку.

— Співчуваю, — сказав Говард.

Лаура пішла, щоб віднести тарілку на кухню.

— Це дістанеться Мойсею.

— Коту, — пояснив Даніель.

— Що ж, вважаю, було смачно, — сказав Говард, доїдаючи, коли Лаура з’явилася знову.

— Дуже смачно, мамо, — погодився Даніель.

— Рада, що вам сподобалося. — Вона виглядала засмученою, але взялася за свою порцію. — Вибач, Черрі.

Лаура була дуже люб’язною, однак Черрі згорала від сорому. Вона чула, як забурчав її шлунок, і швидко напружила м’язи, тож цього не помітили.

— А ти голодна! — сказав Говард. — Ми можемо принести для неї щось інше?

— Усе в порядку, чесно.

— Ти впевнена? — продовжила Лаура. — У мене таке відчуття, наче я намагалася отруїти тебе чи ще щось! Може, дині? Здається, у холодильнику є частина.

— Якось я отруївся мідіями, — сказав Говард, — і відтоді так і не зміг знову їх скуштувати.

Черрі воліла б, щоб вони більше про це не згадували. Даніель поклав їй під столом руку на коліно, утішаючи.

— Дякую, тату, але не думаю, що зараз слушний момент для таких спогадів.

З кухні почулося нявкання. Лаура підвелася.

— Мойсею, — погукала вона, — ти й досі голодний?

— У нас завжди були домашні тварини, — сказав Говард. — Живий куточок. Хоча я завжди більше любив собак.

— Чому в нас ніколи їх не було? — запитав Даніель.

— Твоя мати не хотіла. Вони нагадували їй кокер-спанієля, якого вона мала в дитинстві.

— Він помер, — сказала Лаура. — Це мене спустошило. Потім кілька тижнів мені снилися кошмари.

— Шкода, — сказав Даніель. — Мені подобаються собаки.

Кіт занявчав голосніше й поважно зайшов до кімнати, а потім почав тертися об ноги Лаури.

— Не слухай його! — сказала вона. — Ти наш улюбленець.

Черрі глянула на нього з величезною неприязню. Це було нерозумно, вона знала, однак їй здавалося, що навіть кіт змовився проти неї, щоб отримати суфле. Усім, окрім неї, сподобалося це бісове суфле. Чому вона не могла так само його любити, як і ці люди?

— Філейний стейк та обсмажена картопля на основну страву? — невпевнено запитала в Черрі Лаура. — Нормально?

Черрі широко всміхнулася.

— Звучить чудово.

— А що на десерт, мамо? — запитав Даніель.

— Я б здивувалася, якби ти про це не згадав, — усміхнулася Лаура. — Черрі, очевидно, ти вже знаєш про залежність Даніеля від шоколаду?

Черрі знову всміхнулася: гарний шанс зав’язати розмову. Вона не знала.

— Мені доводиться ховати його, коли Даніель удома, — сказала Лаура.

«Правда? Тричі “ха”!» — подумала Черрі.

— Ти будеш радий дізнатися, що це… шоколадно-фісташкова маркіза.

Даніель обійняв маму.

— Ти неймовірна!

Черрі не знала, що таке маркіза.

— Подобається? — запитала в неї Лаура.

— Так, дуже, — відповіла Черрі.

— Напевно, я збожеволів, якщо з’їжджаю звідси, — сказав Даніель, і Черрі відчула легке занепокоєння.

Вона глянула на нього і з полегшенням зрозуміла, що він пожартував. Було очевидно, що між ними дуже гарні стосунки — між Даніелем та Лаурою. Надзвичайно гарні. Для неї в цьому було щось інопланетне — така близькість із матір’ю та їхні приязні жарти засмутили її. Вона уявила такі стосунки зі своєю мамою й відразу ж здригнулася від відрази. Так було не завжди. Коли Черрі була малою, вони були близькі. Як дитина вона майже обожнювала Венді, але подорослішавши, Черрі почала її соромитися — матері, котра працювала в супермаркеті й чий світ був такий малий. Усе ставало тільки гіршим, тому що Венді була дуже милою, як цуценя: вона завжди бігала навколо дочки, бажаючи бути частиною її життя. Через це в Черрі виникало відчуття провини, тому інколи їй здавалося, що якби Венді дала їй ляпаса й сказала, якою поганою була її поведінка, то все стало б значно простішим. Думки про Венді завжди псували Черрі настрій. Вона спробувала не звертати на них уваги й насолоджуватися стейком та, як виявилося, неймовірним шоколадним мусом.

— Тож коли я отримаю назад свій барліг? — запитав Говард, наливаючи всім вина.

Даніель розсміявся.

— Учора, — пояснив він, — тато спустився вниз, щоб поплавати. Унизу вистачило б місця для нас обох, — сказав Даніель батькові.

— Для твого стилю плавання місця замало. Більше води за межами басейну, ніж у ньому.

— Ти просто не хотів осоромитися.

— Я надто звик до того, що ти тут майже не буваєш. Черрі, тобі має бути соромно, що ти не змогла зайняти його минулого вечора.

— У Черрі були інші плани, — сказав Даніель.

— Так, — погодилася Черрі.

Вони всі глянули на неї. За обідом вона говорила дуже мало, надто нервувалася, надто соромилася, щоб підтримувати розмову, тому не очікувала, що опиниться в центрі уваги. Черрі й подумати не могла, що однослівна відповідь прозвучить так загадково, однак тепер вона несподівано зрозуміла, що насправді все склалося якнайкраще.

— Щось приємне? — запитала Лаура.

Черрі зробила вигляд, наче відповідати їй було ніяково, наче не хотіла привертати до цього увагу.

— Учора був мій день народження. Я провела вечір із мамою.

Даніель здивовано відкинувся на спинку стільця.

— Ти мені не говорила! — Він обома руками торкнувся її обличчя й поцілував. — З днем народження!

Черрі сором’язливо всміхнулася.

— Дякую.

— Як це мило! — вигукнула Лаура. — Усього найкращого.

Черрі була задоволена тим, як усі відреагували на її слова. Тепер її не можна було звинуватити в тому, що вона заздалегідь сказала про це Даніелю, щоб отримати дорогий подарунок, однак глибоко в душі знала, що він неминуче почуватиметься винним, що пропустив цей день, а завдяки цьому вона, імовірно, отримає значно більше. Говард пішов на кухню й уже повертався, стискаючи в руках пляшку шампанського та чотири келихи, тримаючи їх перевернутими, за ніжки. Черрі із задоволенням помітила, що це було рожеве шампанське «Вдова Кліко»[11].

— Якраз для святкування, — сказав Говард.

Він передав кожному келих рожевого напою з бульбашками й підняв свій.

— За Черрі!

— За Черрі, — промовили Даніель та Лаура, і вперше за весь вечір вона відчула, що є частиною цього всього.

— Ви з мамою, напевно, затіяли гарне святкування? — запитала Лаура.

Бульбашки випарувалися. Черрі відчула сором. Навряд чи вона могла розповісти про напружену годину у квартирі-в’язниці, коли намагалася не перекинутися на дивані та розмірковувала над виправданнями, щоб піти раніше. Усі дивилися на неї з очікуванням і всміхалися.

— Не дуже.

Вона побачила, як на обличчі Лаури з’являється спантеличення ще до того, як та змогла його приховати.

— Що ж, іноді гарно посидіти вдвох.

Усередині Черрі скипіла стражданнями. У той момент вона відчула, що від усіх інших у цій кімнаті, включно з Даніелем, її відділяє ціла прірва. Раптом на неї нахлинуло бажання вийти, перевести подих та з’ясувати, що ж цього вечора, на який вона чекала з таким нетерпінням, пішло не так.

Черрі підвелася.

— Мені потрібно вийти…

Лаура вказала на коридор.

— Перші двері наліво.

Черрі замкнула за собою двері й опустилася на підлогу. Чому вона не вписується? Минулого вечора слова матері різонули її. «Вони інакші. Багаті, у них інше життя. Зовсім не таке, яке відоме нам».

Можливо, вона мала рацію? Зараз вечір перетворився на купу напружених, незручних моментів. Нічого з цього вона не передбачала. Вона уявляла, що подружиться з Лаурою, знайде між ними щось спільне чи, може, перекинеться парою жартів, можливо, навіть піде на кухню, щоб допомогти з вечерею. Черрі навіть мріяла про те, що Лаура зможе замінити їй матір, візьме під своє сильне крило та буде такою мамою, про яку Черрі завжди мріяла. Черрі згорала від сорому через свою дитячу фантазію. Якимось чином вона провела вечір, відчуваючи себе нижчою, не гідною цих людей. Приниження перетворилося на обурення, і вона розлючено змила унітаз та увімкнула воду просто на той випадок, якщо хтось слухав. Вона хотіла повернутися додому: розчарування та відчуття провалу роз’їдали її зсередини. Як їй коли-небудь вдасться втекти від свого життя, якщо вона не може навіть підтримати розмову з кимось вищим від свого класу? Черрі глибоко вдихнула, а потім відчинила двері ванної кімнати. У коридорі нікого не було. Повернувшись до їдальні, вона побачила, що всі встали з-за столу. Говард зник, а Лаура з Даніелем сиділи до неї спинами й вглядалися в екран лептопа. Лаура ніжно обіймала Даніеля за плечі, і Черрі здивовано на це дивилася. Складалося враження, що її рука створює для неї бар’єр, не дає змоги підійти до них.

— Черрі знайшла для тебе просто чудове житло, — сказала Лаура.

Вони переглядали фотографії квартири. То он ким вона була — персоналом, найманим агентом, корисною лише для того, щоб знайти для її сина квартиру? Навіть якщо й так, — а Черрі знала, що для цього не було причин, — їй було байдуже. Вона пройшла далі й приєдналася до них. Потім навмисно поклала руку Даніелю на поперек і почала гладити його. Він повернувся до неї й усміхнувся. На обличчі Лаури Черрі побачила тінь здивування й відчула, що та швидко прибрала руку.

— Мила, правда ж? — сказала Черрі.

Не відриваючи погляду від екрана, вона подумки всміхнулася, її накрило відчуття задоволення, коли вона по-власницькому залишила свою руку на місці.

8

П’ятниця, 13 червня

Кухня була завалена брудним посудом: тарілками, келихами та сковорідками, складеними біля раковини, а ще — залишками вечері. Посудомийна машина вже давно закінчила булькати з першою партією, завантаженою ще кілька годин тому, але Лаура була неспроможна змусити себе взятися за решту — це могло почекати до ранку, поки прийде місіс Мур. Вона сиділа в саду в кріслі-гойдалці, відштовхувалася ногами від землі й розмірковувала над подіями вечора. Схоже, вона була достатньо мила, — дівчина Даніеля, — хоча й тиха. Лаура припустила, що Черрі дуже хвилювалася, тому її було важко втягнути в розмову… Проте коли вони згадали про її день народження з мамою, Черрі й узагалі замовкла. А ще було трохи дивно, як вона поводилася наприкінці вечора. Як поклала руку. Невже Черрі заявляла про свої права на Даніеля, бажаючи наголосити на цьому? Ні… це було дурне припущення, і від таких думок їй стало не по собі. Мабуть, Черрі просто перенервувалася, бідненька. Трохи згодом Даніель запропонував відвезти її додому, і Лаура збагнула, що їм аж кортіло піти, і всміхнулася, розуміючи, що їм потрібен час, щоб побути лише вдвох. Даніель відвіз її назад до Тутінга, а коли йшов, то чітко дав зрозуміти, щоб на нього не чекали. Щойно вони пішли, Говард знову відступив до свого кабінету. Навіть Мойсей пішов на нічну прогулянку, і тепер вона залишилася сам на сам зі своїми думками.

Крони дерев у кінці саду сколихнулися від пориву вітру, і Лаура зіщулилася. Уперше за тиждень температура знизилася. Жінка відчула, що змерзла, і зайшла всередину, зачиняючи за собою розсувні двері.

Вона лягла в ліжко й спробувала заснути, однак щось не давало їй спокою. Фіранки здіймалися під поривами вітру, а потім почувся гуркіт грому. Нарешті починалася гроза, на яку вони всі так чекали. Пішов дощ, і вже за секунду краплі барабанили по склу в якомусь незв’язному ритмі потоку, оскільки вітер міняв напрямок дощу. Лаура встала і, коли підійшла, щоб зачинити вікно, побачила спалах блискавки, який розполовинив небо. Блискавка освітила сад, і велике непрозоре вікно на землі заблискотіло від вологи. Потім почула тихе нявчання. Ще один спалах вихопив із темряви Мойсея, який сидів біля дверей, чекаючи, поки його впустять.

— О, Мойсею, — роздратовано промовила вона, однак швидко спустилася вниз. Коли Лаура відчинила двері, кіт квапливо забіг усередину й з вдячністю потерся їй об ноги. Якусь мить вона стояла й дивилася на грозу, але потім шквал дощу вдарив їй в обличчя, і Лаура зачинила двері. Вона роззирнулася в пошуках Мойсея, але той пішов вечеряти, тож жінка облишила його й повернулася нагору, у ліжко.

Вона лежала, розглядаючи стелю, — нагорі, над її кімнатою, був кабінет Говарда, де той заглибився в роботу, — і думала про те, як сумно, що вони більше не говорили одне з одним. Лаура перевернулася на другий бік і натомість подумала про Черрі. Вона вирішила зробити для неї щось. Те, що дасть їй змогу почуватися комфортно, можливо, запросити кудись. Так, це було б чудово. Вона вимкнула світло, і кімната потонула в темряві. Лаура намагалася відгородитися від шуму грози за вікном, і якоїсь миті їй це вдалося — вона провалилася в сон.

9

Субота, 14 червня

Наступний ранок був свіжим, а небо — блакитним. Дощ помив вулиці, але зараз їх уже висушило ранкове сонце. Лаура вийшла з будинку й побачила, як авто Даніеля — мерседес із відкидним дахом — повертає з-за рогу й під’їжджає до будинку. Вона пройшла до воріт і помахала рукою — на пасажирському сидінні сиділа Черрі.

— Привіт вам обом.

Вони зупинилися перед будинком, і Даніель повільно поцілував Черрі. Потім він вистрибнув із машини, і, на велике здивування Лаури, дівчина закинула ноги й пересіла в крісло водія.

— Ще раз дякую за прекрасний вечір, Лауро, — усміхаючись, вигукнула Черрі — тепер від її такого помітного хвилювання минулого вечора не залишилося й сліду. Скрипнувши шинами, дівчина швидко від’їхала.

Лаура була вражена.

— Що вона робить?

— Їде на роботу.

— Але… Але це ж твоє авто.

— Я позичив їй його на сьогодні. Ми пізно прокинулися, — пояснив Даніель, — і я не хотів, щоб у неї були неприємності на роботі.

Він подумки всміхнувся: тепер Черрі як слід розкуштувала секс, і, на великий захват Даніеля, зрозуміла, що їй це подобається.

— Гаразд.

Лаура, хоч і нізащо б не визнала цього, трохи засмутилася. Вона купила Даніелю авто на двадцять перший день народження. Це був особливий подарунок, над яким вона розмірковувала роками й обирала дуже прискіпливо.

— Це ж нічого, правда?

— Звісно! Ти впевнений, що вона гарно кермує?

Даніель засміявся.

— О, мамо, не переймайся. Думаю, вона дасть собі раду. Хоча це й був трішки швидкісний старт, — сказав він, хоч і помітив, як Черрі ще раз пробуксувала на повороті в кінці вулиці.

— Що ж, добре, що у вас такі довірливі стосунки.

— Ще раз дякую, мамо. За всі зусилля, яких ти доклала минулого вечора. Фантастичний стейк.

— Була рада старатися.

— Тож що ти думаєш?

— Ем?

— Вона тобі подобається?

— Дуже.

— Вона нервувалася.

— Гадаю, навіть занадто. Даремно вона так. З цією надовго, правда?

— Сподіваюся, — сказав він і попрямував до будинку. — Як щодо кави?

— З радістю, але в мене вже є плани. Спочатку кілька покупок, а потім зустріч з Ізабеллою за обідом.

Даніель поцілував Лауру в щоку.

— Звучить гарно. Переказуй мої вітання.

— Перекажу.

Лаура помахала Даніелю, коли він зачиняв двері, а потім попрямувала до головного перехрестя, де спіймала таксі до Кінгз-роуд.

— Мені подобається, — сказала Ізабелла, — чудово підходить для ділових зустрічей.

Лаура розправила смугасту блузку.

— Вибач, люба, вона мила, справді, але куди ж поділися веселощі?

— Вона весела.

Ізабелла скривилася.

— Добре, ось ця весела, — сказала Лаура, смикнувши її синю сукню без рукавів.

— Так… — промовила Ізабелла, виглядаючи непереконливо, як грайливе кошеня, вбрана в смарагдовий комір-хомут, що відтіняв її блискуче руде волосся, — проте я мала на увазі, коли ти востаннє купувала щось для виходу у світ?

Лаура змовчала. Тоді вони ходили в їхній улюблений ресторан — невеликий елітний французький заклад, зовсім поруч із Кінгз-роуд. Вони були там постійними відвідувачами, і офіціанти знали, якому столику вони віддавали перевагу та яка страва дня подобалася їм найбільше. Там ділилися таємницями, давали обіцянки, а час від часу лунали навіть сповіді.

— Бачиш? — сказала вона, похитавши пальцем.

— Ми з Говардом більше нікуди не ходимо.

Ізабелла накрила долонею руку Лаури.

— Ні, він же надто зайнятий із тією хвойдою. Чому ти це терпиш?

Лаура склала блузу й повернула її до дизайнерської сумки, відповівши не зразу.

— Розлучися з ним.

— Ні. Так чи інакше, саме цього він і хоче.

Ізабелла зітхнула, знаючи, що ця розмова вже відбувалася раніше багато разів.

— Що тоді?

— Ти це про що?

— Про інші вечірні розваги.

Лаура знала, що насправді нічого такого в неї не було.

— Дівоча вечірка?

— Не рахується.

— Коли я закінчую працювати, то виснажена. У п’ятницю ввечері мені хочеться залишитися вдома.

— Що ж, це причина все покинути.

Ізабелла не могла до кінця зрозуміти, чому Лаура працює, — це не задля грошей, їй подобалося те, чим вона займалася. Це давало їй відчуття особистісного вдосконалення: вона й справді була успішною в цій конкурентній, нещадній індустрії. Компанія була їй другом, коли Даніель навчався, а Говард їхав грати в гольф. Лаура й думки не припускала, щоб покинути все.

Вона всміхнулася Ізабеллі.

— Тоді я не знатиму, чим себе зайняти.

— О, повір мені, люба, уже скоро знатимеш, — Ізабелла рвучко схилилася до неї. — Хіба тобі цього не бракує?

Лаура засміялася, але від Ізабелли було не так легко відмахнутися й вона чекала на відповідь.

— О, не знаю, мабуть, так.

— Я знаю ідеального чоловіка. Я вас познайомлю. Нічого особливого, ти можеш прийти на вечерю, де будемо ми, і я посаджу вас поруч.

— Хто він?

— Ти його не знаєш.

Думка про те, щоб заговорити з незнайомцем, для Лаури була така ж зваблива, як і візит до дантиста.

— Ні, дякую. Хай там як, а це зробить мене схожою на Говарда.

— О, припини.

— Ні, чесно. Так чи інакше, — схвильовано сказала вона, — не мені зараз слід думати про романтику.

Ізабелла нахилилася.

— Хто?

— Він повністю втратив голову. З цього й справді може щось вийти…

Іззі в захваті ляснула в долоні.

— Часом не Даніель?

Лаура кивнула.

— Оце так! Чи означає це, що всі наші плани пішли коту під хвіст?

— Цілковито й повністю.

Їхні діти гралися разом ще з дитинства. Коли вони з Ізабеллою відвідували післяпологові заняття, прогулянкову групу чи індивідуальні тренування, заплановані на той тиждень, Бриджіт та Даніель, лежачи на ковдрах, махали одне одному брязкальцями. Ізабелла та Лаура завжди жартували, що їхні діти одружаться.

— Ми зустрічалися з нею минулого вечора, — сказала Лаура.

— Як її звати?

— Черрі.

— Це справжнє ім’я?

— Менше сарказму. Вона дуже мила.

— Працює?

— Вона агент із нерухомості. На навчанні.

— Ось воно що.

— Усім нам потрібно вчитися, Іззі.

— Звісно.

Лаура засміялася.

— Ти не дуже засмутилася через те, що всі наші сподівання зійшли нанівець, адже так? Бриджіт знайде собі дуже гарного чоловіка.

Ізабелла зітхнула й відмахнулася від цього.

— Знаю. Ну, розкажи мені більше… Звідки… Черрі родом?

— Вона живе в Тутінгу.

— Тутінг?

У її голосі Лаура не почула ентузіазму.

— Ізабелло Рад, а ти, виявляється, сноб. Я чула, що там безліч чудових індійських ресторанів.

— Люба, на Гоа вони теж є. І я радше відвідала б їх. Ну, і як довго вони зустрічаються?

— Тиждень.

Від здивування Ізабелла широко розплющила очі.

— Тиждень? І він уже до нестями в неї закоханий?

— Що ж, він не говорив цього аж так точно, але схоже, що вони проводять разом кожну вільну хвилину. Цього ранку навіть приїхали вдвох. Хоча потім вона взяла його авто.

Ізабелла пирхнула.

— Перепрошую? Вона що, вальсує містом на його «мерсі»?

— Черрі поїхала до офісу. Упевнена, що, діставшись туди, вона його припаркувала.

Ізабелла, здавалося, занепокоїлася, і Лаура всміхнулася.

— Що?

— Нічого…

— Припини, переконана, ти до смерті хочеш щось сказати…

Ізабелла знизала плечима.

— Лише те, що ти вже й так знаєш: вона з Тутінга, а він тут, у Південному Кенсінгтоні… різні краї спектра… і, здається, вона надто швидко прив’язала його до себе.

У Лаури відвисла щелепа.

— Ти ж не хочеш сказати… Ні! Господи, Іззі, у тебе просто фантастична уява. Я б могла працювати разом із тобою над телесценаріями.

Ізабелла засміялася.

— Добре, добре, вибач. Я лише переймаюся інтересами того, хто, на жаль, ніколи не стане моїм зятем.

— Знаєш, я розмірковую над тим, щоб запросити її на віллу. Коли ми всі поїдемо туди наступного тижня.

— Сен-Тропе? — вражено запитала Ізабелла.

— Так. Хочу, щоб вона почувалася частиною родини.

— Це ж твоя відпустка! За весь рік ти дозволяєш собі відпочити лише два тижні.

— Знаю, але Черрі ж не проведе там весь цей час. Я розмірковую над тим, що, можливо, вона змогла б приєднатися до Даніеля на вихідних чи щось таке. Урешті-решт там будете й ви з Бриджіт, буде весело.

— Звучить просто чудово, люба. І я зможу познайомитися з нею.

— Будь милою, — суворо сказала Лаура.

— Ну, звісно ж! — Ізабелла всміхнулася. — Я просто ревную. Я ж уже запланувала весілля.

10

Понеділок, 16 червня

— Вибачте, Нейл, є хвилинка? — Черрі щойно приїхала й пішла просто до столу свого боса.

Він підвів гарно пострижену голову й побачив її стривожене обличчя.

— Звісно. Хочеш, відійдемо далі?

Черрі кивнула й пройшла за Нейлом у віддалену частину офісу — маленьку, зі смаком обставлену кімнатку, яку вони тримали на той випадок, якщо приватні клієнти хотіли обговорити потреби в нерухомості наодинці. Вона відчувала на собі погляди Емілі та Ебіґейл, які, згораючи від цікавості, спостерігали за нею, коли вона проходила повз них. Нехай дивляться. Черрі нізащо не довіряла б їм. Відтоді, як вони відштовхнули її, коли, щойно влаштувавшись на роботу, вона намагалася завести друзів. Ці дівчата були близькими — лише вони двоє — і не впускали нікого, особливо якщо відчували, що цей хтось «інший».

— Сідай, — Нейл указав на коричневе шкіряне крісло.

Вона сіла на краєчку, відчуваючи, що її бос трішки занепокоєний тим, яку проблему на нього збираються повісити. Нейл теж сів у крісло поруч, і Черрі відчула раптове роздратування від його лискучих черевиків: їй було відомо, що він замовив їх зі шкіри буйвола, щоб, коли він сидів на підвищенні з капучино й «Finansial Times», це було цілком зрозуміло для того, хто сидів нижче.

— Усе добре?

Вона глянула на нього. Глибоко вдихнула, щоб стримати сльози перед тим, як почати говорити.

— Моя бабуся. Вона захворіла. Серйозно. Я хотіла дізнатися, чи могла б узяти вихідні… кілька днів, щоб поїхати провідати її.

— Звісно ж, — вигукнув Нейл, і вона відчула його полегшення від того, що це не жіночі проблеми.

— Коли тобі потрібно їхати?

— Цієї п’ятниці. — Вона побачила його вагання. — Знаю, що Емілі та Ебіґейл беруть відпустку в цей же день… — Вона безпорадно замовкла.

На якусь мить запала тиша, поки він боровся із собою, перед тим як заспокоїти її.

— Усе добре. Ми можемо взяти тимчасового працівника. Як гадаєш, скільки днів тобі знадобиться?

— Я не залишатимуся надовго, лише щоб побачити її. От тільки вона живе за кордоном… тож доведеться врахувати й час, що піде на дорогу.

— Де вона?

— Франція. Я вже перевірила рейси, і якщо зможу вилетіти в п’ятницю, то повернуся у вівторок вранці.

— Добре. Ми тут з усім упораємося. — Нейл співчутливо кивнув. — Сподіваюся, з нею все добре?..

Її очі налилися слізьми.

— Я теж. Це рак. Щойно виявили й призначили хіміотерапію.

Здавалося, що він пожалкував, що взагалі запитав.

— Мені шкода.

Обличчям Черрі скотилася сльоза, і дівчина зі сміливою усмішкою змахнула її.

— Для мене дуже важливо мати змогу провідати її, і я знаю, що вона теж хотіла б вам подякувати.

Він стримано відмахнувся від подяки.

— По правді, немає за що.

— Il est un merveilleux patron.

— Перепрошую?

— «Він неймовірний бос», — Черрі шморгнула носом і всміхнулася. — Ось що вона сказала б.

Нейл розправив краватку.

— Що ж, якщо я можу з цим допомогти, то… — Він цмокнув язиком, а потім підвівся, співчутливо нахиливши голову. — Тобі потрібна хвилинка?

Черрі вдячно кивнула. Нейл поклав руку їй на плече, а тоді розвернувся, щоб вийти.

— Bonne chance[12], — сказав він, і Черрі знову кивнула.

Вона зачекала, поки Нейл вийде з кімнати, а потім голосно висякалася просто на той випадок, якщо він і досі міг це почути. Завмерла. Прислухалася. Нічого. Усміхнулася. Вона їде у Францію! На південь Франції! Коли їй прийшло запрошення, вона була в такому захваті, хоча й знала, що дві малі корови в офісі вже забронювали вихідні, тож Нейл нізащо не відпустив би й її. Це було б неправильно. Раніше вона ніколи не мала такої нагоди. Те, що їй слід було відмовити Даніелю лише тому, що в цих двох були гроші, щоб забронювати два тижні на Ібіці, було несправедливим.

Вона збиралася на південь Франції! Де в її хлопця була власна вілла! Правда, то вілла його батьків, однак це вже дрібниці. Не завжди так буде. Їй не доведеться навіть платити за квиток — Даніель наполіг на цьому, сказавши, що буде неправильно, якщо їй доведеться оплатити такий дорогий квиток, куплений останньої миті. Черрі гарно все продумала й привітала себе, на якусь мить притримавши цю звістку, ніби смакуючи її.

Потім підвелася, розправила спідницю й перед тим, як повернутися за свій стіл, додала своєму образу вдаваної хоробрості.

11

П’ятниця, 20 червня

Лаура поправила вазу з квітами в спальні Даніеля, яка мала стати їхньою спільною з Черрі кімнатою. Прованс славився весняним цвітом: макові поля простягалися аж до доріг, і вона зібрала чудові букети з жимолостю, які наповнили неймовірним ароматом жовту кімнату. Ліжко було застелене свіжими вишитими простирадлами, і Лаура задоволено глянула на кінцевий результат. На них уже чекали їжа в холодильнику та пляшка охолодженого вина. Жінка глянула на годинник — іще десь хвилин двадцять.

Вона пройшлася віллою, — це був будинок у типовому прованському стилі, — перевіряючи, чи все чисте й затишне. Нарешті, задоволена, вийшла на залиту сонцем терасу, звідки їй відкривався краєвид на цілісінький півострів Сен-Тропе. Вона розглядала яскраві білі яхти, — доки з такої відстані видавалися крихітними, — якісь із них причалили, а інші м’яко дрейфували на бризі. Тут вона почувалася геть по-іншому. Лондонський будинок належав Говардові, а цей був її схованкою, куди вона могла втекти, коли вдома вже не витримувала. Відколи Лаура знову почала працювати, то бувала тут лише кілька тижнів на рік, але кожна поїздка сюди була дуже схожа на зустріч із давнім другом. Особливо приємно бути тут зараз, коли їхні сусіди в Лондоні почали будівельні роботи, якраз у день її від’їзду. Вони вирішили розширити підвал, і шум екскаватора був просто нестерпним, а вібрація відчувалася й у їхньому будинку. Будівельники вже вимкнули електропостачання, і сісти в літак було значним полегшенням. Складалося враження, що весь Кенсінгтон копав підземку. Лабіринт тунелів та безмежні кімнати. У Лаури перед очима поставала картина, як цілий район Лондона провалюється в одну величезну прірву. У голові промайнула думка: а як Говард витримає руйнування? Він не зміг приїхати до Франції через службові обов’язки. Відповідь прийшла так само швидко, оскільки вона знала, що він не затримуватиметься вдома, а поїде до Маріанни.

Лаура квапливо відмахнулася від цієї болісної думки. Щонайменше на два тижні вона могла втекти від усього, і, без сумніву, Даніель теж був радий сюди приїхати. Їй було відомо, що він мав багато вивчити, а з какофонією по сусідству це було б проблематично. Черрі буде з ними аж до вечора понеділка, і Лаура мала чимало планів на її приїзд. Вона дійсно хотіла показати їй це місце, познайомитися з нею трохи ближче й із нетерпінням чекала на те, щоб зробити цю поїздку особливою для неї. Лаурі хотілося, щоб тут Черрі теж змогла відпочити, і вона розмірковувала над тим, що вони могли б зблизитися, подружитися. Це було б чудово.

Почувши, як гравієм під’їжджає авто, вона розвернулася й пройшла через весь будинок, широко розчиняючи вхідні двері. Даніель припаркував узяте напрокат авто й витягував із багажника валізи. Лаура розкинула руки й підійшла обійняти Черрі.

— Ласкаво прошу! Я така рада, що ти змогла взяти вихідні!

— Я теж, — відповіла Черрі.

— Заходь. Утомилася? Хочеш випити?

Це був ранній неймовірно теплий вечір. Черрі поглянула на будинок. Віконниці та вікна були відчинені, і тонкі бавовняні занавіски вилітали з віконних рам. Їй уже подобалося те, що вона бачила. Лаура провела дівчину всередину й метушилася навколо неї. Черрі опинилася у величезній просторій вітальні з великим відкритим каміном та шикарною кухнею в провінційному французькому стилі з блискучими тисовими столами. Вона прийняла келих охолодженого совіньйону.

— Як долетіли? — запитала Лаура.

— Гарно, дякую.

Увага Черрі була прикута до того, що її оточувало, і ввічлива розмова з Лаурою не надто її цікавила. Вона продовжувала роздивлятися все навколо, і її погляд зачепився за картину, що висіла над нею на стіні: яскраві олійні кольори червонувато-коричневих будівель навколо квадрата пісочного кольору та яхти на тлі лазурного моря.

— Що за прекрасна картина! — вигукнула вона.

— Є таке, — сказала Лаура. — Місцевий художник.

— Це Сен-Тропе?

— Так. Звісно, у селищі чимало художників, вони всі чудові, однак цей — один із найкращих. У нас є ще кілька його картин по всьому будинку.

— Без варіантів, моя улюблена — на першому поверсі, — сказав Даніель, — підходячи до них й обіймаючи Черрі. — «Les Pins».

— «Сосни». Звучить чудово.

Даніель глянув на картину.

— Вона фантастична, правда? Мені завжди подобалися роботи цього художника. У Черрі гарний смак, чи не так, мамо? Його картини тепер доволі дорогі: автор став дуже відомим. Мені вони подобаються. Колись я куплю собі котрусь, якщо їх виставлять на продаж. Найчастіше на них уже висить позначка «Продано».

— Хочеш вийти назовні й оглянути все? — запитала Лаура.

Черрі пройшла за господинею через великі скляні двері на терасу, і їй перехопило подих. За величезним мерехтливим басейном була синь Середземного моря: простір, від якого серце починало шалено битися в грудях, зливався вдалині з туманним небом. Зваблена цим видовищем, Черрі підійшла до садової стіни, на якій росли квіти червоної герані, і перехилилася, щоб краще все роздивитися. Десь далеко виднілися червонувато-коричневі дахи Сен-Тропе, які вона щойно бачила на картині. І яхти теж! Їх було так багато. Ніколи раніше вона не бачила нічого схожого на це.

— Трохи захаращений краєвид, правда? — запитав Даніель, приєднуючись до неї.

Черрі моргнула. Їй не вистачало слів, і вона розсміялася.

— Ми можемо піти й роздивитися все пізніше, — із захватом сказала Лаура. — Покажемо тобі околиці. А ще Ізабелла запросила нас на вечерю.

— Давня мамина подруга, — пояснив Даніель. — Бриджіт теж тут?

— Так, — відповіла Лаура. — Бриджіт — донька Ізабелли, — пояснила вона Черрі.

Дівчина ввічливо всміхнулася.

— Сподіваюся, у тебе вдосталь витримки, — сказала Лаура. — У мене чимало планів на той час, що ти проведеш тут. Мені спало на думку, що тобі захочеться поглянути на виноградники: на пагорбах дуже гарно. І, звісно ж, невелика поїздка селищем неподалік: його називають одним із «plus beau villages»[13]. А ще, безперечно, ми можемо піти на пляж, і я подумала, може, у тебе виникне бажання поїхати на узбережжя Канн? Хай там як, а планів безліч, тож можеш обирати під свій ритм.

Черрі усміхалася, але подумки молилася про те, щоб їй не довелося провести всі вихідні з матір’ю свого хлопця.

Першою подією стала вечеря на віллі Ізабелли трохи далі, у самому Сен-Тропе. У Черрі було вдосталь часу, щоб прийняти душ та переодягнутися, і вона витратила десять напружених хвилин, розмірковуючи над тим, що їй слід одягти. А чи багатії наряджаються? Чи вони просто роблять дороге буденним? Черрі не знала й врешті-решт одягла доволі просту — і дешеву — бавовняну сукню. Вона не могла собі дозволити витрачати багато на одяг для відпустки, а цю сукню носила ще в Австралії. Черрі сподівалася, що її вбрання не виглядатиме надто зношеним.

Черрі помітила, як Ізабелла зміряла її поглядом, щойно відчинивши дерев’яні вхідні двері, навіть попри те, що віталася з тими, кого знала.

— О, дорогенький мій хлопчику, — сказала Ізабелла, міцно обіймаючи Даніеля. — Я так давно тебе не бачила, а потім ти зробив цей, — вона розвернулася до Черрі та осяйно всміхнулася, — прекрасний сюрприз.

«Вона привітна, однак у її погляді, без сумніву, оцінка та неймовірна цікавість», — подумала Черрі.

— Ти ж знаєш, Бриджіт зараз пригнічена…

Даніель засміявся.

— Мені здавалося, що в неї кращий смак.

— Дурниці. Та все одно, що зроблено, те зроблено, а ви просто неймовірна пара. Рада з тобою познайомитися, Черрі.

— Навзаєм, — відповіла Черрі, попри те, що до такої бадьорості ставилася з недовірою.

Вона справді не хотіла зустрічатися з купою незнайомців, та ще й із дівчиною, яка, здається, накинула оком на Даніеля, і вже відчувала втому від удаваних усмішок. Та й ким урешті-решт була ця дівчина? Колишньою? Черрі ранило це незнання.

— Тож ми можемо зайти, Іззі? — запитала Лаура, суворо піднімаючи брову.

Коли їх повели в сад, Даніель тримав Черрі за руку, і їй знову перехопило подих від іще одного неперевершеного краєвиду. Вигнутий безмежний басейн сягав аж до схилу, за яким було море — навіть зараз його лагідні блакитні хвилі накочувалися на стіну й бризки летіли аж сюди. Біля басейну лежали дві стрункі дівчини.

— Глянь-но, хто тут, Бриджіт, — гукнула Ізабелла, і рудувата брюнетка аж скрикнула від захвату.

Бриджіт зістрибнула з шезлонга, і, як помітила Черрі, її маленькі зухвалі груди затряслися в бікіні, тому напружилася. Підійшовши, вона кинулася Даніелю на шию й притиснулася грудьми до його сорочки. Черрі відчула до неї миттєву неприязнь.

— Як гарно зустрітися. Цього року нам бракувало тебе на Куршавелі[14]. Де ти був?

— Вчився, — коротко відповів Даніель, — як і за рік до цього й ще раніше. — Він узяв Черрі за руку. — Це Черрі.

Вона усвідомила, що підсунулася до Даніеля ближче й сильніше стиснула його долоню.

— Привіт, — помітивши це, сказала Бриджіт. — Тобі не варто хвилюватися щодо мене, ми як брат із сестрою.

Черрі стримано всміхнулася, відчуваючи себе не у своїй тарілці.

— Привіт, тітонько Лауро! — помахала їй Бриджіт. — Це Ніколь, — сказала вона, указуючи на довгоногу дівчину, яка все ще лежала на шезлонгу і, як здалося Черрі, чекала, поки її представлять.

Ніколь повільно встала й підійшла до них із такою швидкістю, що всі мусили спостерігати за нею, чекаючи, поки вона наблизиться. Вона холодно чмокнула Черрі в щоку, однак до Даніеля виявилася значно привітнішою.

— Дуже пʼгиємно познайомитися, — промовила вона, осяйно всміхаючись.

Вона фліртує? Черрі роззирнулася навколо, щоб поглянути, чи ще хтось це помітив, однак Ізабелла розмовляла з француженкою середнього віку, яка, схоже, була кухаркою, а Лаура виносила з будинку тацю з напоями. Бриджіт повернулася на свій шезлонг і майстерно вляглася так, щоб упіймати промені вечірнього сонця.

— Вип’єте? — покликала Лаура, і Черрі взяла з таці пиво. Вона пройшла за Даніелем туди, де біля басейну стояли вільні шезлонги, і зніяковіло сіла, спостерігаючи, якою задоволеною виглядала Ніколь, коли Даніель сів на сусідній із нею шезлонг. Лаура та Ізабелла сіли за столом трохи далі в саду й були захоплені розмовою, яка більше нагадувала обмін плітками. Черрі глянула на свою сукну й несподівано помітила нитку, що звисала над коліном. Їй було незручно її витягувати, оскільки Бриджіт та Ніколь це помітили б.

— Як ти? — запитав Даніель у Бриджіт. — Ще не знайшла роботу?

Бриджіт підняла сонцезахисні окуляри й усміхнулася.

— Грубіян.

Потім вона відразу ж опустила їх і знову відкинулася на спинку, підставляючи обличчя вечірнім променям сонця. Вони підсвічували її шкіру та рудувате волосся золотавим.

— А ти, Даніел? — акцент Ніколь дратував Черрі. — Чим ти займаєшся?

— Я інтерн.

— Лікар! — Вона в захваті витріщилася на Даніеля. Чому вона могла бути такою вульгарною? І як їй вдалося не зніяковіти, зустрівшись із чоловіком, якого вона ніколи раніше не бачила, у бікіні? Чи це з нею гроші таке зробили? Можливо, вони дають неконтрольовану впевненість у собі? Черрі усвідомила, що не була схожою на них, але знала, що їй слід зробити вигляд, що вона така сама. Хоча б перед Ізабеллою та Лаурою.

Даніель усе ще чекав на відповідь Бриджіт.

— Ну то як, знайшла?

— Лише тому, що дехто з нас хоче подорожувати, розширювати свідомість та побачити світ перед тим, як нас осідлає виснажливий розклад.

— Ти їздила на гірськолижний курорт, а влітку — на яхти. Ти впевнена, що хоча б виїжджала за межі Європи?

— Мальта.

— У Європі.

Черрі стало цікаво, чи Бриджіт жартує, але ні, та підняла окуляри й спантеличено дивилася на нього.

— Хіба? Ну, добре, географія ніколи не була моєю сильною стороною. На щастя, я не планую бути світовим репортером абощо. Я б остаточно загубилася.

— Тобі лише потрібно було б знати, на який літак сісти.

Вона підвелася.

— Справді?

— Ні.

— Я знаю, ти думаєш, що від мене немає користі, — сказала вона так, наче непотрібність була великою чеснотою. — Але насправді… я знайшла роботу. Та ще й неподалік від дому.

— Та невже? Ти справді вирішила приєднатися до робочої сили?

— Я чекаю, поки дядько Вік знайде мені роботу у видавничій галузі. Друг родини, — пояснила вона Черрі.

— Тож і досі нічого конкретного, — сказав Даніель.

— От і помиляєшся! — переможно сказала вона. — Він упевнений, що у вересні щось таки буде.

«І вона отримає роботу, — похмуро подумала Черрі, — навіть не замислюючись над тим, що хтось міг важко працювати, аби стати на ноги в цій галузі; той, хто був більш кваліфікованим, пристраснішим і хто, можливо, став би в десять разів кращим. Тих, хто подавав надії, відштовхнуть, а вона цього навіть не помітить».

— А ти чим займаєшся, Черрі? — запитала Бриджіт.

— Я агент із нерухомості.

— Б’юся об заклад, ти бачила прекрасні будинки.

— Так і є.

Бриджіт схвально кивнула, і здавалося, що більше не потрібно було нічого казати. Черрі помітила, як невимушено вона припустила чи очікувала, що будинки були милі. Можливо, вона навіть уявлення не мала про існування маленьких квартир у великих огидних багатоповерхівках.

Ніколь узяла крем для засмаги. Вичавила трохи на руки й повільно та чуттєво почала натирати шкіру, а потім прискіпливо оглянула руку, очевидно, задоволена результатом. Вона сіла й почала натирати плечі. Трохи потягнулася, щоб дістати середину спини. Потім побіжно глянула на Бриджіт, котра лежала із заплющеними очима, і розвернулася до Даніеля.

— Пардон, чи не міг би ти, будь ласка?.. — сказала вона, тримаючи лосьйон для засмаги.

Черрі просто оскаженіла. Даніель глянув на неї, невпевнений і трохи зніяковілий, а потім підняв свою пляшку з пивом.

— У мене холодні руки, краще попроси Бриджіт, — увічливо відповів він.

Черрі не збиралася спускати цього маленькій хвойді. Однак лише всміхнулася й відкинулася на своєму шезлонгу.

Француженка у фартуху підійшла до дверей, й Ізабелла підвелася.

— Чудово! — сказала вона. — Мадам Боден каже, що обід уже готовий. Ми будемо їсти надворі?

Бриджіт підвелася й накинула легкий халат. Ніколь встала й звабливо потягнулася у своєму бікіні, а потім пішла всередину, щоб освіжитися, а Бриджіт пішла вслід за нею.

— Вибач, — прошепотів Даніель, і Черрі всміхнулася й змахнула рукою, показуючи, що дурне французьке дівчисько не виведе її з рівноваги. Він почекав, поки Ніколь із Бриджіт відійдуть достатньо далеко, щоб не чути їх, а потім запитав: — Усе добре?

— Нормально, — відповіла вона.

Лаура вийшла з будинку разом із мадам Боден, навантажена тарілками, келихами, і Даніель швидко кинувся їй допомагати. Черрі скористалася можливістю перевести подих. Усе, чого їй хотілося, так це піти кудись із Даніелем лише вдвох, у милий ресторан чи ще щось, однак вона мала витримати вечерю з цими людьми. Існувала висока ймовірність того, що або Бриджіт, або Ніколь сидітимуть за столом поруч із Даніелем, і вона подумала, що жодної з них не потерпить. Бриз підіймав її спідницю, і вона зраділа, що прихопила із собою кардиган. Коли Черрі пішла, щоб одягти його, то побачила ще один шматок тканини, що розвівався на вітрі. Імовірно, ця сукня, що наполовину звисала із сумки, належала Ніколь. Черрі роззирнулася. Даніель та Лаура знову зникли в будинку разом із мадам Боден, щоб принести ще тарілок. І ані сліду дівчат. Ізабелла стояла до неї спиною й обережно розставляла на столі склянки.

Сукня впала з легким сплеском, рожевий колір відразу ж потемнів, і тканина розправилася на воді. Вітром її м’яко віднесло далі в басейн, і вона стала схожою за формою та непорушністю на потопельника. Черрі вже була біля великого столу.

— Я можу чимось допомогти? — запитала вона в Ізабелли.

Було помітно, що така пропозиція здивувала жінку, але їй було приємно, що ця стороння гостя не була такою пихатою, щоб просто чекати, і передала їй купу виделок.

— Дякую.

Черрі почала обережно розкладати їх і несподівано зрозуміла, як найкраще зіграти перед цією жінкою, якій би не сподобалося, якби вона затьмарила її власну доньку. Черрі переборола наполегливе бажання це зробити, зрештою, це було не так і важко: Бриджіт була ще тією дурепою. Ні, замість цього вона прикинеться ввічливою та милою, майже сором’язливою.

— Гей! — почувся обурений голос, і Черрі ліниво підняла голову.

— Моя сукня в цьому басейн!

Ніколь розлючено роззиралася довкола й, підійшовши до Черрі, зупинилася.

Черрі без тіні страху глянула їй у вічі, стискаючи в обох руках столові прибори.

— Що сталося? — запитала Бриджіт.

— Моя сукня! Вона намокнути!

— Це, мабуть, вітер, — промовив Даніель.

Ніколь довелося знову зайти до будинку й позичити щось з одягу Бриджіт, поки промоклу сукню розвісили на лимонному дереві. Черрі зрозуміла, що сидітиме під час вечері поруч із Ніколь, а Даніель — навпроти, поруч з Ізабеллою.

— Бідненька, — прошепотіла Черрі їй на вухо, — сподіваюся, сукню це не зіпсує.

Уже пізнього вечора Черрі та Даніель лежали разом, скрутившись на свіжих бавовняних простирадлах. Вікна в їхній кімнаті виходили у двір, і коли Черрі зачиняла віконниці, море здавалося чорним. Вона з нетерпінням чекала, щоб розчинити їх уранці й побачити чисту синь нового дня. Вона справді не могла повірити своєму щастю. Вілла була дивовижною, і про це місце можна було тільки мріяти. Решту вихідних вона збиралася провести з Даніелем, якщо тільки вдасться це влаштувати.

— Ще раз вибач за сьогоднішній вечір, — пробурмотів він, сонно потершись їй об вухо.

— Не варто.

— Ти була чарівною.

Черрі всміхнулася й пробіглася пальцями по його грудях.

— Ти?..

— Що?

— Сукню?

— Звісно ж, ні.

Даніель розплющив очі, і вона невинно глянула йому у вічі.

— Як ти й сказав, це був вітер.

Він усміхнувся й поцілував її, а потім вона перекотилася на нього зверху й поцілувала ще міцніше.

12

Субота, 21 червня

Наступного дня Черрі прокинулася пізно й побачила, що Даніель іще спав. Вона тихо лежала поруч, насолоджуючись спокоєм та приватністю, доки Лаура, — а вона чула, що та ходить будинком, — ще не вихлюпнула на них свої плани на день, якими б вони там не були. Тонка смуга світла пробивалася крізь віконниці, повідомляючи, що надворі сонячно, і Черрі вже кортіло встати, однак водночас не хотілося покидати святилище спальні й бути втягнутою в огляд цікавих місць. Почуваючись загнаною в глухий кут, вона обурювалася через непереборну присутність Лаури.

Даніель поруч із нею потягнувся.

— Доброго ранку. Я ж не хропів, правда?

Вона засміялася й указала на вікно.

— Ні. Готовий зустріти трохи сонячного проміння?

— Може, спочатку я отримаю поцілунок, — сказав він, але вона вже зіскочила з ліжка й розчиняла віконниці, як і думала зробити минулого вечора. Її привітало залите сонцем море, і це було неймовірне видовище.

Даніель скривився, а Черрі знову стрибнула до ліжка. Поцілувала його.

— Ходімо на пляж!

— Сьогодні ти хочеш зайнятися цим? От тільки… Гадаю, що в мами могла виникнути ідея здивувати нас вичерпною екскурсією місцевими виноградниками. — Даніель помітив на її обличчі розчарування, яке Черрі невдало спробувала приховати.

— Добре. Ходімо.

— Тепер мені незручно, — сказала вона. — Якщо твоя мама вже про все домовилася…

Він потягнув її на ліжко й міцно обійняв.

— Не дурій. Вона не буде проти.

***

Після любощів вони спустилися на пізній сніданок. Лаура зраділа їм: вона метушилася навколо круасанів та приготувала їм свіжої кави.

— Гарно виспалися? Сподіваюся, ліжко було нормальним. Я розмірковувала над тим, що б ми змогли сьогодні оглянути. Як вам екскурсія до Шато Мінюті? Маттон Фарнетс займається виноробством упродовж уже майже трьох століть. — Вона всміхнулася, не здатна стримати надлишку енергії.

— Мамо, це й справді прекрасна ідея, але… Гадаю, що ми могли б сьогодні сходити на пляж. Перший день вихідних і все таке.

— Добре. Чудова думка.

Черрі жахнулася, бо складалося враження, що вона збиралася піти разом із ними.

— Я хотіла засісти за книги й трохи повчитися, — швидко випалила вона.

— Ти взяла роботу із собою? — запитав Даніель.

— Незадовго після того, як я повернуся, будуть іспити для агентів із нерухомості.

— Гадаю, що мені слід узяти й свої. Ми могли б перевіряти одне одного.

Цього вистачило, щоб виключити Лауру, помітила Черрі, і та промимрила, що всі вони зустрінуться пізніше, а потім узяла книгу, щоб почитати її біля басейну.

Даніель поїхав на Пампелон — три милі золотого піску, які підігрівали славу Сен-Тропе ще з п’ятдесятих років. Навіть попри те, що був тільки початок червня, Даніель наполіг на тому, щоб забронювати місця, бо не хотів тинятися пляжем туди-сюди, шукаючи, де б улаштуватися.

Коли вони прибули, Черрі дізналася, що він домовлявся не про столик для обіду, а про шезлонги. Більша частина пляжу була розділена між приватними клубами й уже була заповнена. Краєм ока вона помітила кінцеву суму на маленькому терміналі, коли Даніель набирав пін-код, і її очі розширилися від здивування. Вісімдесят євро за два шезлонги! І у вартість навіть не входили рушники. Вони привезли їх із собою: Даніель знав правила, а вона вже спакувала один за звичкою, яку виробила ще в дитинстві під час поїздок у Брайтон, коли сиділа на холодному камінні й тремтіла після хороброї зустрічі з бурхливими сірими хвилями.

Тут море було кольору чистого аквамарину, а хвилі стиха хлюпали, коли, очевидно, виснажені, досягали берега. Черрі лягла на шезлонг поруч із Даніелем у приємному затінку парасольки: було вже досить спекотно. Вона підвела очі й побачила, що її парасолька була зроблена з помаранчевих та білих смужок, крізь які виднілося блакитне небо. Такі парасолі стояли по всій секції пляжу — забарвлені помаранчевими та білими смужками, як дасцили. На морі м’яко похитувалися сяючі білі яхти. Деякі з них були зумисно показні, інші — просто розкішні.

— Гей, а тут Бриджіт, — сказав Даніель, і в Черрі похололо всередині.

Вона глянула на групу людей, котрі виходили з моторного човна, який щойно зупинився на піску. Вони приєдналися до них, — мокрі ноги застрягали в піску, — і Черрі побачила, що за Бриджіт вийшла Ніколь, а потім й інші дівчата та ще два хлопці: усі молоді, засмаглі й прекрасні, у купальниках. Вони вийшли й плюхнулися на пісок, сівши так, щоб спиратися на руки позад себе. Один із хлопців невимушено змахнув рукою, покликавши офіціанта, щоб замовити напої.

Їх познайомили, і Черрі була рада побачити, що Ніколь уникає її погляду й сіла на відстані і від неї, і від Даніеля. Інша дівчина, теж француженка, була подругою Ніколь. Два хлопці були бойфрендами, однак вона не змогла до кінця розібратися, чиїми саме, і мусила покладатися на те, хто кому втирав лосьйон для засмаги чи грайливо куйовдив волосся, хоча жодне з цього не гарантувало стосунків.

Вони говорили про буденні речі, як-от вечірки, і дражнили одне одного, кидаючи пісок на пласкі дівочі животи. З того, що вона чула, було ясно, що вони провели день на яхті батька Ніколь, хоча Черрі не змогла зрозуміти, котрий із розкішних плавучих білих островів належав йому. На якусь мить їй стало цікаво, чи саме цим займаються ці люди влітку, і майже відразу дістала відповідь, до того ж збагнула, що це, напевно, лише ледь помітна верхівка айсберга їхніх привілеїв. Вона звернула увагу на те, що Даніель, хоча й був ввічливим, однак, здавалося, зайнятий лише тим, що лежав і ліниво слухав. Через якийсь час напої скінчилися і Ніколь підвелася й запитала, чи не хочуть вони пройти на яхту.

Черрі напружилася: вона точно більш ніж не хотіла. Поки вони були тут, вона відчувала, що мусить стримувати якесь хвилювання чи принаймні тривожність, усміхатися та кивати в правильних місцях у розмові, коли все, чого вона хотіла, — це почитати книжку. Але якби Даніель погодився, їй довелося б іти з ним. Черрі зачекала, поки він відповість, і була задоволена, коли він ввічливо сказав, що, можливо, приєднається до них пізніше.

— З тобою все добре? — між іншим запитав Даніель, коли вони пішли, так, наче знав, що вона почувалася не у своїй тарілці.

— Нормально.

— Спокійно, правда?

Вона захихотіла.

— Так.

— Час для книжки?

— Ти зірвав слова просто мені з язика.

Тож вони обоє відкинулися на своїх шезлонгах — він із якоюсь книжкою про велосипедний спорт, а вона — зі старим класичним виданням від «Персефони». Перед тим, як розгорнути його, вона глянула в небо. Їй подобалася ця безкрайність: небо сягало аж до горизонту, і Черрі могла побачити вигин поверхні Землі. Завдяки цьому вона відчувала, що має своє місце у світі, так, наче могла мати плани на все, що було навколо неї. Вона насолоджувалася цією миттю, всотувала силу та спокій рівномірної сині й лише трохи згодом взялася читати. Уже скоро її повіки почали важчати.

Черрі прокинулася від того, що хтось ляскав її по нозі. Піднявши голову, вона глянула вниз і побачила, що Даніель обережно натирав її лосьйоном для засмаги.

— Я пересунув парасольку, — сказав він, — однак твої ноги все одно були під сонячним промінням.

— Котра година? — тихо запитала вона.

— Перша.

— Уже?

Вона проспала майже годину, сонце піднялося вище, і стало спекотніше, ніж будь-коли. Усміхаючись, вона спостерігала за тим, як він продовжував обережно наносити лосьйон, його рука рухалася все вище по її нозі. Він зупинився на стегні, мугикаючи щось собі під ніс, удаючи, що й не помітив, де опинилися його руки. Якусь мить він вагався, його палець завмер вище стегна, а тоді Даніель, ніби дражнячись, усміхнувся.

— Ось і все.

— Дякую.

— Будь ласка. Хочеш скупатися перед обідом?

Вони йшли пліч-о-пліч до моря, а коли досягли води, вона стиснула пальці, очікуючи прохолоди, однак вода була приємно тепла. Вона зайшла у воду, а Даніель пірнув у хвилю перед нею, а потім встав і оббризкав її, і Черрі аж скрикнула від несподіванки. Вона помстилася, вихлюпнувши каскад води йому в обличчя, і війна продовжилася. Черрі усвідомила, що закохується в нього. Так, їй подобалося його життя, і вона хотіла й собі такого ж. Однак вона насолоджувалася його товариством. Їй вдалося підчепити пристойного чоловіка, який іще й виявився веселим.

Після обіду вони знову пішли плавати, а потім повернулися на свої шезлонги. Вона дотрималася своєї попередньої заяви й витягла кілька підручників. Він подумав, що йому теж слід чимось зайнятися, і вони обоє провели кілька годин, навчаючись, переглядаючись та спантеличуючи одне одного уривками зі своїх текстів. Коли стало прохолодніше, Черрі сказала, що зголодніла, і вони прогулялися вздовж порту в пошуках чогось їстівного. Даніель надіслав Лаурі повідомлення, що вони вирішили залишитися в Сен-Тропе на вечерю, і замовив соль меньєр[15] та пляшку семільйону. Коли офіціант наповнював келихи, Черрі помітила, що вино було з маєтку Мінуті. Кумедно було думати, що, якби все пішло по-іншому, вона б сьогодні там побувала. Цікаво, чи розізлилася Лаура через те, що вони провели цілий день не з нею.

Вони повернулися назад до будинку пізно ввечері, коли Лаура вже йшла.

— О, ви повернулися, — сказала вона. — Я трохи почекала… Гарно провели день?

Даніель кинув пляжну сумку на стіл.

— Чудово, дякую, мамо. А ти?

— Тихо. Відпочивала, — швидко виправилася Лаура.

— Куди ти збираєшся?

— Вінсент. Я замовила столик.

Здавалося, Даніель здивувався.

— Лише для себе?

— Ем… Ну, я замовляла його для нас трьох. Але це не проблема, — усміхнулася вона, — я вже повідомила їм, що прийду сама.

— О, вибач. — Він був сповнений каяттям. — Нам слід було повернутися.

— Чесно, усе добре.

Черрі відчула, що мусить теж вибачитися з цього приводу.

— Вибач, Лауро. Якби ми тільки знали…

Вона подумала: «Це сплеск роздратування щойно промайнув на обличчі Лаури?»

— Не переймайся.

— Це було нерозсудливо.

Даніель пройшов до холодильника. Відкрив його та зазирнув усередину.

— Скажи мені що, і я це приготую.

— Ні, справді, — Лаура підвелася. — На мене чекає Вінсент. Він хоче бути в курсі сімейних новин.

— Ти впевнена?

— Звісно.

— Вибач. Іще раз. Я не знаю, чому навіть не подумав перевірити. Черрі сказала, що зголодніла, і ми пішли чогось перехопити.

Вона не була такою голодною, згадала Черрі. І сказала так, тому що хотіла повечеряти разом із Даніелем, без його матері поруч. Було б ввічливіше, дружелюбніше почекати, але, заради Бога, це лише один вечір. Не схоже було, що вона не впоралася з усіма родинними та дружніми дрібницями минулого вечора. Лаура навряд чи могла очікувати, що в якийсь момент їм не захочеться побути наодинці. Насправді Черрі роздратовано розмірковувала над тим, що якби Лаура не намагалася бути постійно поруч, то не вечеряла б сама.

Лаура глянула на Черрі й усміхнулася.

— Добре, що ж, мені краще йти. Замовлення на дев’яту.

— Ми підемо з тобою. Вип’ємо чашку на ніч чи ще щось, — сказав Даніель.

Черрі не хотіла йти. Вона була втомлена, провівши весь день на сонці та випивши півпляшки вина, однак усміхнулася так, наче цей план їй сподобався.

Лаура вагалася.

— Ні, усе добре. Вас не було весь день. Думаю, вам хочеться просто відпочити. Я прекрасно дам собі раду сама. — Вона схопила жакет та сумочку й поцілувала Даніеля в щоку.

— Побачимося пізніше.

— Ще раз вибач, Лауро. Наступного разу ми подзвонимо, — мовила Черрі.

Лаура кивнула й вийшла з будинку. Коли двері зачинилися, Черрі спохмурніла.

— Мені так незручно.

— Так, мені теж, — сказав Даніель. — Можливо, нам варто провести з нею трохи часу завтра?

— Я подумала про те саме. Як думаєш, твоїй мамі сподобається відпочивати біля басейну? Ми могли б приготувати обід чи придумати щось інше, — сказала Черрі, і її щедрий жест винагородили обіймами.

Коли Лаура повернулася, у будинку вже було тихо; для неї залишили світло. Ще не було й одинадцятої. На столі лежала записка.

«Трохи почекали, але засинали на дивані. Сподіваюся, ти гарно провела вечір. Як щодо того, щоб завтра провести день біля басейну? Ми готуємо обід!»

Даніель писав їй від свого імені й від імені Черрі. Вона прислухалася, однак нічого не почула, тож і собі пішла в ліжко.

13

Неділя, 22 червня

Наступного ранку Лаура очікувала, що Даніель та Черрі знову прокинуться пізно, однак, на її подив, вони встали й приготували сніданок іще до того, як вона прийшла на кухню, відчувши запах свіжої кави. Вона чула, як вони сміються й розмовляють надворі. Їй приємні були їхня юна бадьорість, захват і безмежна енергія для втілення мети свого життя, без відчуття, що сили можуть закінчитися, а переконання — змінитися. Суміш рішучості та ідеалізму захоплювала. Особливо їй подобалося не знати, чим усе могло обернутися, оте радісне очікування, яке відчуваєш на кожному етапі дитинства. Це буде хлопчик чи дівчинка? Як вони виглядатимуть? Який характер матимуть? Як учитимуться? Якими будуть їхні друзі? Що вони оберуть вивчати? Ким захочуть стати? Мати дитину — це найприємніша з усіх лотерей. Вона й досі розмірковувала над тим, якою була б Роуз; щоразу, коли Даніель досягав межі, замислювалася лише на якусь мить; ця дивна болісна цікавість, на яку ніколи не буде відповіді.

Вона налила собі кави, витягла з паперового пакета свіжий круасан й, узявши тарілку та чашку з блюдцем, пройшла на терасу. І майже відразу зупинилася, побачивши, що Черрі ніжно гладить Даніеля по животу: вони лежали поруч на шезлонгах із заплющеними від сонця очима. Її рука опустилася нижче, і пальці пірнули під край шортів Даніеля і, о Господи, їй здалося, що вона побачила ривок. Лаура розривалася між ввічливим, але рішучим кашлем і тим, щоб безшумно розвернутися й ковзнути назад до будинку, однак таке вагання коштувало їй непомітності. Черрі розплющила очі, і на якусь мить її рука залишалася там, де й була. Вона глянула на Лауру, а потім повільно прибрала руку. Черрі виглядала зніяковілою. Лаура вирішила, що найкраще буде просто проігнорувати.

— Доброго ранку, — сказала вона, пройшла далі й вмостилася біля басейну.

— О, привіт, мамо, — відповів Даніель, по-змовницькому підморгнувши Черрі. — Як там Вінсент?

— Дуже добре. Хотів дізнатися про тебе геть усе. Я намагалася дати йому все можливе, усе, що ти мені розповідав, — невимушено промовила вона. — Він хотів познайомитися і з тобою теж, Черрі, і сказав, що для тебе там сьогодні буде столик, якщо захочеш сходити перед поверненням додому. Я не тисну, однак, якщо виникне бажання, він знайде для тебе час.

— Як мило, — сказала Черрі.

Лаура глянула на неї, однак Черрі заплющила очі.

Даніель потягнув Черрі за руку.

— Ходімо, час поплавати. Мамо, ти йдеш?

Їй не дуже хотілося. Вона б краще зачекала, поки вони вийдуть, і зробила кілька спокійних кіл.

— Дозволь моєму сніданку влягтися.

Вони залізли в басейн.

— Холодно? — запитала Лаура, уже знаючи відповідь із вигуків Черрі. Запитання було радше риторичним, зрозуміла вона, з нього розмову не зав’яжеш. Ніхто й не відповів. Вони не почули, бо були надто поглинуті одне одним, і Лаура трохи поспостерігала за ними з-під сонцезахисних окулярів. Плавання як такого не було, натомість вони пірнали, бризкалися й хапали одне одного руками. Вона відвернулася, почуваючись покинутою і — їй було соромно це визнавати — ревнивою й самотньою.

Вони вилізли хвилин через десять, лягли, спустивши руки додолу, і потайки торкалися одне одного пальцями.

Лаура вирішила зайти в басейн. Трохи поплавала, а потім просто трималася на воді й дивилася на небо. Вона почувалася невагомою, її вуха опинилися під водою, і думки стали відфільтрованими й чистими. Як ніколи під час цієї поїздки, вона почувалася відстороненою й непотрібною. Коли вона була в басейні, її син та його дівчина засмагали, заплющивши очі. Коли вона хотіла піти повечеряти, вони вже це зробили і йшли спати. Коли вона запропонувала провести день за містом, вони вже вирішили поїхати на пляж. Не так Лаура уявляла собі приїзд Черрі. Жінка невесело всміхнулася: вона була третьою зайвою.

Лаура сподівалася трохи краще пізнати Черрі, і її здивувало те, що дівчина не надто хотіла говорити. Їй варто докласти більше зусиль та розпитати, як Черрі живеться в будинку. Вона розтягнулася у воді. «Не зважай, дозволь їм провести час разом. Черрі їде вже післязавтра».

Вона вийшла з води й повернулася на свій шезлонг. Черрі говорила тихо, інтимно, так, як говорять тільки коханці. Лаура дістала книжку, почала читати й непомітно для себе заснула.

Коли вона прокинулася, то зрозуміла, що вони обоє вже пішли. Жінка невпевнено підвелася й потяглася за годинником, щоб глянути, котра година. Дванадцята. Раптом вона побачила у дверях Черрі, яка дивилася на неї. Щойно прийшла чи спостерігала за нею? Лаура зав’язала навколо себе шаль і сіла.

— Ми приготували обід, — сказала Черрі й зайшла всередину.

Вони поїли разом, а потім Лаура, знаючи, що не зможе витримати ще один день у ролі третьої зайвої, вирішила кудись поїхати. Уже виходячи з дому, Лаура зрозуміла, що їй незатишно у власному будинку.

В останній день перед від’їздом Черрі Лаура відчула докори сумління за не дуже гарні думки й вирішила зробити останню спробу перед тим, як та поїде додому.

— О котрій у тебе літак, Черрі? Я цікавлюся тому, що, можливо, ти б хотіла оглянути маленькі селища вище за узбережжям, поки ще є можливість.

— Але… — сказала Черрі, шукаючи підтримки Даніеля, — насправді в мене залишилося кілька відгулів. Мій бос сказав, що краще, щоб я використала їх зараз, аніж у середині літа, коли всі захочуть поїхати. Я знаю, це трохи несподівано… трохи нахабно і, будь ласка, скажи «ні», якщо це неможливо…

Лаура намагалася втримати на обличчі привітну усмішку.

— Маєш на увазі, що хочеш залишитися трохи довше?

— Це було б дуже мило з твого боку, — сказала Черрі, і її обличчя осяяла перша щира усмішка, яка — Лаура це відчула — призначалася саме їй.

— Це ж нічого, правда, мамо?

— Звісно, — відповіла Лаура, вчасно опанувавши себе. — Як довго… У тебе багато невикористаних вихідних?

— Достатньо.

— Мамо, ми розмірковуємо над тим, щоб поїхати на екскурсію до виноградників, як ти й пропонувала. Як тобі?

Лаура все ще була спантеличена відкриттям, що її гостя не збирається їхати цього ранку, і не схоже було, що вона взагалі збиралася повертатися найближчим часом.

— Ні, усе добре. Їдьте. Я сьогодні зустрічаюся з Ізабеллою.

Незадовго після цього вони поїхали, а Лаура зробила собі чашку кави й узяла її із собою на терасу. Вона відчула, що наступні кілька днів помітно її непокоїли.

Ізабелла була спокійнішою з цього приводу.

— Люба, це ж добре, що вона хоче залишитися ще на якийсь час. Це значить, що їй подобається спілкуватися з тобою.

— Хіба?

— Звісно ж. Інакше вона б повернулася першим же літаком. — Вони спостерігали за тим, як чистильник басейну методично вибирає листя, повільно рухаючи сачком по воді.

— У ньому таки є щось заспокійливе, тобі не здається? — промовила Ізабелла. — Його рухи. Схожі на тайцзи.

— Новенький?

— Син мадам Боден, — грайливо всміхнулася Ізабелла. — Уже повнолітній.

Лаура опустила окуляри, одночасно і спантеличена, і зацікавлена.

— Ізабелло, ти ж не…

— О, люба, розслабся. Мені просто подобається дивитися. — Вона знову розвернулася до Лаури.

— Мені Черрі все ж сподобалася. Попри всі мої попередні перестороги. Вона здається досить-таки чарівною. Щаслива побувати тут. Хай там як, а мені здавалося, що саме цього ти й хотіла. Одна велика щаслива родина.

— Що ж, так… От тільки в мене таке відчуття, що вона не хоче впускати мене… Узагалі, — Лаура зніяковіло засміялася, — я б навіть сказала, що їй би хотілося, щоб мене там зовсім не було.

— Справді? Чому?

— Не знаю. Просто відчуття. Вона не дуже багато зі мною розмовляє. Не відкриває душу.

— Дорогенька, дай їй шанс. Ви ж щойно познайомилися. Можливо, вона побоюється тебе.

Лаура виглядала здивованою.

— Чого б це?

— Ти мати її нового хлопця. А ти завжди дуже оберігала його.

Вона засміялася.

— Про що, заради Бога, ти зараз говориш?

— Припини, ти завжди поводилася на дитячому майданчику дуже войовничо. Справжня мати-тигриця. Пам’ятаєш той випадок, коли ти вщипнула маленького хлопчика? Йому ж було десь лише два рочки.

— Він укусив Даніеля за ногу. До крові. Сліди від зубів не сходили декілька днів.

— А як щодо випадку з його однокласником? Пригадую, наче там була битка для крикету… А ще він не припиняв плакати чи щось таке, а потім… Хлопчик перейшов до іншої школи?

Погляд Лаури знову повернувся до чистильника басейну.

— Пам’ятаєш, як воно — бути молодою? Вісімнадцять… двадцять два?

— Здається, пригадую безліч вечірок, принаймні як ми приходили туди, але що кумедно, майже не пам’ятаю деталей.

— Хотіла б я знати, якою зараз була б Роуз.

— Напевно талановитою й прекрасною. Як і її мати.

Лаура всміхнулася.

— З Черрі весело. Я сподівалася…

— О ні, дорогенька, — швидко сказала Ізабелла. — Не сподівайся на це.

— Знаю. Це нерозумно, — сказала Лаура. — Насправді нереально.

Вони сиділи, удвох насолоджуючись повільними рухами чистильника басейну, постійними сплесками води та звуком крапель, коли він підіймав сачок.

Коли Лаура повернулася до будинку, Черрі та Даніеля й досі не було. Вона приготувала собі невеликий, але вишуканий обід. А потім на неї несподівано накотилася хвиля роздратування: вона знала, що це можливість, якою треба скористатися на повну. Урешті-решт вілла була в її розпорядженні й вона могла насолоджуватися спокоєм. Поплавати в басейні, не почуваючись третьою зайвою.

Лаура пішла в кімнату й переодягнулася в бікіні. Коли вона поверталася й проходила повз кімнату Даніеля та Черрі, то помітила, що двері були трохи прочинені. Вона зупинилася й уже було збиралася їх зачинити, але потім відчула палке бажання стати ближчою до своєї гості, підглянувши в шпаринку. Вона стояла на нейтральній території, у коридорі, і пильно роздивлялася кімнату. Дві валізи акуратно стояли біля стіни, одяг був розвішений у шафі. Неслухняний рукав проліз у щілину між дверима. Деякі речі лежали на стільці, як-от шорти Даніеля та футболка Черрі, які вона бачила на них учора ввечері. Ліжко було неохайно застелене, літню ковдру скинули, щоб дістатися до подушок. На столику лежали квитанції, квитки, паспорти й кілька книжок. Лаура впізнала одну зі своїх улюблених і, не усвідомлюючи, що робить, зайшла до кімнати, щоб узяти її. Злегка зачепивши зігнутий кутик, усміхнулася, згадуючи уривок з історії. Це належало Черрі? Лаура відразу відчула до неї тепло: було так приємно нарешті дізнатися про неї хоч щось, навіть таку незначну подробицю, як те, які книжки їй подобалося читати. Бач, у них так багато спільного! Тому Черрі не варто було так хвилюватися. Ця радісна новина підштовхнула Лауру, і жінка роззирнулася довкола. Узяла один із паспортів і розгорнула його. Цей належав Даніелю, і вона всміхнулася з його дуже серйозного шістнадцятирічного обличчя. Тоді Лаура повела його фотографуватися для шкільної поїздки в Бірму.

Чи варто їй? О, що в цьому може бути поганого, це ж майже традиція — порівнювати фото в паспорті. Вона взяла паспорт Черрі. Її фото було таке ж серйозне. Вона перегорнула сторінки, побачила лише одну австралійську візу і, зрозумівши, що перейшла межу гри у фото в паспорті, швидко поклала його на місце. Ще якусь мить жінка стояла там, не бажаючи йти, бо розуміла, що, відколи Черрі приїхала, лише зараз їй вдалося хоч трохи наблизитися до неї, і Лаурі хотілося ще більше скоротити прірву між ними. Водночас вона знала, що порушує її права, адже такого дозволу їй не давали. Вона оглянула кімнату, розчарована тим, що й досі так мало знала про дівчину, яка захопила серце Даніеля, і що Черрі не підпускала її.

З книжки щось стирчало. Напевно, висунулося, коли вона переглядала її. Вона побачила, що то був квиток Черрі, і, вкладаючи його назад, раптом спохмурніла.

Відкрита дата повернення. Лаура витягла квиток із книги. Виліт до Ніцци — минулої п’ятниці. П’ять сотень фунтів. Зворотного квитка заброньовано не було.

Чому в Черрі був лише один квиток? Вона ж знала, що мала сьогодні повернутися додому. Лаура проглянула роздруківку, шукаючи пояснення… Що?

Повз вікно дуже близько пролетіла пташка, і цей раптовий рух налякав Лауру. Вона несподівано відчула, що в цій кімнаті їй незатишно, і швидко повернула квиток на місце. Квапливо, але обережно причинила двері так, як і було до цього.

Біля басейну Лаура лягла на шезлонг, однак не могла знайти собі місця. Це було підло — порпатися в чужих речах, і Лауру засмучувало не лише те, що вона це робила, а й те, як швидко й легко дозволила собі: брала речі, лізла в захоплення Черрі, її особисті документи. Їй було ніяково й соромно. І все-таки щось у тому квитку не давало їй спокою, тривожило.

Можливо, їй вдасться очистити й прояснити свій розум. Лаура зайшла у воду й поставила собі на меті пропливти сотню доріжок. Шість, сім стриманих ударів, і вона досягла кінця. Відволіклася. Чому Черрі не забронювала зворотного квитка?

Коли Даніель та Черрі повернулися вже надвечір, Лаура була в кухні й готувала вечерю. Черрі захотіла переодягнутися, і жінка почекала, аж доки вона підніметься нагору й стане зрозуміло, що увімкнули душ. Вона почала мити листя салату, зібране в саду. Даніель сидів за великим столом, насолоджуючись разом із нею келихом вина. Це був один із тих моментів, які Лаура завжди любила: лише вони двоє, не роблять нічого особливого, і жінка усвідомила, що такого не траплялося, відколи її син повернувся з університету.

— Ти така прискіплива, — зауважив він, оскільки Лаура тримала під краном кожен листочок окремо, оглядаючи їх з усіх боків, поки текла вода.

— Ти був би здивований тим, де вони ховаються. Дивись! Бачиш, я ледве одного не пропустила.

— Невже так погано з’їсти кількох?

— Не будь огидним.

Він засміявся й побачив, як вона струшує з листя воду й кладе його в чашу. Потім почала нарізати декілька томатів-черрі.

— Вони теж із саду?

— Кілька ранніх. — Вона кинула один йому, і Даніель виставив руку, щоб упіймати його, однак промазав. Він підняв його з підлоги й після швидкого огляду запхнув до рота.

— Фу!

Даніель усміхнувся.

— Смачний.

Вона мусила перейти до справи, бо Черрі ось-ось могла повернутися.

— Це так гарно, що Черрі змогла залишитися ще на трохи.

— Ага. У тебе ще є помідори?

Вона кинула йому ще один.

— Щастить же їй. Це бос їй телефонував чи хтось інший? Лише для того, щоб перевірити, чи не захоче вона подовжити відпустку?

— Не знаю. Можливо.

— Хоча це трохи дивно. Хіба тобі телефонував колись бос, коли ти був у відпустці? Лише для того, щоб перевірити, чи не хочеш ти відпочити трохи довше. — Вона всміхнулася.

— Ага… Узагалі-то, зараз я згадав. Здається, це Черрі зателефонувала йому, щоб дізнатися, чи потрібно їй виконати ранкові огляди в перший день після повернення, і саме тоді все й з’ясувалося. Очевидно, зараз у них небагато клієнтів, тож він і запропонував Черрі використати свої відгули.

— Але ж спочатку… Вона збиралася їхати сьогодні? Такий був план?

— Ага… Чому ти питаєш?

— Просто так.

— Припини, має бути причина.

Лаура спробувала перевести це на жарт.

— Мені просто стало цікаво… чи ви це узгоджували.

— Ага.. Звичайно.

Вона невимушено всміхнулася, однак її мовчання свідчило про дещо інше.

Несподівано йому стало все зрозуміло.

— Думаєш, Черрі мала на увазі іншу дату?

— Хіба?

Тепер він почав дратуватися.

— Ні! Послухай, ми обговорили дати з тобою, вона забронювала квиток і пустила на вітер шість сотень.

Вона доклала всіх зусиль, щоб втримати милий вираз обличчя й зберегти спокій. Шість сотень фунтів?

— Платив ти? — недбало запитала вона.

— Так. Агент із нерухомості на навчанні заробляє не так уже й багато.

У його голосі вона почула теплоту й сердечно всміхнулася.

— Можу собі уявити.

Будь-кого, хто в той момент проходив би повз спальню Черрі, стурбувала б її непорушність. Вона завмерла й зосереджено дивилася перед собою. Якби хтось зараз зайшов до кімнати, то побачив би, що її погляд прикутий до туалетного столика чи, якщо точніше, до книжки на ньому, і цей хтось, напевне, здивувався б, як це могло так сильно привернути увагу.

Черрі переклала книгу так, щоб корінець був паралельний краю столика. Вона знала, що її брали до рук, переглядали, а документ, схований ззаду, виймали. І що інформація в документі, напевно, спричинила в мозку Лаури хвилювання, радше схоже на розмноження бактерій. Черрі злилася, однак знала, що краще опанувати себе. Ні, має бути якийсь інший спосіб розібратися з усім. Тепер вона не спускатиме з Лаури очей.

14

Понеділок, 30 червня

Не схоже було, що Черрі збиралася їхати. Минали ліниві, наповнені сонцем дні, і Лаура продовжувала чекати, поки Черрі нарешті скаже, що її відпустка добігає кінця, чи заговорить про те, коли їй потрібно повертатися до роботи, однак дівчина й не згадувала про це. Пропозицій про спільні поїздки, коли вони змогли б провести весь день разом, більше не було, до того ж Лаура вже не відчувала такого ентузіазму, як раніше. Вони жили за шаблоном: за сніданком Лаура цікавилася їхніми планами на день і, якщо вони збиралися на пляж, тепер відчувала полегшення, бо не потрібно було підтримувати ввічливу розмову. Замість цього вона б лежала біля басейну, спокійна, хоча й самотня. Лаура усвідомила, що присутність Черрі починала її дратувати. Це була її відпустка, і вона не розраховувала, що тут постійно буде дівчина її сина. Лаурі хотілося провести якийсь час із Даніелем, лише вдвох.

Вона заговорила було про це з ним іще раз кілька днів по тому, як Черрі мала повернутися додому. Він вибачився й запропонував відразу ж знайти готель, де б вони натомість могли зупинитися. Однак Лаура усвідомила, що не бачитиме сина взагалі, і відразу ж відмовила його.

Напруження зростало й через інше. Лаура не знаходила речей на своїх місцях. Її ключі могли зникнути з кухонного столу. Зубна щітка — опинитися в смітнику, упавши з раковини. На її машині, узятій напрокат, з’явилися глибокі подряпини, і це, напевно, сталося тоді, коли вона паркувалася в селищі. Її непокоїла не лише тривала присутність Черрі. Була ще й проблема з вартістю квитка. На ньому абсолютно точно було зазначено п’ять сотень фунтів, у цьому вона була впевнена. А Даніель сказав, що заплатив на сотню більше. Лаура дуже добре знала про прірву в матеріальному добробуті між Даніелем та Черрі, тому їй не подобався такий хід її думок.

За два дні до того, як Лаура мала повертатися додому, їй несподівано стало зрозуміло, що Черрі воліла б залишитися на віллі, коли вона сама повернулася б у Лондон. Це роздратувало жінку так, що вона навіть не знайшла, що відповісти, коли вони сказали, що збираються провести день у Сен-Тропе. Лаура помахала їм на прощання й вийшла до басейну, щоб забрати купальник, який залишала на сушці вчора. Однак там його не було, тому Лаура роззирнулася довкола. Вона могла присягнутися, що повісила його сюди вчора ввечері. Потім Лаура побачила його, скинутий вітром у бруд. Вона підійшла, щоб узяти купальник, і побачила, що він був брудний так, наче його здуло, коли він був іще вологий, що дивно, адже минулого вечора вітру не було. Зітхнувши, вона забрала його всередину, щоб випрати. Увімкнувши воду, жінка розмірковувала над тим, які запитання може поставити Черрі, якщо такі взагалі були. Навряд чи вона могла запитати про вартість квитка, адже це прозвучало б як пряме звинувачення, тому Лаура вирішила, що запитає в Черрі, коли та планує повертатися. На це Лаура мала повне право.

Вона подовжить поїздку ще на три дні. Зрештою, на те, щоб організувати похорони у Франції, потрібно більше часу, а ще вона мусила розібратися з усіма бабусиними справами. Коли Черрі зателефонувала Нейлові, щоб повідомити, що її бабусі не стало, він був доречно співчутливий і мусив погодитися подовжити відпустку. Не говорити Лаурі точного часу, на який вона планувала залишитися, було правильним рішенням, адже це давало їй змогу розібратися зі своїми справами. Та хто в дідька вона така, щоб ритися в її особистих речах? Лаура сунула носа в те, що її аж ніяк не стосувалося, завжди ставила запитання, хотіла проводити з ними кожну хвилину і, мабуть, думала, що сам Бог наділив її правом нишпорити в їхній спальні. Черрі зітхнула. Їй так хотілося, щоб усе було по-іншому. Було б так добре, якби вони мали щось схоже. Черрі вважала, що дуже важливо підтримувати гарні стосунки з матір’ю свого хлопця, тому її непокоїло, що в неї це не виходило.

Коли вони гуляли по Сен-Тропе, Черрі тримала Даніеля за руку, за плечима в них були рюкзаки, очі затіняли капелюхи, а коли вони йшли, то піднімали своїм взуттям пил та пісок. Вони пройшли через Place des Lices, де в мереживному затінку під платановими деревами старигани грали в буль, а потім спустилися до порту, де яхти здавалися завеликими для затоки.

— Повтори, що то було? — запитав Даніель, бажаючи почути, як вона це скаже.

— Коротка синя широка спідниця та смугастий синьо-білий топ. Ідеальне поєднання кольорів, — відповіла вона, здригнувшись.

Він глянув на її ноги.

— Наскільки коротка?

Вона натягнула капелюх йому на обличчя.

— Добре, вибач, — усміхнувся він. — А потім що?

— Одного дня я гуляла з кількома друзями й побачила дівчину, котрій ці речі належали раніше. І так трапилося, що саме в той момент я була вбрана саме в них.

— І що?

— Ти не розумієш. Це було так принизливо. Мені було так соромно, що я побігла через вулицю, сподіваючись, що вона мене не помітила. Саме тоді мене й збило авто.

— Що?! — жахнувшись, він глянув на неї.

Черрі стиснула його руку.

— Усе закінчилося лише розтягненням гомілки та численними подряпинами.

— Ти могла загинути.

— Тоді я більше переймалася тим, чи стане вся ця історія відома в школі. Не забувай, мені було чотирнадцять. На щастя, дівчина не зрозуміла, чому я побігла. Насправді, — сказала Черрі, несподівано це усвідомивши, — я раніше нікому цього не розповідала, аж дотепер.

Даніель узяв її за руку й стиснув, і Черрі всміхнулася. Час від часу історії, що переслідували її в дитинстві, були корисними, і, на відміну від дечого, що вона розповідала, повністю правдивими. Даніель потягнув її на інший бік вулиці.

— Що? — вражено сказала вона, а потім роззирнулася й побачила, що вони заходять у вузькі вулиці Старого Селища, де розташовувалися всі брендові магазини, і, здавалося, ідуть прямісінько до «Dior». Її серце стрепенулося: він хотів чогось, проте вона не могла до кінця зрозуміти, чого саме. Потім вони зайшли всередину. Черрі розглядала недоторканну виставку товарів: ці речі, здавалося, насміхалися з неї через свою вищість, і дівчина починала нервуватися. Просто чудово, що історії про важкі часи спонукали його запропонувати похід по магазинах, однак вона й близько не могла собі уявити таких цін.

— Як гарно всередині.

— Запишіть на мене, — тихо промовив Даніель.

Вона витріщилася на нього.

— Усе, що захочеш. А взагалі приміряймо одяг. Мені подобається жовта блузка, як тобі?

Вона глянула туди, куди він указував, потім знову на нього, і це все одно не вкладалося в голові.

— Тобі краще поквапитися, тому що в нас у планах й інші.

— Інші? — тільки й змогла промовити вона.

— Не питай мене про всі ці назви, я ніколи не міг запам’ятати їх усі, однак у них є гарний одяг. — Він, виправдовуючись, усміхнувся й указав на своє скромне вбрання. — Як я й казав.

Черрі не могла повірити в те, що чула.

— Я не можу… — почала вона нерішуче.

— Це мій подарунок тобі на день народження, — наполегливо сказав він.

І це все вирішило. Здавалося, він насолоджувався так само, як і вона: знімав одяг із вішалок і подавав його їй, терпляче чекав перед роздягальнею й давав конструктивні коментарі, які доводили, що він і справді дивився на вбрання. А ще він заплатив за все. Черрі не надто божеволіла, вона не хотіла виглядати жадібною чи зловживати його багатством, тому взяла лише кілька одиниць, які обрала, сказавши, що в неї й так забагато одягу, однак навіть попри це тримала в руках п’ять чи шість дизайнерських речей. Після останнього магазину Даніель, здавалося, уже був не такий наполегливий, однак усе одно бадьоро стояв на своєму.

— Хочеш зайти ще в один? — сказав він, киваючи на магазин по той бік вулиці.

Черрі відчула, що з нього досить. Вона поцілувала його в губи.

— Ні, дякую. Це вже неймовірний ранок.

Здавалося, він відчув полегшення, і вона зрозуміла, яку жертву він приніс.

— Ти не любиш ходити по крамницях, правда?

На його обличчі майнула провина, а потім він помітив, що вона сміється.

— Терпіти не можу. Тепер сиди тут, — він указав на лавку в затінку, — а я зайду в пекарню, щоб узяти нам щось на обід.

Черрі була рада відпочити й спостерігала за тим, як він зник в одній із вуличок. Вона задоволено глянула на пакети, усе ще сяючи блаженством. З дурнуватою усмішкою на обличчі вона прокручувала в голові новий одяг. Можливо, вона змогла б одягти котрусь із суконь сьогодні ввечері. Раптом усмішка зникла. Лаура, найімовірніше, мала свою думку про такі щедрі розваги. За останні кілька днів вони значно віддалилися одна від одної, нічого з того, що помітив би Даніель, однак Черрі добре бачила, що та великодушна привітність, з якою її зустрічали на початку, зникла. Неважливо, цей одяг був подарунком, і вона не спонукала Даніеля робити його, хоча він щойно витратив на неї майже дві тисячі євро.

Черрі зніяковіло підвелася. Вона не хотіла викликати жодних підозр про те, чому була з Даніелем. Це ще більше ускладнило б усе. Коли вона розглядала все навколо без жодного конкретного наміру, то побачила у вітрині через дорогу картину, яка здалася їй знайомою, а потім зрозуміла, що робота належала пензлю художника, чиї картини Лаура мала на віллі. Зібравши пакети, вона пройшла до галереї й глянула на неї пильніше. Картину виставили на невеликому дерев’яному мольберті: затока Сен-Тропе олією вартістю три з половиною тисячі євро. На ній висіла позначка «Продано».

У голові їй задзвенів дзвіночок, і дівчина зайшла всередину, знаючи, що має не так багато часу, бо Даніель міг повернутися будь-якої миті. Вона швидко оглянула галерею й побачила, що на дальній стіні висять й інші картини цього художника. «Продано», «продано», «продано» — побачила вона, а потім меншу, «Places des Lices»: затінок від десятка платанів створював на піщаному ґрунті мереживний малюнок. Дивовижно, але, здавалося, її можна було купити. Вона залізе в борги по кредитці на місяці, однак підсвідомо Черрі розуміла, що це того варте. Галерист загорнув картину, дівчина розплатилася, а потім швидко пішла з магазину й повернулася на лавку, сховавши пакунок у пакет з одягом. Даніель прийшов лише кількома хвилинами пізніше — обличчя було червоне, наче він біг. Він вибачився за затримку, однак приніс на обід багет і tarte citron[16].

Вони сиділи на площі і їли, спостерігаючи за гравцями в буль, а потім попрямували на віллу. Біля будинку стояла машина Ізабелли, а коли вони зайшли всередину, то почули ще кілька голосів — Бриджіт із Ніколь теж були тут.

— Ось ви де! — вигукнула Ізабелла.

Очевидно, вона вже випила кілька келихів вина.

— Гарно провели день?

— Чудово, дякую, — відповіла Черрі.

— Бачу, — усміхнулася Ізабелла, глянувши на пакети в її руках.

— У нас буде модний показ? — запитала Бриджіт.

Черрі почервоніла.

— Ні.

— Ну, тоді хоч дозволь подивитися покупки.

Вона схопилася за пакети, намагаючись зазирнути всередину, тому Черрі придушила роздратування й під гучні схвальні та заздрісні вигуки витягла з одного з них сукню.

— Що ще? — вимагала Бриджіт, і Черрі захотілося, щоб вона заткнулася.

— Лише спідниця й топ.

— У всіх цих пакетах? — недовірливо сказала вона. — Припини, звідки така таємничість? Будь ласка, дозволь нам глянути.

Упродовж усього цього часу Лаура не сказала ані слова, але Черрі відчувала, що їй теж хочеться дізнатися, що ж там, у пакетах. Ізабелла та Бриджіт дивилися на неї з очікуванням та цікавістю в очах. Черрі не мала вибору, і вже скоро всі речі витягли, роздивилися та оцінили.

Черрі помітила, що Лаура дивиться на неї з цікавістю. Дівчина розуміла, що їй хотілося б знати, як вона змогла заплатити за весь цей одяг.

— Здається, у тебе був вдалий тур по магазинах, — задоволено сказала Лаура.

— Не по всіх, — з полегшенням сказав Даніель.

— Ти теж ходив? — Бриджіт була вражена. — Як тобі вдалося переконати Даніеля піти по магазинах?

— Це була моя ідея, — усміхнувся він, а потім обійняв Черрі й поцілував її. — З днем народження. Вибач, що із запізненням.

Обличчя Лаури залишалося незворушним. «Саме час», — подумала Черрі. Вона пішла до пакета, у який була загорнута картина, витягла її й передала Даніелю.

— А це для тебе.

Він був здивований.

— Що це?

— Відкрий, — сказала вона, усміхаючись.

Даніель розірвав обгортку, і його обличчя осяяла радість.

— Але ж це… — Він замовк.

Черрі кивнула.

— Я побачила її й просто захотіла, щоб вона належала тобі.

(Через цю картину Черрі майже збанкрутіла, але без цього було не обійтися.)

Картина сподобалася йому, вона це бачила, однак усе одно непокоїлася.

— Тобі не слід було… ти не можеш…

Черрі підняла палець угору.

— Ні. Не хочу цього чути. Мені хотілося подарувати тобі дещо особливе.

— Але…

Вона приклала палець до його вуст.

— Шшш.

Він знову глянув на картину, очі сяяли, і він міцно обійняв її за шию, цілуючи.

— Дякую. Мені дуже подобається.

Даніель був надзвичайно зворушений, вона це бачила й зраділа своєму вчинку.

— То був твій подарунок, — обережно зауважив він.

Він знову поцілував її. З-за його плеча Черрі побачила, що Лаура вагалася. Напевно, вона намагалася зрозуміти, звідки ж у Черрі гроші на таку дорогу картину. Нехай їй покортить.

Тієї ночі Лаурі не спалося. Так багато речей непокоїли її. Даніель заплатив за квиток Черрі, і, очевидно, більше, ніж той коштував, а потім за весь той одяг. Він витратив цілий статок, і, якщо бути справедливою, Черрі, зрозуміло, не змогла б собі цього дозволити. Тож чому картина? Як вона змогла купити оригінал за дві-три тисячі євро, якщо їй було не під силу заплатити за власні квитки? Через це Лаурі не вдавалося заснути аж до другої й прокинулася вона теж рано — десь о шостій. Дивне, злегка нудотне відчуття на дні шлунка не зникало, тож вона встала й пішла на кухню, щоб випити склянку води. Коли жінка підставила склянку під кран, вона вислизнула з пальців і розбилася об раковину. Лаура вилаялася; кілька останніх днів вона була така незграбна: то впускала речі, то губила їх. Їй усе ще потрібно було відремонтувати взяте напрокат авто, а тепер було вже надто пізно, оскільки вона їхала вже завтра. Лаура обережно витягла друзки скла з раковини й склала їх на стару газету. Потім узяла собі іншу склянку, наповнила її та повільно випила. У її голові роїлися ті ж запитання, що й минулого вечора, і це більше нагадувало автомат із грою в пінбол, однак чіткої відповіді вона так і не отримала.

Лаура випрямила кінцівки: вони боліли й сіпалися. Хоча це був останній день її відпустки, під час якої вона мала б відпочити, жінка почувалася напруженішою та більш виснаженою, ніж коли приїхала сюди. Черрі змінила все. Вона почувалася як удома й досі не виказувала бажання проводити багато часу з господинею. Насправді в Лаури виникло чітке враження, що її просто терпіли.

Вона взяла картину, яку Черрі купила для Даніеля. Світло впало на платани, піщані тіні у сквері. Вона була дійсно прекрасна. Не дивно, що Даніель так дорожив нею.

— Це оригінал.

Лаура розвернулася й побачила у дверях Черрі.

— Просто на той випадок, якщо тобі цікаво.

— Як довго ти вже тут? — роздратовано випалила Лаура, наче її впіймали на гарячому, хоча Черрі навряд чи могла прочитати її думки.

— Не довго, — Черрі всміхнулася, пройшла далі, узяла картину й глянула їй у вічі. — Що ще ти хочеш дізнатися?

Лаура була спантеличена. Що вона мала на увазі? Заради Бога, вона ж просто милувалася картиною! Жінка вже хотіла було різко відповісти, коли холодний, згаслий спомин повернувся до неї. Той день, коли вона зайшла в їхню кімнату. Речі Черрі, деталі її квитків. Вона знала, що Лаура їх переглядала й читала?

З’явився Даніель й обвив Черрі рукою.

— Усе ще хочеш на пляж?

Вона всміхнулася.

— Звісно. Лише зберу речі, — промовила й повернулася нагору.

— Як ти, мамо? Останній день під палючим сонцем?

— Ні, дякую.

— Що сталося?

Вона не хотіла відповідати так грубо, але це вже було занадто.

— Черрі гарно провела час?

Він фиркнув.

— Ага. Справді чудово. Щось не так?

— О, припини, ти справді не знаєш? Вона затрималася тут надто довго.

— Мені здавалося, ти була не проти.

Лаура зітхнула.

— Так. Але будьмо чесними. Я не очікувала, що все так затягнеться.

— Вибач, ми б переїхали до готелю, я ж пропонував…

— Усе добре, — стримано відповіла Лаура. — Я лише хотіла дізнатися, невже день, коли вона їхатиме, — така вже велика таємниця.

— Це не таємниця.

— Але коли я запитала, вона не відповіла. І відтоді не розповідала більше нічого. — Лаура відчула, як у ній підіймається напруження від усіх цих днів. — Як довго вона має намір тут залишатися — тижні, місяці, усе літо?

— Черрі їде в суботу.

Лаурі перехопило подих.

— У суботу? Це післязавтра?

— Так, їй потрібно повертатися до роботи.

— Гаразд. Тоді чому вона не сказала?

— Вона казала. Я вже давно про це знаю.

— Але вона й не подумала про те, щоб сказати мені.

— Вона… Я… Напевно, просто забула. Вибач, мені слід було про це подумати. Якби я знав, що ми порушуємо твій простір, то ми б переїхали. Чесно.

Лаура проковтнула тривогу. «Ми», він сказав «ми». Упродовж останніх тижнів вона так сумувала за своїм сином.

— Ти ж знаєш, що це не те, чого я хотіла.

Вони мовчали. Обоє мали більше, що сказати, однак ніхто не хотів порушувати цю тему.

— Ми й справді будемо раді, якщо ти поїдеш із нами на пляж, мамо. Я справді буду радий. Лише на кілька годин?

Вона майже погодилася. Майже.

— Вибач, Даніелю. Я пообіцяла зустрітися з Іззі.

Він був упевнений, що Лаура це вигадала, тому їй було не по собі, однак як вона могла пояснити, що в Черрі було щось таке, що не вписувалося в загальну картинку? Лаура усвідомила, що навіть не здогадувалася про незручність, яка виникла між ними. Усе й так стало ясно з ображеного виразу його обличчя: він подумав, що їй не сподобалася його дівчина.

— Добре, тоді побачимося пізніше.

Ще був короткий поцілунок, а потім він забрав Черрі й вони пішли.

Лаура відчувала провину за те, що вигадала поїздку до Іззі, тож вирішила зробити її правдою й поїхала вниз, у Сен-Тропе. Але, на нещастя для Лаури, Ізабелли не було вдома. Якусь мить вона постояла біля порожньої вілли подруги, думаючи про те, куди себе подіти, а потім повернулася додому. Вона зібрала валізу на наступний ранок, а тоді вирішила подивитися, чи не потрібно повибирати перець чи помідори. Вона взяла з кухні друшляк і витратила на це з півгодини, навіть трішки відволіклася від думок про Черрі, аж раптом почула на кухні голоси. Лаура хотіла ще трохи побути надворі, однак, зітхнувши, зрозуміла, що це було б нечемно, тож пішла всередину з червоним та жовтим перцем і чотирма соковитими томатами.

— Цього року в нас гарний урожай, — почала було вона, а потім побачила вираз їхніх облич. — Що сталося?

Даніель тримав картину. На полотні виднівся пʼятисантиметровий розріз, просто в центрі «Place des Lices».

Лаура жахнулася.

— Як, заради Бога… Твоя прекрасна картина…

— Коли ми зайшли, — сказав Даніель, — вона лежала на розбитому склі.

На кухонному столі були друзки склянки, яку вона розбила раніше й забула прибрати та викинути в смітник.

— Але… Що вона там робила? — Вона дивилася на них обох, однак Черрі не глянула їй у вічі, а замість цього пригнічено дивилася вниз.

Лаурі знадобилася якась мить, щоб усвідомити те, що сталося, однак потім вона відкинула цю думку й розсміялася. А потім зупинилася й скептично запитала:

— Що?

— Що б не сталося, це схоже на випадковість, — милостиво відповіла Черрі.

Лаура була вражена.

— Ти ж не думаєш, що це я?

— Ні, мамо, я просто не знаю, що сталося. Ми повернулися додому й знайшли її — вона лежала на розбитому склі.

— Я хотіла прибрати його раніше, але забула, — Лаура замовкла, усвідомивши, що все виглядає так, наче вона виправдовується. — Картини не рвуться від того, що просто лежать на склі. Їх мають порвати, ривком, — засмучена, вона замовкла. — Мені дуже шкода твоєї картини, — сказала вона Даніелю, — але я справді й гадки не маю, що з нею могло статися. — Лаура перевела погляд на Черрі, яка засмучено розглядала підлогу.

Вечеря пройшла тихо, ніхто не згадував про картину. Лаура вибачилася й рано пішла до ліжка.

Наступного ранку Даніель завантажив її валізу в багажник. Черрі стояла біля відчинених дверей і помахала їй рукою.

— Величезне спасибі за приємне перебування тут, Лауро.

«Це вперше вона подякувала», — подумала Луара, намагаючись придушити роздратування, і відмахнулася від її слів.

Дорогою до аеропорту Даніель мовчав, і Лаура відчувала хвилю смутку від того, що між ними були не такі гарні стосунки, як раніше. Вона хотіла спробувати розігнати хмари до того, як полетить додому.

— Ти ж знаєш, я не робила, не стала б і думати про те, щоб зробити щось подібне з твоєю картиною, правда? — сказала вона, не до кінця повіривши, що вимовила це.

— Так, звісно.

— Не схоже, що ти й справді в це віриш.

Даніель на якусь мить відірвав погляд від дороги й усміхнувся їй.

— Гей, можливо, це просто одне з тих явищ, котрі не можна пояснити.

«Наприклад?» — подумала Лаура. Однак було зрозуміло, що тему закрито. І нічого з цим не вдієш. Вона знала, що не робила цього, навряд чи це Даніель, тому залишалася тільки Черрі або випадковість. Вона не могла зрозуміти останнього, однак усе одно й припустити не могла, для чого це знадобилося б Черрі. Це було важко осягнути, однак дещо інше відволікало її, непокоїло: Черрі й досі була в будинку.

Черрі спостерігала за тим, як авто від’їхало й зникло в кінці дороги. От вона й поїхала. Це було величезне полегшення. Лаура знала, Черрі була в цьому впевнена. Вона знала, що Черрі не забронювала зворотний квиток, можливо, знала навіть те, що Даніель заплатив більше від реальної його вартості. Черрі неодмінно було потрібно купити купальник, і, так чи інакше, вона не змогла б його собі дозволити. Вона зробила це задля Даніеля, бо хотіла виглядати гарною для нього. Те, що його нав’язлива мати поїхала, принесло неймовірне полегшення: тепер Черрі могла розпустити волосся, тепер вона могла бути вільною! Вільно насолоджуватися цим чарівним будинком.

Пройшовшись вітальнею, Черрі погладила спинки стільців. Розправила чайні серветки на кухні й збоку помітила зіпсовану картину. Який сором. Усі ті гроші з її кредитки, — а їх усе одно доведеться виплатити, — дівчині стало не по собі, і вона трохи запанікувала. Однак без цього було не обійтися. Вона мусила розплутати материнські пута Лаури, які та й досі стискала все дужче. Їй було конче необхідно, щоб Даніель був на її боці. Особливо тепер, коли Лаура влізла не у свої справи.

Черрі взяла яблуко з фруктової вази й вийшла на терасу. Вона повільно їла його, дивилася на півострів Сен-Тропе й розмірковувала про те, як сильно Лаура цінувала цей будинок і як часто бувала тут. З того, що вона знала про її роботу від Даніеля, його мати важко працювала й мала довгі робочі дні. Черрі подумки зневажливо фиркнула: як можна нехтувати таким чудовим будинком. Ним місяцями ніхто не насолоджувався, окрім павуків, які примудрялися сплітати павутину щоразу, як її змітали прибиральники, та пташок, які пили воду на краю басейну. Черрі знала, що якби вона була власницею цієї вілли, то проводила б тут тижні чи й місяці. Вона милувалася відомою затокою, яка виднілася вдалечині, і чітко відчувала добробут та приналежність, так, наче могла отримати всі ті яхти, пляжі, зігріті сонцем вулиці, та й стиль життя в цілому.

Того вечора Черрі лежала в ліжку й чекала, поки Даніель повернеться з ванної кімнати. Вона взяла свою книгу, але, почувши, як заходить Даніель, а потім лягає поруч, відскнула її подалі, підвела погляд і побачила, що той тримав у руці маленьку коробочку.

— Я хотів почекати, доки ми залишимося самі, щоб це зробити, — сказав він.

Черрі в захваті глянула на коробочку: бірюзово-синій оксамит і вигляд такий, що там могла бути лише прикраса. Дівчина невпевнено її відкрила, і їй перехопило подих. На шовковій підкладці лежав тонкий золотий браслет, прикрашений єдиним каменем, що м’яко відблискував синім.

— Це місячний камінь. Імовірно, для твого місяця народження, хоча мені доведеться визнати, що це просто збіг. Мені він сподобався, і я подумав, що він тобі личитиме.

Черрі обвила його руками.

— Дякую. Мені подобається.

— З днем народження. Ще раз.

Даніель поцілував її й витяг браслет із коробочки, а Черрі підставила тонкий засмаглий зап’ясток. Він застібнув прикрасу, і дівчина побачила, як загадково сяє камінь, коли вона його рухала. Це була найпрекрасніша коштовність, яку вона коли-небудь бачила. І саме тоді Черрі все вирішила. Ніколас був не єдиним, з ким вона могла одружитися. Вона збиралася отримати Даніеля Кавендіша.

15

П’ятниця, 4 липня

Лаура повернулася додому, до виснажливого шуму. Розширення підвалу в її сусідів було в самому розпалі, але роздратування довелося вгамувати, оскільки лише рік тому вони робили те саме. Того дня жінка планувала працювати вдома над кількома пропозиціями, які вона показала б ITV за обідом за пару тижнів. Незабаром після повернення з аеропорту прибув письменник, з яким Лаурі подобалося працювати й котрого цінували на ITV після того, як він минулого року досягнув значних успіхів із трисерійним фільмом. Вона відчинила перед ним двері, і, щоб привітатися, їй довелося кричати, щоб перекрити гуркіт ескалатора. Вони наполегливо працювали над тим, щоб поєднати ідеї, які мали для драматичного серіалу про ексклюзивну приватну школу, і, попри галас, досягли значних успіхів, а єдиний раз, коли їх перервали, стався через короткочасну відсутність світла з вини будівельників, а це означало, що на годину чи й більше інтернету не буде, і це перервало дослідження. До середини дня письменник мав достатньо матеріалу, щоб іти далі й написати обробку та короткий виклад серій. Ця інвестиція Лаури мала окупитися, — а розцінки не були низькими, — однак усі знали, що розвиток драми був дорогим. Лаура відчувала, що воно того варте, адже припускала, що Елісон та Шон погодяться.

Після того, як письменник пішов, будівельники зібралися й теж розійшлися по домівках. Уже майже вечоріло, і Лаура знала, що вихідні почалися ще не для всіх. Вона трохи погралася з ідеєю, а потім, іще до того, як втратила сміливість, узяла сумочку й пішла з будинку.

Вона трохи пройшлася пішки до агентства нерухомості «Гайсміт та Браун» і тепер розглядала вітрину. Безліч прекрасно сфотографованих будинків вартістю в кілька мільйонів: на деяких у додатку стояла ціна. Витративши, на її думку, достатньо часу на розглядання, вона зайшла всередину. Ошатний чоловік, який сидів поруч із джентльменом пенсійного віку, глянув на неї. Здавалося, він занепокоївся, а коли молодша дівчина, вагаючись, підійшла до неї, його тривога ще більше зросла.

— Доброго вечора. Я можу вам допомогти?

Лаура хотіла поговорити з гарно вбраним чоловіком, а не з цією дівчиною, яка була значно молодша. З веб-сайту вона знала, що то був менеджер, і вона нагадала собі його ім’я — Нейл.

— Я просто зайшла глянути на ось цю пропозицію, — указала Лаура й пройшла до стенда з деталями продажу. Дівчина з вдячним кивком пішла, рада втекти.

Лаура розмірковувала, як довго їй доведеться прикидатися, що вона цікавиться будинками. Можливо, їй варто було щось записати, зробити якісь нотатки, і вона вже майже полізла в сумочку по папір та ручку, коли почула, що колишній військовий закінчив. Її серце забилося частіше, коли він пішов, однак вона змусила себе глянути на Нейла.

Він усміхнувся їй.

— Я можу для вас щось зробити? — Тон був рішучим, професійним. Їй варто бути обережною.

— Так. Я шукаю щось із чотирма спальнями. Мені завжди подобалися конюшні[17].

Він указав їй на стілець із протилежного боку столу.

— Бажаєте присісти?

Вона так і зробила.

— Можливо, я можу почати з того, що дізнаюся деякі деталі? — сказав він, і Лаура зміркувала, що буде краще, якщо вона назве фальшиві ім’я та адресу. Вона запанікувала й не могла згадати нікого іншого, окрім Ізабелли, чиїм іменем представилася, і подумки попросила в неї вибачення, опанувавши себе достатньо для того, щоб трохи змінити номер мобільного та електронну адресу.

Він почав прокручувати фотографії будинків на екрані i-Pad.

— У вас багато клієнтів, — промовила Лаура. «Поганий початок», — подумала вона.

— Так. Сезон такий.

Він підвів погляд і кивнув на пару, котра нетерпляче очікувала на свою чергу, і Лаура зрозуміла, що рано чи пізно повинна це зробити.

— У нас є дуже миле місце, — почав він, показуючи їй кілька фото на екрані, — у «Лексгем Гарденз». Це не конюшні, однак там є чотири спальні та три ванні кімнати.

— Чудово. Я можу взяти роздруковану копію?

Він порився в документах збоку на столі й витягнув розкішну роздруківку. Потім знову почав прокручувати фото.

«Думай, ну ж бо, думай». Господи, вона була така безпорадна.

— Вам не завадила б допомога.

Він усміхнувся професійною усмішкою.

— Так. Зазвичай нас тут четверо, однак, здається, сезон відпусток розпочався раніше.

— О, тож кілька працівників у відпустці, чи не так?

«От дурепа, він же щойно це сказав», — подумала Лаура. З його погляду вона зрозуміла, що він квапиться змінити тему.

— Так. Насправді четверо.

— О, поганий розклад.

Як і варто було очікувати, він нічого не відповів, однак Лаура вирішила йти напролом.

— Тут же зазвичай сидить дівчина? Темноволоса, невисока, молода?

— Ви про Черрі? Так, вона теж у відпустці.

Та сама несмілива дівчина з’явилася біля них.

— Вибачте, Нейл, а будинок на Вікторія-роуд іще продається?

Він підняв руку вгору, подаючи сигнал почекати. Потім усміхнувся до Лаури.

— Боюся, що наразі в нас немає нічого доступного, однак я можу дати вам знати, коли з’являться нові пропозиції.

— Було б просто чудово, — раптом Лаура відчула себе по-дурному. Так, наче вона грала в дитячу гру, роблячи щось із нічого. Вона встала, і Нейл потиснув їй руку. Щойно вона звільнила крісло, інша пара відразу ж сіла в нього.

Розгублена, Лаура пройшла до дверей, що б там не було, усе ще намагаючись виглядати добропорядним покупцем. Лише Богу відомо, чому вона вважала, що її можуть викрити, адже викривати було нічого. Єдине, що абсолютно не вписувалося в картину, так це те, що Нейл подзвонив Черрі та запропонував узяти довшу відпустку. Йому катастрофічно бракувало персоналу.

— Вона повертається наступного тижня, — промовила дівчина, коли Лаура підійшла до дверей. Жінка підвела погляд.

— Черрі. Ви запитували про неї. Повертається в понеділок. — У її голосі звучала нотка прихованого полегшення. Бідолашна.

— Останній день?

Дівчина скривилася.

— Завтра, — і відразу пожалкувала про свій непрофесіоналізм. — Вибачте, мені не слід було цього казати.

— Я нікому не скажу.

Дівчина всміхнулася.

— Дякую. Я вже почала думати, що вона ніколи не повернеться.

— Відкладала повернення? — Лаура говорила з розумінням та симпатією, як і мала б, оскільки прекрасно знала, що Черрі подовжила свою поїздку.

— Ви її знаєте?

Зітхання.

— Трохи.

Лаура швидко всміхнулася й знову підкрутила клапан тиску. Вона не хотіла зітхати, не хотіла, щоб хтось знав, однак останні кілька днів вона була сам на сам зі своїм засмученням.

— Хоча це й зрозуміло.

Лаура зупинилася.

— Так, — сказала вона знову, не знаючи, про що вони говорять, але тут почула таке, що змусило її насторожитися.

— Пам’ятаю, коли померла моя бабуся. Хоча це було в Норфолку, а не на півдні Франції. Трохи легше дістатися на похорони.

Лаура все ще стояла там, напружена, намагаючись залишатися спокійною та приязною, так, наче вона знала, що в Черрі померла бабуся, однак, здавалося, кожну краплю енергії займало запізніле розуміння. Черрі все це вигадала. Вигадала смерть бабусі — а чи є в неї взагалі бабуся? — щоб провести час на півдні Франції, на її віллі. Це не могло бути правдою, інакше вона сказала б Даніелю, а Даніель розповів би це їй.

Не дивно, що в Нейла не було іншого вибору, окрім як відпустити її, коли всі інші його працівники також роз’їхалися. Вона глянула на нього й побачила, що чоловік здивовано дивиться на неї. Можливо, йому цікаво, чому вона й досі тут, і це зосередило її достатньо, щоб піти. Коротко подякувавши та попрощавшись із дівчиною, — та й не здогадувалася, як багато зробила для Лаури, — жінка вийшла з агентства й, не озираючись, пішла вулицею, аж доки не повернула до будинку. Потім ті слова знову спливли в її свідомості. Лаура зупинилася посеред тротуару, і по їй шкірі поповзли мурашки.

Черрі все це вигадала.

16

П’ятниця, 18 липня

Це вибило Лауру з колії. Коли вона поверталася з Франції, то було в словах Черрі щось таке, що не давало їй повірити цій дівчині до кінця, однак Лаура й подумати не могла, що їй і справді вдасться що-небудь з’ясувати. Тепер це стало явним. Черрі збрехала своєму босу, щоб поїхати у відпустку; і їй вона теж збрехала чи щонайменше сказала мало правди, і Лауру це образило. Нею маніпулювали. Вона згадала схему, яку Черрі використала для того, щоб влаштуватися на роботу. А потім ще й ситуацію з вартістю квитка. Без сумніву, Черрі обманула Даніеля на сотню фунтів, а тому виникало темне, незручне запитання: «Чи була вона мисливицею за грішми?»

Лаурі ні з ким було це обговорити. Жінка розмірковувала над тим, щоб завести цю розмову з Говардом, однак відтоді, як вона востаннє довіряла йому щось, минуло вже багато часу. Іззі й досі була у Франції, а такі речі по телефону не обговорюють. Тож їй не залишалося нічого іншого, окрім як дати цим думкам зріти у своїй голові.

Того дня мав повернутися Даніель, але якщо раніше вона з нетерпінням чекала на нього, то тепер трохи боялася його повернення. Вони кілька разів розмовляли по телефону, і стосунки між ними більш-менш налагодилися, однак тепер вона дещо знайшла й не знала, що з цим робити. Даніель мав повернутися додому лише на кілька днів, оскільки наступного тижня планував переїхати до нової квартири. Лаура влаштовувала для близьких родичів та друзів вечірку з барбекю, щоб провести його. Уперше після відпустки вона мала зустрітися з Черрі. Ця дівчина тепер щохвилини просочувалася в її мозок, обплітаючись навколо, як змія, і це не давало Лаурі спокою.

Зовсім несподівано повернулися кошмари: темні думки, які вона намагалася поховати. Це почалося ще до народження Даніеля. Їй снилося, що в неї була ще одна дитина, про яку вона зовсім забула, згадавши лише через три дні, що залишила немовля у візочку в гардеробній. У паніці Лаура витягувала його, занедбаного, голодного до смерті, а воно дивилося на неї широко розплющеними очима, спантеличене, не знаючи, чому його покинули. Докори сумління трохи відступали від того, що вона встигала вчасно, але десь глибоко в душі Лаура знала, що знову так вчинить, знову покине його. А так і траплялося, бо кошмари повторювалися знову й знову. Пізніше, коли Лаура й справді народила ще одну дитину, у неї з’явилися похмурі думки, видіння й панічне «а раптом», які роїлися в її голові, і жінка часто завмирала від страху, аж доки їй не вдавалося опанувати себе достатньо, щоб трусонути головою й позбутися цих думок. Вона везла його у візку вздовж вулиці, і коли авто проїжджало повз неї, Лаура раптом не бачила нічого, окрім коліс, і в її уяві поставало видіння, як Даніель потрапляє під них і його голову розбиває та трощить метал. Коли вона була в душі, то бачила, як її син випадає з вікна, випадково залишеного відчиненим, і його крихітне тільце нерухомо лежить на тротуарі; ніж на кухні перетворювався на залишене на видноті смертоносне лезо, навіть попри те, що Даніель радісно белькотів щось у своєму дитячому крісельці. Найгірше, коли вона чула в новинах про викрадення малої дитини й поринала в кошмарні видіння, у яких він кликав її, кричав, спантеличений тим, чому вона не приходила, і зрештою занепадав духом, коли розумів, що мати ніколи не прийде за ним. І тоді її дихання пришвидшувалося, Лаура прокидалася й мусила ходити кімнатою, щоб позбутися тих видінь. То були страшні години, ночі, місяці, але поступово, з плином років, таке траплялося все рідше, однак ніколи не припинялося повністю. Коли він затримувався в школі, чи пізніше, коли вже навчався в університеті, якщо вона чула про автомобільну аварію на М11, її уява починала стрімко генерувати думки, одну гіршу за другу, аж доки зусиллям волі Лаура не зупиняла їх, кажучи собі, що він просто заговорився з друзями (а так і було) чи взагалі не їхав до Кембриджу чи звідти того дня, коли сталася аварія (і таки ж не їхав).

Якийсь рух попереду змусив її підвести очі, і вона побачила Елісон та Шона — керівників відділу драми ІТV, які приїхали в «La Galette» — ресторан, який обрали для обіду. Заклад розташовувався на верхньому рівні першого поверху, неподалік від їхнього головного офісу, проте вони все одно затрималися майже на п’ятдесят хвилин. Особиста помічниця Елісон зателефонувала їй, щоб по-дівочому вибачитися: «Їм так шкода!» — і повідомила це так, що наприкінці чулося несказане «але».

Шон підійшов першим і простягнув руки, щоб узяти Лаурині долоні, коли вона підвелася.

— Лауро, нам так шкода. Останньої миті нас затримала Гелен.

Гелен була інспектором ITV і, якщо вірити пліткам, просто обожнювала дуже владно викликати у свій кабінет людей так, щоб дати зрозуміти, що серед працівників у неї не було улюбленців.

— Нічого страшного, — ввічливо сказала Лаура.

Раніше вона вже зустрічалася з Шоном кілька разів, і він їй подобався: здавалося, він мав гарний нюх на хороші сценарії й не боявся говорити відверто.

— Ми змогли вирватися, тільки сказавши, що маємо зустрітися з тобою, — сказала Елісон.

Лаура була впевнена, що Гелен і вухом би не повела на слова про те, що вони мають обідати з продюсером, тому фальшиві лестощі змусили її занепокоїтися: чи варто їй вірити будь-чому, що говоритиме Елісон. «Звісно ж, не слід вірити», — іронічно подумала Лаура. Нічого не змінилося. Коли вони сіли на стільці, Лаура замислилася над тим, чому ж насправді їй так неспокійно на душі, і це точно не через мимовільні лестощі Елісон, з рівноваги її виводило дещо більше — невизначеність із Черрі. Вона мусить викинути її з голови на всю наступну годину, адже цей обід міг стати вирішальним для майбутнього її компанії.

Шон дивився на неї крізь затемнені квадратні окуляри.

— Дякую, що прийшла, Лауро. А ще за «Бій подушками». Я вже переглянув дві серії, і вони мені сподобалися.

Лаура відповіла, що дуже рада, а Елісон задоволено усміхалася, наче все це було її заслугою й без неї Лаура чи й серіал не були б такими, як зараз.

— Так, ми й справді задоволені, — осяйно всміхнувся Шон.

Він був молодший за Елісон і любив розмовляти менш офіційно, а на телебаченні працював, тому що це було «весело».

— А Гелен їх дивилася? — запитала Лаура.

— Ще ні. Але внесла це у свій розклад на наступний тиждень. Однак нам здається… Що ж, очевидно, ще зарано говорити напевне, але ми покладаємо на цей серіал великі надії.

Він мав на увазі рейтинги, і Лаура це знала. Вони хотіли великого хіта.

— А Саша неймовірна. Коли серіал вийде на екрани, вона стане великою зіркою. Як я вже сказав, доведеться зачекати на Гелен та кількість переглядів упродовж перших кількох тижнів, проте нам з Елісон уже кортить побачити другий серіал.

Лаура всміхнулася: це й справді були прекрасні новини.

— Було б фантастично.

— За словами Елісон, у тебе вже є кілька ідей, які ти могла б із нами обговорити?

Так і було. Перша — приватна школа. Перед обідом вона надіслала їм скорочену версію плану сценариста. Лаура згорала від нетерпіння, спостерігаючи за виразом їхніх облич, які залишалися спокійними, і знала, що вони не будуть різкими в оцінці.

— Нам сподобалося, — сказав Шон. — Дуже сподобалося. От тільки ми вже працюємо над дечим дуже схожим.

Це був провал. Лаура поклала в сумку повністю готовий сценарій, над яким так наполегливо працювала разом зі сценаристом. Така вже природа бізнесу: те, чим ти захоплений, на що витрачаєш чимало часу та грошей, можна зруйнувати лише одним безтурботним реченням. Це було важче, ніж зазвичай, але Лаура мусила рухатися далі. Була ще адаптація книги, для якої вона цікавилася британською зіркою, котра зараз заробляла в десять разів більше, ніж могла б у Британії, знімаючись у серіалі для HBO, однак Лаура знала, що вона відчайдушно прагне повернутися на батьківщину, тому що дуже сумує за своєю родиною. Цією ідеєю вони теж не надто зацікавилися, посилаючись на те, що основна їхня аудиторія, найімовірніше, не впізнає любовний роман так, як, наприклад, у серіалах ВВС.

— Виглядає трохи похмуро, — сказав Шон. — Що нам сподобалося в «Бою подушками», так це невідомість, те, що спонукало героїню обманути найкращу подругу й прибрати до рук її чоловіка.

Елісон схвально кивнула, а потім вони обоє вичікувально глянули на неї. У Лаури в рукаві залишилася лише одна, остання ідея. Це була кримінальна драма, а одна чи дві такі на ITV скоро мали закінчитися, і їх потрібно було чимось замінити. Вона подобалася Лаурі тим, що головним персонажем виступала шанована жінка-детектив, яка повернулася з пенсії, щоб не дати онукові сісти собі на шию, тоді як її донька почала працювати (хоч такої потреби й не було). Ця леді радше заплатила б за послуги няньки, аніж доглядала онука сама. На її подивування, ця ідея сподобалася Елісон та Шону, і наступні півгодини вони витратили на обговорення окремих деталей історії та кандидатур акторок, котрі могли б зіграти головну роль.

— Надішлеш нам короткий виклад? — запитав Шон. — Гадаю, що цей серіал справді може стати успішним.

Лаура відповіла, що все зробить, і вони із задоволенням продовжили обідати, постійно відволікаючись на численні повідомлення та дзвінки.

Повернувшись додому, Лаура побачила в коридорі рюкзак і ледь встигла зняти жакет, як зайшов Даніель та міцно обійняв її.

— Ти вдома! — у захваті сказала вона.

— Як і ти. Саме час для келиха шаблі, пирога та салату. Я приготував вечерю.

Лаура скуйовдила його волосся й пройшла на смачні аромати, що просочувалися з кухні, відчинила дверцята духовки й відчула хвилю жару. Усередині був великий грибний пиріг.

— Ти це сам приготував?

— Ем…

— Хитрун. Підозріливо нагадує страву від Вінсента.

— Добре, визнаю. Пиріг гарно витримав політ, правда?

Вони похизувалися засмагою й обмінялися новинами про Іззі та Бриджіт.

— Тож як минула решта твоєї поїздки? — запитала Лаура. — Багато вивчив?

— Ага. Потонув у знаннях, — Даніель усміхнувся. — Планував зайнятися цим, щойно Черрі поїде. Хоча, здається ми провели чимало часу, спілкуючись по скайпу. — Несподівано він засяяв так, наче щойно щось зрозумів. — Ми відразу кажемо все одне одному, нічого не відкладаючи на потім.

«Він до нестями в неї закохався», — подумала Лаура, намагаючись втримати усмішку, коли її серце тріпотіло від тривоги.

— Це так мило.

Він спантеличено глянув на неї, і Лаура зрозуміла, що сказала щось не в тему.

— Черрі — чудова дівчина…

— Але? — відразу ж відповів він, різко глянувши на неї.

— Просто… ви тільки познайомилися.

— І? — знову різко сказав він, і цього разу його тон був на межі захисної поведінки.

Це був її шанс. Чи може вона розповісти? Чи сміє? І як вона могла нічого не сказати?

— Я просто звернула увагу… Що ти… Трохи допомагав їй, відколи ви почали зустрічатися, — Лаура відчула, що почала червоніти. «Господи, це жахливий натяк».

— «Допомагав»?

— Фінансово.

На його обличчі застиг вираз недовіри.

— Зачекай-но, ти намагаєшся сказати, що вважаєш її… мисливицею за грішми?

Обличчя Лаури залив рум’янець.

— Серйозно?

— Я просто помітила кілька речей.

— Наприклад? Мамо, вона ні про що мене не просила. Те, що було… Я заплатив за її квитки, визнаю, але одяг… Ти про це? То був подарунок на день народження. А навіть якщо й так, то вона витратила на мене більше, купивши… картину для мене, — додав він.

Через нез’ясовану, неприємну примару картини незручність між ними зросла ще більше.

Лаура підняла руки вгору.

— Вибач, однак є дещо, чому я просто не вірю.

— Чому? Ти навіть не знаєш її.

Що вона могла на це сказати? Зізнатися, що нишпорила в їхній кімнаті, та у своїй аматорській діяльності детектива в офісі?

— Мені здається, що я гарно пізнала її… за час відпустки, — затинаючись, промовила вона.

Даніель глянув на матір, і Лаура спробувала підтримати своє твердження усмішкою.

— Мамо, тобі подобається Черрі?

Його прямота загнала її в глухий кут. Вона завагалася, і він це зрозумів.

— Вдячний за турботу, однак тобі не варто хвилюватися. Мамо, ми зустрічаємося, і я сподіваюся, що це надовго. Мені хотілося б, щоб ти просто за мене пораділа.

— Добре. Це був просто набір слів, які нічого не означають.

— А тепер щодо гулянки завтра. Ти ж знаєш, що не мусиш цього робити.

Чи має вона переконувати його в тому, що Черрі їй дуже сподобалася? Утішити його? Як їй вдасться це зробити, якщо насправді все не так? Тепер їхня розмова стала важкою. А Черрі й справді колись подобалася їй… Вона навіть хотіла стати з нею ближчою.

— Я можу чимось допомогти?

— Ні, дякую. Усе під контролем.

— Гаразд, — Даніель указав на її порожню тарілку. — Ти закінчила?

Лаура кивнула.

— Я лише завантажу посудомийку, а потім піду.

Вона знала куди, і він знав, що матері це відомо. Лаура кивнула, приховуючи раптовий біль: коли він не назвав її імені, між ними несподівано з’явилася незнайома відстань. Лаура не могла змиритися з тим, що її син почав від неї віддалятися.

Вона спостерігала за тим, як він прибирає зі столу тарілки, і напруга в грудях була нестерпною. Можливо, вона помилялася стосовно Черрі. Урешті-решт Даніель був освіченою людиною, він би відчув, якби щось було не так. Лаура залишилася сам на сам зі своїми думками, а в параної була жахлива звичка все перебільшувати. Можливо, існувало якесь інше пояснення й вона мало не зробила жахливу помилку, якої потім соромилася б. Раптом напруження спало. Можливо, усе це можна легко вирішити. Завтра Черрі прийде на вечірку з барбекю, і Лаура спробує з нею поговорити. Вона сподівалася, що їй випаде гарна нагода все прояснити й це заспокоїть її розум.

17

Субота, 19 липня

Суботній день виявився теплим, вологим і туманним, і пил від будівельних робіт по сусідству статично висів у повітрі. На щастя, будівельники вже пішли на обідню перерву, але ще якийсь час крихітні пилинки осідали на шкірі й потрапляли до рота, залишаючи неприємний гіркуватий присмак. Та Лауру це не лякало. Вона вже полила зі шланга весь сад і задоволено дивилася на рослини та газон, що зеленіли, зовсім як навесні. Говард поїхав до лавки за м’ясом, Даніель розкладав пляшки з вином у великому холодильнику в барлозі. Відучора він став до неї трохи холоднішим, однак Лаура змушувала себе бути бадьорою та енергійною. Урешті-решт це була вечірка на честь його переїзду з дому, і вона хотіла, щоб у них обох залишилися приємні спогади про цей день.

Першими приїхали Ізабелла та Бриджіт, які щойно повернулися з Франції.

— Як пройшла решта вашої відпустки? — запитав Даніель.

— Неймовірно, — зітхнула Ізабелла. — Ми повернулися лише через скарги Річарда, що він зовсім нас не бачить.

— Як мило.

На задньому дворі вже почали збиратися гості — кілька шкільних друзів Даніеля, — уже дорослі, — та їхні батьки, друзі Лаури та Говарда. Це був великий натовп, можливо, осіб двадцять чи й більше, і всі добре знали одне одного. Говард розпалив мангал, і всім в очі потрапив дим, а коли він нарешті розсіявся, почав готувати домашні бургери та замариновану курку, куплену в м’ясній лавці.

Щойно минула шоста, Лаура помітила, як Даніель глянув на телефон, а потім зник у будинку. Через десять хвилин він з’явився знову, уже разом із Черрі. Її представили присутнім, і дівчина сором’язливо прогулювалася садом. Лаура поміж тим спостерігала, як вона знайомиться з кожним із його друзів. Вони всі були ввічливими, усміхалися й були просто в захваті побачити дівчину, у котру Даніель закохався по вуха.

Лаура розмірковувала над тим, коли ж випаде гарна нагода поговорити з нею. Вона воліла розібратися з усім і сподівалася, що існувало якесь розумне пояснення.

Черрі сподобалося те, як Даніель її представив. Він вимовив її ім’я з гордістю, а його пальці переплелися з її. Вона ще не розмовляла з Лаурою, але помітила, що вони з Даніелем не такі дружні, як зазвичай.

— Між вами з мамою все добре? — запитала вона.

— Ага.

Черрі зрозуміла, що щось таки було не так, і це її заінтригувало, хоча й принесло задоволення. Їй було цікаво, що ж могло трапитися.

Лаура підійшла, щоб наповнити келих Іззі.

— Дякую, люба. До речі, у мене для тебе сюрприз. Твій день народження. Я забронювала «The Bazaar». Якраз на суботу, 23!

— Як тобі це вдалося?

— Я сказала їм, що ти продюсер на ITV.

— Ти не могла!

— Це був єдиний спосіб отримати столик для тебе.

— Через тебе мене звільнять. — Лаура обійняла її. — Дякую.

Мішлен так розхвалювала той перський ресторан, що Лаурі страшенно захотілося там побувати, однак коли вона зателефонувала їм, то почула, що всі столики вже заброньовані на півроку вперед. Ізабелла приятелювала з друзями власників і сказала, що спробує вмовити їх. Це мало статися на її день народження, адже ще від народження Даніеля Лаура мала традицію святкувати цей день усією родиною за вечерею. Ще немовлям він сидів на високому стільці, грався зі спагеті, намагаючись запхнути веселі нитки до рота, а інколи, коли Говард був на роботі, вони святкували цей день лише вдвох. Лаура завжди пекла торт, знаючи, що Даніель буде в захваті й вони по черзі задуватимуть свічки. День народження був єдиним днем у році, коли Лаура рішуче відкидала всі свої проблеми (особливо шлюб) і ховалася від них, не здатна втекти, гуляючи впродовж усього дня, і завжди, завжди була впевнена, що вони вечерятимуть разом.

— Як це — бачити, як він вилітає з гнізда?

— Це вже не вперше.

— О, я знаю, що ти була хороброю. Цього разу це по-справжньому, хіба ні?

Лаура всміхнулася.

— Мені щастить. Він житиме неподалік, лише за рогом.

— І то правда. Це його особиста територія. Матиме можливість робити й дивитися те, що хотітиме. Ти доклала чимало зусиль, щоб так гарно його виховати.

Іззі дражнилася, і Лаура це знала, однак несподівано їй спало на думку, що Черрі зможе проводити дуже багато часу в новій квартирі Даніеля, тому думки, які тривожили її раніше, повернулися знову.

— Із… під час відпустки трапилося дещо дуже дивне.

— Так?

— Я гм… прибирала в кімнаті Даніеля та Чер…

— Про вовка промовка. — Іззі схопила Даніеля за руку, коли вони з Черрі проходили повз них.

— Агов, здогадайся, що вдалося зробити розумній тітоньці Іззі. Ви з мамою будете вечеряти на її день народження не просто десь, а в «The Bazaar».

— А це що?

— О, бідолашний, безнадійний хлопчисько.

— Привіт, Лауро, — сказала Черрі. — Приємно зустрітися знову.

— Мені теж, — ввічливо відповіла вона.

— Перський ресторан, — сказала Іззі. — У суботу, двадцять третього серпня. Мені довелося стати навколішки й благати.

— Дата ще в силі? — запитала Лаура в Даніеля і з полегшенням та задоволенням побачила, що він кивнув.

— Не можу дочекатися.

— Але… — м’яко почала Черрі й відразу ж замовкла.

Даніель побачив на її обличчі розчарування.

— Що?

— Нічого.

— Припини, що ти хотіла сказати.

— Я… — Вона неохоче глянула на нього. — Я… збиралася зробити сюрприз… але я завжди можу все скасувати.

Він усміхнувся.

— Скасувати що?

Черрі виглядала дуже зніяковілою.

— Я забронювала для нас сплавляння на плоту, — для тебе, — хотіла, щоб ти розвіявся.

У Лаури відвисла щелепа.

— Справді? — Він поцілував її. — Але… — Даніель глянув на маму. — Це мамин день народження.

— Та невже? — сказала Лаура. Вона не змогла приховати в голосі недовіру. — Саме на ці вихідні?

Даніель швидко розсміявся.

— Мамо, не думаю, що Черрі це зумисно.

— Я впевнена, що ні. — Вона придушила роздратування. Наполягати було б по-дитячому.

— Усе добре. Ми можемо перенести.

— Але ж домовленість, — зазначив Даніель.

Лаура знизала плечима.

— Ми можемо піти будь-куди.

— Ти впевнена?

— Звісно. Ви двоє можете їхати.

Даніель усміхнувся, і вона зрозуміла, що зробила те, що залагодило вчорашній конфлікт.

— Агов, комусь долити? — спитав він, побачивши, що келих Черрі спорожнів. Як і пляшка, котру Лаура принесла раніше.

— Я принесу охолодженого, — сказав Даніель і попрямував до зони барбекю.

— Дорогенька, я мушу переговорити з Діаною. Вона розповідала мені про найкращого вчителя йоги, — сказала Ізабелла, і Лаура з Черрі залишилися вдвох.

Якийсь час вони дивилися одна на одну, усміхаючись і не кажучи ані слова. «Тепер або ніколи», — подумала Лаура.

— Допоможеш мені принести ще вина з погреба?

Вона побачила, як Черрі роззирається довкола в пошуках Даніеля, котрий мав принести її келих, однак він розмовляв із Вілом, своїм другом, і, до речі, сміявся й найближчим часом не збирався приходити їй на допомогу.

— Звісно, — відповіла вона, і Лаура провела її до будинку.

Дорогою до ліфта вони не розмовляли, і під час спуску, за винятком гудіння мотора, теж було тихо. Коли двері розчинилися, Лаура запросила Черрі вийти першою. Було дивно заходити в затінену кімнату після яскравого світла надворі, і вона ступала дуже обережно. Тут було лише мерехтливе сяйво, що йшло з вікна в стелі, і навіть попри те, що ззовні було ще видно, непрозорість скла та відстань не давали нічого, окрім відчуття мінливості води. Поверхня басейну була темно-синьою, вода здавалася незвично глибокою, як море, коли не бачиш дна. Потім Лаура ввімкнула світло, і звук вимикача відлунням пройшовся просторою кімнатою. Черрі перехопило подих: це було прекрасно. Тепер вода підсвічувалася з дна й чорнильно-синє світло радіально розходилося від ламп так, наче сонячне світло проникало крізь сапфіри. Вона побачила, що стоїть на білому мармурі, який продовжувався й вгору, на стіни, вирізьблені у вигляді екранів. Вона простежила за ними аж до тремтливих відблисків на стелі.

Лаура пройшла через кімнату з басейном, і Черрі глянула вгору, на матовий скляний блок на стелі, який приглушував яскраве сонце. Хоча вона й бачила рухомі тіні, коли люди ходили навколо, але на саме скло ніхто не наступав.

— Завжди так, — з усмішкою сказала Лаура. — Бо вони бояться, що скло піде тріщинами чи ще щось станеться.

Вони пішли до винного погреба, і Лаура витягла з холодильника кілька пляшок вина.

— Лише трохи білого та рожевого, — сказала вона, передаючи їх Черрі.

Коли вони повернулися до басейну, Черрі знову глянула на стелю, але згори не долинало жодних звуків і тут, у підвалі, вони з Лаурою залишилися в потойбічній тиші: чулося лише відлуння їхніх кроків.

— То як воно, повернутися на роботу? — запитала Лаура.

— Добре.

— Вона завжди минає так швидко, правда? Відпустка.

Черрі нічого не відповіла, лише всміхнулася.

— Послухай… можливо, це може трохи незручно, але… Є дещо… Кілька запитань, які я хотіла б тобі поставити. — Лаура глянула на Черрі, однак та була незворушна. — Твоя відпустка. Тобі її дали й справді через невикористані відгули? — Лаура завбачливо підтримувала дружню атмосферу, бажаючи, щоб Черрі їй довірилася.

— Я так і сказала.

— От тільки… Я… Хіба ти не говорила своєму босові, що в тебе померла бабуся? І що тобі потрібно на похорон до Франції?

Черрі зупинилася.

— Хто тобі сказав?

Лаура всміхнулася, уникаючи відповіді й розмірковуючи над тим, як зам’яти цю тему, коли раптом її відволікло тріщання мармурових плит на стіні. Вона стривожено глянула на них. «Це, мабуть, через будівельні роботи по сусідству», — подумала вона й узяла собі на замітку поговорити з будівельниками й змусити їх усе перевірити.

— Що ще?

— Перепрошую?

— Ти сказала, що в тебе кілька запитань. Які інші?

Лаура відірвала погляд від плитки.

— О, так. Насправді це більше вибачення. Я не подумала… коли запрошувала тебе приїхати. Я знаю, що авіакомпанії ставлять невиправдано високі ціни на квитки, що не були заброньовані заздалегідь. — Вона зачекала якийсь час, однак Черрі нічого не відповіла. — Я була неуважною. Не обміркувала цього як слід. А тепер хочу вибачитися й сказати, що наступного разу все перевірю, — Лаура засміялася. — Інколи це просто грабунок, хіба ж ні! Часом навіть у шість сотень фунтів. І це в один бік! — Вона виглядала занепокоєною, так, наче надміру тиснула на Черрі. — Боже, це ж не коштувало так дорого, правда?

Черрі спостерігала за Лаурою. Патетика — ось як вона витягувала інформацію. Дівчина помітила, що Лаура стоїть під світлом, і навколо її голови, здавалося, з’явився німб. Світло також осяювало їй чоло й відкидало тіні на вилиці.

— Саме стільки й коштував квиток.

— Що ж, нехай.

— Хіба Даніель не говорив тобі? Платив він.

— О! Добре.

— А чому це тебе так цікавить?

Лаура спромоглася коротко засміятися.

— Зовсім ні!

— Здається, ти забагато про це розпитуєш. Так, наче думаєш, що я щось приховую.

— Ні! Ні…

Несподівано вони занурилися в темряву, почувся крик та звук розбитого скла, а за ними — гучний сплеск. Сильний запах вина наповнив повітря, а до сплесків приєдналися й важкі схлипи. Потім увімкнулося аварійне світло.

— Я точно не впевнена, що сталося насправді, — знічено промовила Черрі. Вона стояла в саду й з неї струмочками стікала вода. — Світло вимкнулося й ми майже нічого не бачили. — Вона ніяково глянула на Лауру. — Гадаю, Лаура спіткнулася… напевно, через темряву й штовхнула мене.

Лаура зупинилася на півдорозі з келихом вина в руці, який наповнила для Черрі, і спантеличено глянула на неї.

— Перепрошую? Не думаю, що це я.

Черрі тремтіла й притискалася до Даніеля.

— Навіть не знаю, що й сказати… — Вона подивилася на сина, ніби перепрошуючи, і зніяковіло знизала плечима.

— Це ти, — тихо промовила дівчина.

— Черрі, я навіть не стояла поруч із тобою.

— Господи, як незручно. Ти ж знаєш, що я не просто так впала в басейн, — пробурмотіла вона.

— Ти ж не хочеш сказати… — Лаура недовірливо засміялася й похитала головою. — Я так не думаю.

— Вибач, що зіпсувала святкування твого дня народження.

— Заради Бога, це ніяк не стосується того, що трапилося, — роздратовано сказала Лаура.

— Я не знала, не знала, що це твій день народження. Якби знала, то обрала б якісь інші вихідні.

— Усе це дуже нагадує нещасний випадок, — квапливо промовив Даніель.

Лаура усвідомила, що почувається так, наче була на власній вечірці негідницею. Що ж сталося там, унизу? Єдине пояснення, яке спадало їй на думку, — це що Черрі навмисно впала в басейн, однак це було б так схоже на маніпуляцію, так ризиковано… а тоді вона раптом згадала картину, і їй перехопило подих. Це Черрі пошкодила її? Лише для того, щоб кинути на неї підозру?

Лаура роззирнулася навколо й побачила, що всі гості витріщаються на них, прикриваючись келихами з вином. Бачила й розгублені обличчя та спантеличені погляди: люди не знали, чому вірити. Коли вона розвернулася до Ізабелли в пошуках підтримки, то побачила зніяковілу усмішку.

— Даніелю, може, ми поговоримо наодинці? У будинку?

— Мені здається, що вона вважає мене мисливицею за грішми, — випалила Черрі, її голос тремтів.

— Ні! — Лаура намагалася владнати все й нервово засміялася.

Черрі глянула своїми великими карими очима на Даніеля й заплакала.

— Вона думає, що мені потрібні твої гроші.

— Даніелю, будь ласка, ми можемо зайти до будинку? — наполягала Лаура.

— Бачиш? Вона навіть не заперечує цього, — пригнічено промовила Черрі.

Усі дивилися на неї. Обличчя Даніеля було темнішим від грозових хмар, і Лаура відчула, як на її щоках з’явилися дві маленькі червоні плями.

— Гадаю, цього досить, — тихо промовила вона. — Тобі час зайти всередину й розібратися з усім.

— Мамо, я забираю Черрі додому, — сказав Даніель і, помітивши розпач на її обличчі, додав: — У неї немає в що перевдягнутися. Я мушу.

Коли вони пішли до будинку, Лаура вже знала, що вони прямують до його машини, що Даніель відвезе її додому і, ймовірно, вона не побачить його кілька днів, можливо, навіть аж до понеділка, коли він повернеться за речами, щоб переїхати на нову квартиру.

— Кому сосиску? — запитав Говард.

Ізабелла обережно підійшла до Лаури.

— Люба, що це було? Я думала, вона тобі сподобалася.

Лаура не відповіла, лише спостерігала, як вони йдуть, надзвичайно засмучена тим, що сталося.

18

Середа, 23 липня

Черрі дивилася у вікно свого офісу. Уже три дні йшов дощ, а коли йшов дощ, не було й клієнтів, а коли не було клієнтів, їй було нудно. Вона почувалася, наче замкнена в клітці в зоопарку тваринка, лише з тією різницею, що не могла вгамувати свій розум, проходжуючись туди-сюди. Її i-Pad лежав на столі, а це означало, що Черрі могла хоча б повисіти в інтернеті, щоб якось убити час, до того ж вона була переконана, що саме цим зараз і займалися Ебіґейл та Емілі, і жодна з них не звертала уваги на те, що будинками не цікавилися вже так довго. Через надміру зосереджений вираз їхніх облич вона припустила, що її колеги роздивляються одяг чи взуття. Черрі вже прочитала «The Guardian», занотувала кілька лекцій на TED, котрі бажала прослухати, а потім заґуґлила ім’я Ніколаса, хоч і знала, що припускається помилки. Вона знайшла статтю в торговельному журналі, у галузі телекомунікацій, у якій згадувалося про його нещодавнє призначення на посаду заступника головного директора — і це у віці 24 років! — визначне досягнення, оспіване на папері. «Його тато — власник компанії!» — хотілося закричати Черрі в екран. Перелік його досягнень продовжувався: робота, нещодавнє одруження, а ще Черрі з гіркотою помітила, що там було його спільне з дружиною фото на якомусь модному благодійному прийомі; далі в статті жартівливо запитували, коли ж він збирається заводити наступного спадкоємця трону в компанії. Це глибоко вразило її. Горло стиснуло від образи, вона закрила сторінку й демонстративно почала переглядати виставлені на продаж вілли на півдні Франції. Відколи вона повернулася з поїздки, їй доводилося докладати чималих зусиль, щоб увійти в робочий ритм, знову стати тією особистістю, яку вона для себе створила, і повернутися до ненависної роботи. Тривожна нетерпеливість — небезпечне почуття, а отже, вона мала опанувати себе. Черрі не могла дозволити собі припуститися помилки знову, тоді, коли вона, здавалося, і справді знайшла того, хто мав можливість назавжди стерти з її життя важку й нудну роботу. Їй фізично було не по собі, коли вона сиділа на одному місці, і Черрі пильно вглядалася в екран, намагаючись знайти, чим зайняти свій мозок. Вона закрила i-Pad, ледь стримавшись, щоб не розбити його. Їй хотілося розбити пристрій, тому що їй було нудно, розтрощити й перекинути стіл. На якусь наносекунду це її розважило, і Черрі всміхнулася. Її розум працював гарно, швидко. Він спрагло бажав інформації, планів, проектів і бунтував проти вимушеної бездіяльності та починав перемикатися на дослідження себе самого, якщо тільки не зайняти його чимось. У Черрі було забагато розумової енергії, це вона знала ще зі школи, коли ставала найкращою з усіх предметів. Інколи вона думала про те, ким би стала, якби змогла навчатися в університеті; можливо, адвокатом, адже вона так ненавиділа несправедливість, особливо щодо невдах, бідняків, і їй здавалося, що вона добре вміла зміщувати акценти на свою користь, відкриваючи факти з геть іншої точки зору. Хай там як, а це не мало значення, оскільки тепер вона була там, де була, а саме агентом із нерухомості в Кенсінгтоні. Це була її перша сходинка на шляху до більших досягнень. Вона знову пильно дивилася на дощ, спостерігаючи за безперервними потоками, що стікали по віконному склу, сподіваючись, що це зможе навіяти на неї сонливість. Тутешні люди не говорили так багато про погоду, як мешканці Кройдона чи Тутінга. Вони могли дозволити собі втекти від неї й часто так і робили, інколи навіть на тижні.

Черрі поглянула на годинник і відзначила, що половина дня вже минула й Даніель мав прийти за декілька хвилин. Він недавно облаштувався в новій квартирі, і вони мали зустрітися під час її обідньої перерви, щоб разом обрати нову постільну білизну. Він переїхав іще позавчора, однак і досі, ще від вечірки, ночував у неї. Даніель посварився з матір’ю, а такого вона ніколи раніше не бачила.

Черрі підбадьорювала його подробицями про поїздку для сплавляння на плоту, яку вона забронювала (поспіхом, у неділю після вечірки, коли він повернувся додому, щоб спакувати речі). Він навмисно тягнув час перед тим, як повернутися в родинний маєток, і його останній візит як постійного мешканця відбувся, коли батько поїхав грати в гольф (інколи Черрі починала насторожувати та кількість часу, яку Говард витрачав на гольф, і вона взяла собі на замітку підтвердити свої підозри), а мати поїхала до подруги. Тоді він фактично й переїхав, залишивши мамі записку з обіцянкою зателефонувати найближчим часом. Черрі була впевнена, що він і досі цього не зробив. Тепер вона намагалася вирішити, чи варто заохочувати його до дзвінка, адже, з одного боку, така стримана й великодушна поведінка могла тільки зблизити їх, однак, з другого, її мучила злість на його матір. Це було важке рішення.

Даніель накинув каптур, щоб сховатися від дощу, зсутулився, прокладаючи шлях через кілька вулиць до офісу Черрі. Він сподівався розібратися з покупками так швидко, як це тільки було можливо, і раптом здивовано подумав: чому ж він просто не дозволив їй обрати щось самій? Він ніколи не переймався виглядом постільної білизни, але розумів, що йому потрібен комплект, і був би одночасно і вдячний Черрі, якби вона взяла цей тягар на себе, і розважений тим, скільки задоволення, як здавалося, вона отримала б від цієї покупки.

Він знав, що до нестями закохався в Черрі, тому був щасливим. Усе в неї — у них — здавалося таким схожим, веселим, невимушеним… окрім, звісно ж, гострого конфлікту з його матір’ю. Він злився на неї за те, що її натяки, нібито Черрі — мисливиця за грішми, стали громадським надбанням, і через це вона дуже засмутилася. Даніель не розумів, чому його мати так наполягала на цьому, адже все вказувало якраз на протилежне. Заради Бога, вона ж купила йому до смішного дорогу картину! І якщо вже на те пішло, то з них обох саме Черрі виявилася щедрішою. Навіть коли він захотів допомогти їй, купивши квитки на літак, Даніелю довелося практично змусити її взяти гроші. Самі лише думки про все це знову розізлили його, і він зітхнув; Даніель ненавидів конфлікти й хотів лише, щоб його мати просто побачила Черрі такою, якою вона була насправді, і пораділа за нього.

Переїзд приніс певне полегшення. З нього вистачило й відпустки, і він не хотів сваритися з мамою, але водночас відчував незручність від її зростаючого невдоволення Черрі. Постійні запитання, незначні коментарі, загальна нестача теплоти, яка, здавалося, росла з кожним днем, дратували його, і він зрозумів, що стримував неприязнь між ними, як миротворець ООН. Ще йому не подобалося його життя, схоже радше на мильну оперу: воно спантеличувало його, як невеличкий суботній епізод на барбекю.

Наступного дня після вечірки він отримав повідомлення зі словами: «Сподіваюся, ти й так це знаєш, але просто, щоб бути впевненою: присягаюся, я не штовхала її. З любов’ю, мама. х[18]». Він волів би більше не порушувати цю тему, тож був роздратований, що її знову йому нав’язували, і саме тому досі не відповів, хоча й розумів, що це доведеться зробити найближчим часом, якщо тільки він хотів, щоб усе не зайшло ще далі. Можливо, сьогодні, після обіду з Черрі, він подзвонить мамі й скаже, що коли вона хоче підтримувати гарні стосунки в майбутньому, то мусить хоч трохи пригальмувати й перестати думати, що Черрі з ним лише через гроші. Він отримував повідомлення й від друзів, котрі підколювали його, як це роблять тільки ірландці, а Віл навіть додав у фотошопі напис «Школа плавання Лаури» до картинки, на якій відчайдух-пірнальник врізався в басейн, і додав: «Останнім часом твоя мама більше не давала уроків?»

Якоюсь мірою нещодавня стриманість його матері до Черрі лише посилила прив’язаність Даніеля до неї. Йому подобалися прості жінки, а вона була саме такою, і попри поведінку його матері, жодного разу не скаржилася на неї, і за це він цінував її ще більше. Здавалося, вона змирилася з цим і продовжувала насолоджуватися життям. Думаючи про те, як вона йому зрадіє, Даніель прискорив крок. Саме час позбутися страху покупок, а потім, можливо, вона повернеться ввечері й допоможе йому випробувати нові простирадла.

Годинникова стрілка наближалася до першої дня, а потім нарешті досягла цієї позначки й після виснажливого сходження таки встановила прапорець на верхівці гори. Цього тижня обідня перерва в Черрі була о першій. Ебіґейл та Емілі мусили чекати до другої, а Нейл саме повертався. Така система розвантажувала «лихоманку» під час обідніх перерв, хоча й сумнівно, що потік клієнтів, щоб орендувати та купити будинки, нахлинув би в такий день. Двері знову розчинилися, а оскільки в офісі було дуже тихо, усі присутні відразу ж підвели голови, і Черрі була задоволена, відзначивши, що Даніель отримав стількох глядачів. Вона підвела погляд, щоб привітатися з ним особисто, однак усмішка завмерла на її вустах.

— Привітик, дорогенька! — невпевнено вигукнула Венді через увесь офіс, по-дурному змахнувши парасолькою, і струмочки води відразу ж почали стікати на підлогу.

Черрі не могла поворухнутися: жах та зростаюча паніка прикували її до стільця, поки вона намагалася збагнути, що в біса тут робить її мати.

Венді все ще чекала на якесь привітання й потроху пройшла далі до кімнати, прямуючи до столу Черрі й усвідомлюючи, що всі дивилися лише на неї.

— Вибач, люба, не те щоб я хотіла тебе шокувати чи щось таке, але я нічого не чула від тебе, відколи ти повернулася з відпустки, а оскільки сьогодні в мене вихідний і не було жодних планів, — бос поїхав і поміняв зміни, — я подумала… Ну, ми ж говорили про те, щоб я приїхала сюди, щоб побачитися з тобою, і…

Черрі різко підвелася, — оборонна дія проти тиради, блювоти слів, які могли б викрити все, — і Венді, дякувати Богу, замовкла.

Дівчина відчувала, що всі в офісі уважно розглядають Венді за нею, зверхньо посміхаючись, а в поглядах читалася жалість. Її мати була вбрана в білі джинсові капрі, без сумніву, куплені у відділі одягу в супермаркеті, де вона працювала, та ще й ззаду вони були заляпані брудом із мокрих вулиць. Так само, як і литки. Черрі опустила погляд і побачила, що її мама взула сандалі, — сандалі в таку погоду, — тому пальці теж були брудні. З усіх випадків, коли вона соромилася своєї матері, сьогодні Венді перевершила себе.

— Я промокла до нитки, там ллє як з відра, — наче між іншим пояснила Венді.

Черрі відчула в ту мить гострий докір сумління, розуміючи, що мама помітила вираз відчуження на її обличчі.

— Ми змогли б десь пообідати, люба?

Ціла нова хвиля жаху накрила Черрі. З хвилини на хвилину тут мав бути Даніель. Вона злякано глянула на двері. Можливо, їй вдасться якимось чином позбутися матері, вигадати, що вона так зайнята, що не зможе пообідати з нею, і заспокоїти, пообіцявши: «Якось іншим разом». Однак уже було надто пізно. Вона побачила, як Даніель переходить вулицю й прямує до агентства. Двері розчинилися, і всі знову повернули голови.

— Привіт! — сказав Даніель, звертаючись до всіх.

Венді також обернулася, а Черрі завмерла. Це була зустріч, якої вона ніколи не хотіла. Потім раптом її накрила сліпа злість: як власна мати посміла поставити її в таке становище, змушувати панікувати та хвилюватися, ставити під загрозу її майбутнє? Чому вона не могла нарешті дати їй спокій? Черрі намагалася стримати вибух гніву на свою матір й уявляла, як штовхає її назад, назад до дверей і виштовхує на вулицю, однак потім опанувала себе. Ця картинка різко привела її до тями, навіть вжахнула, тому Черрі заблокувала її в голові. Вона не повинна все втратити, не зараз. Вона нервово вказала на матір, лише різкий жест рукою, навіть не глянувши на неї.

— Це, — натягнуто промовила вона, — моя мама.

Даніель пройшов усередину й потиснув руку Венді, а Черрі пильно спостерігала за його реакцією, але не побачила нічого, окрім звичайного привітного шарму.

— Приємно познайомитися. Вибачте, я сплутав дні чи що?

Венді розвернулася до Черрі, щоб отримати пояснення, на її обличчі була нахабна усмішка, і Черрі зрозуміла, що Венді здогадалася, що Даніель більше, ніж просто друг.

— Мамо, — сказала вона низьким, застережливим тоном, який означав «не кажи нічого, що може мене засоромити», — це Даніель.

— Даніелю, так чудово нарешті познайомитися з тобою. Черрі так багато про тебе розповідала.

Це була велика брехня, оскільки Черрі жодного разу не згадувала його в розмовах із Венді. Вона була вдячна за це крихітне полегшення, хоча ставлення до матері не стало ніскілечки м’якішим.

— Ви приїхали, щоб пообідати з Черрі? — запитав він.

Черрі вже готова була втрутитися, владнати все, запропонувавши матері зустрітися якось іншим разом, однак Венді була занадто швидкою.

— Це був сюрприз, — сказала вона. — От тільки, гадаю, що для Черрі мій приїзд став значно більшою несподіванкою, ніж я планувала.

— Що ж, залишу вас удвох.

— Ні-ні, — перебила Черрі. — Мамо, ми з Даніелем уже дещо запланували.

— Ми можемо зробити все в інший час, — сказав він, а потім, щоб заповнити мовчання, додав: — Або, якщо ви обоє погодитеся… Чому б нам не піти всім разом? Було б чудово познайомитися ближче з мамою моєї дівчини.

Це був найгірший обід з-поміж усіх, які Черрі доводилося переживати. Усе, що вона так ретельно приховувала, розкрилося: квартира в Кройдоні, робота в супермаркеті, «милі» спогади про її дитинство, і Черрі спостерігала за тим, як її мати розцвіла так, як ніколи раніше до цього. Вона аж світилася від задоволення та щастя, і якби Черрі це спало на думку, вона б зрозуміла, що Венді просто пишалася дочкою. Черрі вже не витримувала того, що їй не дають вставити й слова, і кипіла від обурення, що мати витрачає такий гарний час. Після історії про те, як вона колись сиділа на касі до кінця материної зміни та із захватом гралася в «магазини», наполягаючи на тому, що коли виросте, то працюватиме там, Черрі так несамовито злісно глянула на Венді, що та затнулася й змінила тему.

Тієї миті Черрі пристрасно ненавиділа власну матір. Її тарілка жахливо пливла перед очима, а їжа застрягала в горлі. Даніель, звісно ж, залишався ввічливим і навіть засміявся кілька разів, однак Черрі відчувала, що дещо з того, що розповіла її мати, вразило його й він хотів піти, щойно це стане можливим.

На якомусь етапі вона вже не змогла більше терпіти, тому втекла до туалету й стояла там, глибоко зануривши руки у воду в раковині й пильно розглядаючи в дзеркалі власне відображення. Їй хотілося плакати — це були б гіркі, злі сльози відчаю, однак вона не могла й не мала іншого вибору, окрім як повернутися й спостерігати за тим, як її власна мати знищує все, що вона побудувала, перетворюючи це на купу непізнаваного каміння. Це було її життя, її життя, куди Венді увірвалася без запрошення. Черрі стиснула кулаки й відпустила з тихим стогоном від того, що її мати не здатна була зрозуміти, коли її не хотіли бачити, не здатна усвідомити, як одним порухом руки руйнує те єдине, чим Черрі коли-небудь дорожила. На якусь мить вона дозволила собі темну думку. Черрі уявила, яким би було її життя, якби останні шістнадцять років її матері не було поруч, якби вона була в тому авто, коли сталася аварія й загинув її тато. Можливо, були б якісь проблеми з прийомними батьками, однак це скоро б минулося, а потім вона змогла б відбудувати своє життя без навіть сліду того багажу, який мусила тягнути зараз. Їй стало цікаво, чи була в її матері якась страховка й чи заплатив би супермаркет хоч якусь компенсацію. Можливо, тоді вона змогла б жити в місці, трохи кращому за Тутінг. Бульбашка уяви зникла, і Черрі повільно усвідомила, що перебуває в туалеті вже якийсь час, тому ретельно висушила руки й повернулася до ресторану. Коли вона підійшла до столика, її мати глянула на неї, однак Черрі не дивилася їй у вічі.

— Усе добре, люба?

— Нормально.

Поки вона була в туалеті, тарілки вже прибрали, а Даніель гортав меню.

— Десерт?

Черрі відчула, що Венді хотіла погодитися, тому різко відповіла:

— Мені потрібно повертатися на роботу.

Попри всі заперечення Венді, заплатив Даніель, а тоді вони пішли. Обоє провели її під дощем до офісу, і Черрі зупинила їх неподалік.

— Вам не потрібно бачити, як я заходитиму, — коротко сказала Черрі, і в очах її матері з’явився біль.

Потім вона закинула руку навколо її шиї й міцно обійняла, другою рукою тримаючи парасольку й зіштовхнувшись із парасолькою Черрі. Дівчина відчула, що на її щоці залишився слід від помади, і ледь стримала рух, щоб з огидою його витерти. Вона не хотіла, аби на ній залишалося щось від матері.

— Була рада тебе бачити, — пригнічено промовила Венді, і Черрі стримано всміхнулася.

— Я теж.

Тоді Венді розвернулася до Даніеля, і Черрі зіщулилася, коли вона теж ніжно його обійняла; насправді, з ним вона здавалася значно вільнішою, ніж із власною донькою, це змушувало Черрі почуватися винуватою. Вона знала, що поводиться просто жахливо, однак нічого не могла з цим удіяти.

— Дякую за чудовий обід, — сказала Венді. — Просто не віриться, що Черрі ховала тебе впродовж усього цього часу.

Вона відійшла й востаннє глянула на дочку, зрозумівши натяк, що їй варто піти. Черрі дивилася, як вона йде до метро, сандалі ще більше забризкували ноги брудом. Вона намагалася не дивитися на Даніеля, тому що не хотіла бачити в його очах, що він віддаляється від неї. Тепер, коли правду про неї розкрили, вона воліла б просто піти.

— Ми так і не купили постільну білизну, — промовив він.

— Ні.

— Не має значення. Купимо наступного разу.

Це був перший дзвіночок, що він відмахується від неї. Туманне посилання на майбутню дату, котра так ніколи й не настане. Черрі розгублено стояла на тротуарі, не рухаючись, бо не бажала грати свою роль у розриві.

— Хіба тобі не слід повертатися? Уже минула друга, — указав він.

А тепер він хотів її позбутися. Це востаннє вона його бачила. Черрі підвела очі й глянула на нього.

— Гей, що сталося?

— Нічого.

— Припини, ти ж не засмутилася через простирадла, правда? Я хотів сказати, що знаю, ти хотіла їх купити, однак подумав, що важливіше провести час із твоєю мамою. Особливо якщо вона так здалеку приїхала, щоб зустрітися з тобою.

Черрі витріщилася на нього, перевіряючи його щирість.

— Я ж учинив правильно, так? От тільки в мене таке відчуття, що ти в цьому не впевнена. Між вами двома все добре?

— Нормально, — повільно промовила вона.

— Добре. Тому що вона здалася мені дуже милою. Смішною. — Він усміхнувся. — От тільки на твоєму місці я б поговорив із нею про всі ті речі з дитинства.

Черрі не була впевнена, що описала б свою матір як смішну. Радше як відразливу. Однак вона не могла повірити в те, що чула. Даніелю було все одно. Її мати була родом із Кройдона, мала несправжню засмагу й вважала, що графинчик з оцтом насправді був підливкою, але не схоже, щоб його турбувало хоч щось із цього. Від цієї хвилі полегшення вона наче сп’яніла. «Хай там як, а вони ще довго не зустрінуться знову», — присягнулася вона собі, адже було надто близько до того, щоб вона йому сподобалася. Глибоко в душі Черрі завжди знала, що коли вона хотіла заручитися з Даніелем, то на якомусь етапі вони мали б зустрітися, але вона все спланувала б і підготувала б до цього кожен дюйм свого життя. Максимум дві чи три години, десь у людному місці, можливо, навіть подарувала б Венді якийсь новий одяг і застерегла б, чого говорити не варто. Хоча тепер усе це не мало значення. Черрі ніколи не пробачить їй того, що Венді ось так викрила її, хоча тепер усе склалося якнайкраще. Вона подумала над його останнім запитанням і по-святковому поцілувала.

— Ти кажеш правильні речі.

Потім вона глянула на Даніеля, і її накрила хвиля щастя. Цей чоловік був неймовірним. Вона мусила отримати його.

19

П’ятниця, 22 серпня

Лаура з ввічливим захватом ішла вслід за Даніелем його новою квартирою. Він указував на очевидне («це ванна»), а вона відповідала щось таке ж приземлене («гарна плитка»). Усе задоволення від першого «дорослого» надбання її сина зникло. Це засмутило її, і Лаура відчувала, що йому теж не подобається ця нова відстань між ними. Уже місяць він мешкав у новій квартирі, однак це вперше вона зайшла його провідати.

— Наступні кілька тижнів будуть важкими, — сказав він, — тепер я в лікарні.

Вона знала, що так воно й буде: робота молодшим лікарем забирала весь час, однак це лише привернуло увагу до ще одного аспекту, про який вона майже нічого не знала. Від тієї доленосної вечірки з барбекю вони говорили по телефону кілька разів — недовгі розмови, які більшою мірою оберталися навколо неважливих тем, однак та вечірка й досі була перешкодою для будь-якої глибокої чи невимушеної розмови. По телефону було неможливо сказати те, що вона хотіла, тож Лаура чекала на можливість поговорити із сином віч-на-віч, і ось тепер була тут. Вона дуже нервувалася, бо жахливо сумувала за ним, і все, чого їй хотілося, — це обійняти його й помиритися, однак вона цього не могла. Того, що сталося, до кінця не розуміла навіть Іззі. Після барбекю вони ненадовго зустрічалися за кавою, і Лаура намагалася пояснити їй те, що виявила. Що Черрі, очевидно, вигадала покійну бабусю, і те, що схитрувала на вартості квитків до Франції. Барбекю та нещирість Черрі зайвий раз переконали Лауру в тому, що щось було не так. Іззі хоча й поспівчувала, однак зауважила, що могло бути й чимало пояснень. І найгірше: вона сказала, що Лаурі не слід так наполегливо лізти в їхні стосунки. Параноя відштовхує людей.

Коли вони ходили квартирою, Лаура потайки шукала ознак того, що Черрі тут часто бувала: одяг, взуття, пляшечки косметики у ванній. Але там були лише кондиціонер та зубна щітка, нічого більше їй помітити так і не вдалося, тому Лаура з певним полегшенням припустила, що це мало б означати часті візити, однак іще не постійний статус співмешканки. Ще вона шукала презервативи чи протизаплідні пігулки, однак цього теж не знайшла.

На обід Даніель приготував для них обох сендвічі з багету. Коли Лаура сіла за стіл, він штовхнув до неї тарілку.

— Тадам.

Вона всміхнулася. Сендвіч здавався велетенським. Але смачним.

— Дякую. Гарна квартира, — промовила Лаура й почала розглядати сина.

Даніель виглядав утомленим: без сумніву, години роботи молодшим лікарем давалися взнаки. Вона потягнулася до сумочки.

— Це тобі. Не впевнена, що стане в пригоді… — Вона замовкла, не бажаючи наголошувати на тому, що аж дотепер не бачила його нової домівки й подумала, — уже не вперше, — що ще декілька місяців тому, напевно, допомагала б йому з переїздом.

Він відкрив пакунок. Під стильною обгорткою був діапазонний будильник, який пробуджував сонячним світлом, що поступово яскравішало, а ще його можна було поєднати із світанковим хором, хвилями чи кукуріканням півня.

— Ти можеш обрати тривалість сходу сонця на свій смак, — сказала Лаура. — Мені здалося, що це може стати в пригоді тепер, коли ти почав навчання: усі ці зміни та робота вночі. Це могло б допомогти відрегулювати твої цикли сну й пробудження.

— Мені подобається, — сказав Даніель, — дякую. «Схід сонця щодня, а не дощ», — прочитав він на коробці. — Схоже, він іще й покращує настрій та рівень продуктивності. Тепер мені не буде виправдання, якщо я не записуватиму гарних ідей.

— Усе добре? — запитала Лаура.

Він засяяв.

— Важко, однак мені подобається. Я вже навіть трохи розслабився, коли виписую рецепти. Бачила б ти мене першого разу: я перевірив, а потім перевірив удруге Британський національний фармакологічний довідник і тричі перечитав записи пацієнта. Витратив двадцять хвилин на те, що можна було б зробити за п’ять. А обхід! Мій керівник вистрілював інструкції, як кулемет. Я навчився записувати дуже швидко.

Вона бачила, як він сяє, розповідаючи про це, і перед очима в неї був п’ятирічний хлопчик, який перев’язував іграшку туалетним папером і стверджував, що збирається стати лікарем, коли виросте, що звучало як «коли мені буде десять». Тепер перед нею стояв він дорослий. Вона дуже пишалася сином, однак було щось іще, що відволікало її, а спогади про його дитинство розчулювали. Лаура швидко відмахнулася від них.

— А як у тебе справи? Як британські глядачі сприйняли «Бій подушками»?

— Непогано. Усе стане ясно цього вечора, під час показу другої серії. Якщо ми отримаємо гарні рейтинги, то й з другим серіалом усе буде добре.

Насправді першу серію почали дивитися чимало глядачів, однак перемкнули канал на середині. Елісон сказала їй, що хвилюватися ще зарано: відгуки в пресі непогані. Інша частина новин полягала в тому, що Елісон також зателефонувала, щоб повідомити, як сильно їм із Шоном сподобався короткий виклад ідеї для нової кримінальної драми («це суперово, модно й що за сенсаційний персонаж»), і хотіла замовити сценарій, який мали закінчити якомога раніше. За плітками, один із їхніх основних серіалів мав скоро закінчитися й потрібна була заміна. Лаура без вагань викликала сценариста й надіслала їй майже шістдесят сторінок «неперевершеності». Якщо пощастить, «Кавендіш Пікчерз» будуть дуже зайняті впродовж наступних кількох місяців.

— Схрестила пальці, так?

— Ти дивився серіал?

— Ми з Черрі дивилися його разом. І обоє думаємо, що серіал чудовий.

Через згадку про Черрі Лаура знову почала нервуватися. Вона гралася зі своїм сендвічем, розмірковуючи, звідки ж почати.

Даніель перестав жувати й ковтнув.

— Що? — з викликом сказав він.

Вона мусила розповісти йому те, що знала. Причини, чому вважала Черрі не тією, ким здавалася ця дівчина. Лаура повинна була спробувати зробити так, щоб він вислухав її.

— Послухай, ти знаєш, що останнім часом ми з Черрі не бачилися, і я розумію твоє розчарування від моїх слів, однак я зумисно дещо приховала. Один свій учинок, про який тепер шкодую.

— Продовжуй.

— Мені було дуже соромно, і саме тому я не розповіла тобі цього. Спершу, — це привернуло його увагу, і Лаура глибоко вдихнула. — Бачиш, коли ми були у Франції, я зайшла до вашої кімнати, коли вас обох не було вдома.

Даніель обурено підвів брови.

— Я цього не планувала, просто випадково проходила повз кімнату, а двері були відчинені, і… Ну, я зайшла всередину. І знайшла квитки Черрі й помітила дві подробиці. Перш за все вона не забронювала зворотного квитка, що видалося мені дивним, оскільки ми узгодили час її повернення, а по-друге, виявилося, що вона заплатила за квиток лише п’ять сотень. А ти дав їй шість, — швидко випалила вона.

Даніель не сказав ні слова, просто дивився на неї, і Лаура подумала, що краще продовжити.

— І це ще не все. Коли я повернулася в Лондон, то пішла в «Гайсміт та Браун». Дехто там розповів мені, що Черрі поїхала до Франції на похорон своєї бабусі.

— Що?

— Я цілком певна, що вона сказала це, щоб отримати вихідні. Гадаю, їй знадобився важливий привід, щоб їй дозволили поїхати тоді, коли в них і так було дуже мало працівників.

— Вони, певно, сплутали її з кимось іншим. Мамо, я не дурний, і це все, що в тебе насправді було? Те, що переконало тебе, ніби Черрі — мисливиця за грішми? Усе це легко могло бути помилкою: можливо, Черрі забула, скільки заплатила, а та людина, з якою ти говорила в агентстві… хто то був, її бос?

— Ні.

— Тоді хто?

— Гадаю, тимчасовий працівник.

— Так он воно що, — переможно сказав він. — Вони, напевно, навіть не спромоглися найняти компетентну людину. До того ж, якщо Черрі збиралася тягнути з мене гроші, думаю, вона б попросила значно більше, ніж сотню фунтів.

— Ні, ти не розумієш, — у відчаї сказала Лаура.

— Будь ласка, мамо, — перебив він, а потім глибоко вдихнув. — Завтра твій день народження, не сварімося через це зараз. Ми можемо обговорити це після вихідних?

Лаура прикусила губу. Чим більше вона чула про Черрі, тим більше переконувалася в тому, що від цієї дівчини нічого хорошого чекати не варто. Даніель сказав їй, що Черрі намагалася перенести заброньовану поїздку, яка «збіглася» з вечерею на честь її дня народження, однак у компанії не було жодних інших наявних пропозицій на це літо, які б не збігалися з його змінами в лікарні. Лаура не повірила жодному слову. Вона починала думати, що насправді справа не лише в грошах. Ця поїздка, як підозрювала Лаура, була спланована для того, щоб показати їй, хто займає важливіше місце в житті Даніеля. Черрі збиралася забрати в неї сина. І тут їй дещо спало на думку. А раптом одного дня Черрі зможе витягнути з Даніеля пропозицію руки й серця? Зненацька її накрила лавина страждань. Черрі будуватиме інтриги впродовж усього життя, і все, чого вона чекала з таким нетерпінням, опиниться на краю прірви: розвиток його кар’єри, міріади родинних подій, Різдво, дні народження, свята. Їй доведеться чекати на рідкісні дозволи побачитися з власними внуками.

— Послухай, поки ми будемо у від’їзді, я запитаю її про це, а потім, наступного тижня, ми зможемо поговорити. Згода?

Лаура знову зосередилася на розмові. Вона глянула на сина й зрозуміла, що коли не хоче відштовхнути його ще далі, то мусить погодитися, і кивнула.

— Хочеш чогось іще? — сказав він, глянувши на ледь надкушений багет.

— Ні, цей чудовий. — У неї зник апетит, однак вона з удаваним задоволенням відкусила шматок.

— З нетерпінням чекаєш завтрашнього дня? — Якщо вона цього разу продовжить розпитувати його про Черрі, то зможе перевірити, чи не випливе щось іще.

— Не можу дочекатися. Випало так багато дощів, що рівень води піднявся аж до четвірки. Стартуємо о восьмій ранку.

Холодна вода та швидкість для Лаури були наче пекло.

— Ти ж… будеш обережним, правда? — сказала вона.

Він хмикнув, і вона не знала напевне, що це означало.

— Це повністю законна компанія…

— Ні, я не про це.

— Тоді що?

Лаура підвела брови, наче казала: «Я маю повторити це ще раз?»

У нього відвисла щелепа.

— Мамо! Я лікар. Не думаю, що мені потрібна лекція про контрацепцію.

Він почав сміятися й не міг зупинитися, аж доки обличчям не покотилися сльози.

— О, мамо, — тільки й зумів вимовити він, — інколи ти така смішна.

Вона мляво усміхнулася, але шлунок і досі стискало у вузол. І вона знала, що так триватиме доти, доки на запитання, пов’язані з Черрі, не будуть знайдені відповіді.

20

П’ятниця 22 серпня

— Упевнений, що не хочеш, аби я сіла за кермо? — запитала Черрі, коли неподалік від Бірмінгема вони скинули швидкість на автостраді. Вона пропонувала, підлещувалася, благала дозволити їй покермувати впродовж усієї поїздки, однак він відмовляв, посилаючись на те, що вона весь день працювала, а в нього був вихідний. Тож їй довелося обмежитися встановленням навігатора та вибором музики. Не те щоб це був неприємний бік угоди. Черрі не сказала Даніелю точно, куди саме вони прямували: це мав бути сюрприз, однак подвійний префікс «Л» наштовхував на картинку уельських сіл у горах із затишними провінційними пабами. Те, що вона нічого йому не сказала, було важливим: завдяки елементу несподіванки Даніель краще запам’ятає цю поїздку. Час для неї обирався дуже ретельно й не лише щоб затьмарити день народження Лаури, а й тому, що скоро мине три місяці, відколи вони зустрічалися, і Черрі знала, що на цьому потрібно наголосити. Зробити щось пам’ятне. Між ними все було добре, однак вона не збиралася просто пливти за течією. Черрі була переконана, що події зміцнюють стосунки, переносять їх на новий рівень. Чим більше пара зробить разом, тим більше спогадів створить, а отже, довше відчуватиме, що вони разом, і стосунки отримають новий виток свого розвитку. Не можна вічно залишатися на першому рівні, ти мусиш розвиватися. Ці вихідні й мали стати цим розвитком.

Минулого вечора вони сиділи на підлозі у вітальні й загортали подарунок для Лаури. У Даніеля була дуже важка зміна, тому вона запропонувала купити щось сама, а він із вдячністю погодився. Вони домовилися про шовкову блузку, і Черрі дозволила собі блукати по Кінгз-роуд із його кредиткою та пін-кодом — приємне, однак небезпечне відчуття. Смак майбутнього. Вона відчувала задоволення від власного «я», зверхності над продавцями. Не було нічого приємнішого за витрачання чужих грошей. Даніелю сподобався її вибір, і він із полегшенням зітхнув, оскільки Черрі купила також папір, стрічку та ще й листівку. Вона загортала блузку, поки він підписував картку, і, звісно ж, оскільки вони сиділи поруч і Черрі зробила свій внесок, він запитав, чи не хоче вона теж підписати. Дівчина вагалася, наче розмірковувала над можливою реакцією, а потім вирішила бути великодушною й своїм підписом запропонувати оливкову гілку миру. Вона написала своє ім’я квітчастим шрифтом, знаючи, що це викличе справжнє роздратування. Перша спільна листівка Даніеля та Черрі.

Починався дощ. Через якийсь час склоочисники вже працювали на повну, щоб упоратися з бризками та зливою.

— Думаєш, в Уельсі теж іде дощ? — запитав Даніель із захватом у голосі.

Черрі перевірила в телефоні.

— Так, — з усмішкою відповіла вона. — Нам не потрібна сильна злива, інакше інструктори не дозволять спускатися річкою вниз.

— І то правда, — радісно зітхнув він. — Не можу дочекатися. Знаєш, жодна з моїх колишніх не робила для мене нічого подібного.

Черрі вдала, що це її здивувало, наче не було нічого природнішого у світі, окрім як обрати поїздку на вихідні, яка б сподобалася твоєму хлопцеві.

— Правда?

— Так. Вони завжди думали про себе. Я хотів сказати: може, у них і виникали ідеї, однак вони нізащо б у світі не сіли поруч зі мною, готові рушити будь-якої миті. А ще надто переймалися б зачіскою, чи холодом, чи ще чимось. — Він нахилився й стиснув її коліно: — Ти неймовірна.

— Мені здалося… Ну, що це гарний спосіб випустити пару, врешті-решт, початок кар’єри в лікарні — справа нелегка.

Вона помітила, що така її глибокодумність розчулила його.

— Дякую.

— Рада це зробити для вас, лікарю Кавендіш.

Даніель усміхнувся, а Черрі зрозуміла, що такі розмови ще більше сприяють тому, що поїздка запам’ятається назавжди, підкреслюючи її рішучість та зміцнюючи його почуття до неї. Дощ ішов усю дорогу до Сноудонії[19], і десь о пів на дев’яту навігатор нарешті вивів їх до маленького мальовничого вибіленого пабу. Поки вони паркувалися, то обоє вдивлялися крізь потоки води на склі, а коли Даніель вимкнув двигун, узагалі не могли нічого розгледіти через темряву та дощ.

— Ходімо?

Вона кивнула.

— Уперед! — вигукнула Черрі, і вони вистрибнули з авто.

Даніель схопив їхні сумки, і вони, сміючись, побігли в паб.

До будівлі було всього десь метрів десять, однак вони все одно змокли до нитки.

— А ви, очевидно, Лейни, — промовив із валійським акцентом низький повний чолов’яга за барною стійкою. — Я Тед. А нам усе було цікаво, коли ж ви таки доберетеся до нас. Особливо за такої погоди.

Черрі глянула на нього крізь крапельки на віях і всміхнулася. Вона зробила замовлення на своє ім’я й не потурбувалася виправити його припущення, що вони одружені. Насправді дівчина була в захваті від його слів, і те, що ця поїздка почалася так ідеально, уселяло надію, що вихідні виявляться дуже вдалими.

— Хочете, щоб я спочатку показав вам кімнату, а потім спуститеся вниз випити пінту й перехопити чогось?

— Звучить чудово, — сказав Даніель, і Тед підняв частину барної стійки й провів їх через залу, де було чимало місцевих старшого віку, здебільшого чоловіки, вбрані в зелені стьобані піджаки, хоча серед них було й кілька молодих облич. Очевидно, ці юнаки та дівчата також приїхали сюди задля сплавляння на плотах річкою Триверин. У кінці кімнати були двері, що вели до вузьких сходів. Черрі та Даніель пройшли за Тедом нагору, до коридору на другому поверсі, де розташовувалися спальні.

— Як доїхали? — запитав Тед. — Ви ж із Лондона?

Він говорив так, наче Лондон був в іншій країні.

— Так, — відповів Даніель, коли Тед відчиняв двері до кімнати під номером три.

— Ось тут ви ночуватимете. Нічого складного, однак якщо знадобиться допомога з кранами, ви знаєте, де мене знайти. — Він кивнув їм, а потім знову зник у барі.

Черрі відразу ж почала роззиратися довкола. Це була невелика кімнатка з двоспальним ліжком, старою дерев’яною шафою, низьким столом, на якому лежали якісь місцеві брошури, та двома тумбочками біля ліжка. Саме ліжко виглядало до смішного маленьким, як і мало б виглядати двоспальне порівняно з королівським, а у випадку Даніеля — суперкоролівським удома. Воно було застелене товстою ковдрою, а в ногах лежало зелене картате покривало. Інші двері вели до ванної, де Черрі з полегшенням побачила, що рушники здавалися чистими, і душ теж. А меблі, дякувати Богу, виявилися білими, а не якимись там старомодно рожевими чи зеленими, як авокадо. Це місце було недорогим, однак тоді вона мала обрати щось скромне, а через ранній виїзд вони мали зупинитися десь неподалік від місця на річці, де б почали сплавлятися на плоту, тому вибір був доволі обмеженим. Вона повернулася до спальні й побачила, як Даніель, зовсім як дитина, стрибає на ліжку.

— Ну ж бо, — сказав він, простягаючи їй руку.

Вона всміхнулася й приєдналася до нього. Вони випробували пружини, без сумніву, старі, однак, на щастя, ті хоча б не скрипіли. Потім іще якийсь час просто лежали поруч, і Черрі відчула, як перекочується до середини ліжка. Вона запитально глянула на Даніеля.

— Так зручніше, — відповів він.

Черрі засміялася й зіскочила, щоб визирнути у вікно. Вона лише могла здогадуватися, що там, знадвору, хоча складалося враження, що це були конюшні й багато відкритого простору.

— Голодна? — спитав Даніель із ліжка.

— Помираю з голоду.

Було прохолодно, тому Тед розпалив вогонь. Ранки вже починали по-осінньому холоднішати: відчувалася зміна пір року. Вони знайшли вільний столик, де вже лежали столові прибори, загорнуті в темно-зелені паперові серветки, а під тарілками були чорно-білі з назвою пабу.

— Сьогодні пиріг із ягнятиною, — промовив Тед, принісши дві тарілки, з яких підіймалася пара. — Моя дружина підхопила нежить, тому не виїжджала за курятиною.

— Ягнятина — це просто чудово, — сказав Даніель, коли Черрі глянула на меню на дошці.

Складалося враження, що тут подавали лише пиріг. Пиріг із ягнятиною, а якщо пощастить, із курятиною. Напис крейдою також стверджував, що ще був пиріг із яловичиною, і Черрі стало цікаво, що ж трапилося з ним.

— Яловичина закінчилася, — сказав Тед, перехопивши її погляд, і пішов, щоб принести напої.

Черрі глянула на Даніеля, однак, здавалося, його зачарували це місце та виняткова поведінка Теда. До загальної атмосфери додавалися фонові веселощі місцевих, пиріг виявися смачним, а тепло від справжнього вогню робило цей паб іще затишнішим, й усе це вкупі з дощем, що барабанив у шибки, додавало йому якоїсь приємної інтимності. За межами Лондона Черрі почувалася вільніше, вона, не напружуючись, була значно витонченішою, ніж ті, хто її оточував, тому їй не потрібно було постійно бути обачною та стежити за тим, чи відповідає вона стандартам Кенсінгтона. Даніель підняв склянку, і вона торкнулася її своєю.

— За неймовірні вихідні, — промовив він і, замовкнувши, глянув на неї: у його погляді було щось глибше за ніжність, щось важливіше за симпатію. — За нас. Я дуже щасливий, що ми зустрілися, Черрі.

Вона глянула йому у вічі й усміхнулася. Це був якраз той погляд, який дівчина й сподівалася викликати цією поїздкою.

— Взаємно, — ніжно промовила вона.

Дощ припинився вночі. Черрі знала це, бо не спала через незручний матрац, який провалювався посередині, що її дратувало. У кімнаті була цілковита темрява, а надворі — надзвичайно тихо, і ця тиша, здавалося, просочувалася до кімнати й завмирала, спостерігаючи за нею. Черрі несподівано засумувала за домом: яскравими вуличними ліхтарями та звуками сирен. Вона відчувала, що їй тут не місце. Вона й гадки не мала, котра була година чи як довго ще до сигналу будильника о сьомій. Черрі лежала там, як їй здавалося, роками, пильно вдивляючись у темряву, прислухаючись до м’якого дихання Даніеля поруч із нею. На якусь мить у тій темній кімнаті їй стало дуже самотньо, і дівчина вже майже штовхнула Даніеля, щоб розбудити його й затишно влаштуватися в обіймах. Однак сама думка про це здалася їй дурною, дитячою, і вона не знала, що мала б сказати, якби розбудила його. Черрі заплющила очі й змушувала себе заснути, і зрештою це їй вдалося, аж поки не розбудив її все голосніший сигнал телефону Даніеля.

На сніданок були тости, яйця та мармелад; цього разу в пабі було десь із півдюжини відвідувачів — молодиків, яких вони бачили минулого вечора. Потім на них чекала недовга поїздка до компанії, що займалася організацією сплавляння на плотах, де попит спонукав звести кам’яну будівлю для спорядження, роздягалень та невеличкого кафе. Коли вони пройшли через брудну автомобільну парковку з калюжами від дощу до каси, щоб знайти свого провідника, то побачили вивіску ззовні: «Вода сьогодні: рівень — 4».

— Доволі швидко, — сказав Даніель, і Черрі відчула хвилювання.

Вона, на відміну від Даніеля, який підкорив пороги в Колорадо, ніколи раніше не сплавлялася на плоту.

Молодий чоловік із вигорілим на сонці волоссям із дошкою в руках стояв ззовні, вітаючи людей. Він був вбраний у гідрокостюм, на вигляд дорогий та професійний, а вкупі з волоссям усе це говорило про місяці, проведені на річці, і це ще більше підкреслило її незнання. Черрі не подобалося чогось не знати чи не мати змоги контролювати, однак вона не могла спочатку дослідити чи випробувати це на собі. У них узяли квитки, а потім Даніель та Черрі пройшли до роздягалень, щоб одягти гідрокостюми, рятувальні жилети та шоломи. Черрі не розмовляла з іншими дівчатами, що хихотіли поруч, натягуючи на свої тіла неопрен. Вона одяглася й замкнула свої речі, а потім вийшла надвір, тримаючи шолом у руках. Даніель уже був там із кількома хлопцями з таким же волоссям, як у того молодика, що тримав дощечку. Коли вона підійшла, їхня група вже була в зборі.

— Привіт, — сказав їхній провідник, — тепер, коли ми всі зібралися, зробимо невеличкий вступ, а потім я розкажу про техніку безпеки. Мене звати Гарет… — Він усміхнувся крізь бороду й указав, що Черрі має продовжити.

— Черрі, — сказала вона, помахавши рукою, далі був Даніель та ще одна пара з Брістоля — Джейн і Пол. «Вона нагадує вчительку, — подумала Черрі, — безпечну й трохи неохайну, а він, напевно, з тих, що працюють у місцевій раді».

— Гаразд, — сказав Гарет, — ось що ви маєте знати. Я буду ззаду на плоту й контролюватиму його, однак ви теж повинні гребти веслами, інакше на якомусь етапі ми впадемо. У жодному разі не вставайте на плоту, інакше впадете. Коли будете гребти, слухайте мої вказівки, з якого боку це потрібно зробити, чи… — Він замовк, щоб наголосити на цьому, — так, ви зрозуміли: ви впадете.

«Ідіот, — подумала Черрі, — невже йому це здається смішним?» Вона перехопила погляд Даніеля й прикусила зсередини щоку, коли побачила, що він намагається не засміятися.

— Якщо ви впали, то рятувальний жилет, який на вас, втримає вас на плаву, а в шоломі є отвори, крізь які вода відразу ж витікатиме. Найкраще з того, що ви можете зробити, якщо впали й не змогли вилізти на пліт, — це пливти до берега. Я зв’яжуся з кимось по рації, щоб по вас приїхали, і залежно від того, як далеко за річкою ви будете, вас відвезуть на міні-автобусі або доведеться пройти пішки до старту. Коли ми спустимося вниз за течією, там є спокійніша заплава, де нам потрібно буде швидко гребти до берега, аби не потрапити в пороги нижче, оскільки вони ведуть до низки невеликих водоспадів, які для сьогоднішньої поїздки зашвидкі. Щойно ми всі опинимося на березі, завантажуємо пліт на трейлер, а потім сідаємо в міні-автобус і вас везуть назад до верхівки. А потім ми зробимо це знову! Є запитання?

Усі перезирнулися між собою, однак ні в кого запитань не було.

— Чудово. Усі вміють плавати?

У групі почулося стримане хихотіння, а потім вони пішли за Гаретом до берега річки. Він розподілив місця: Джейн та Пол — спереду, Черрі та Даніель — ззаду. Кожен узяв у руки кутик надувного плоту, і за вказівкою Гарета вони штовхнули його у воду. Потім пройшли далі, і крізь неопренові черевики Черрі відчула крижаний холод. Вони залізли на пліт, дівчата нервувалися, а хлопці були сповнені хоробрістю та захватом. Гарет заліз останнім і дав кожному вказівку починати гребти. Спочатку все було спокійно: зелена від водоростей вода, спокійні береги та лінія дерев. Приємний вигин річкою вниз, а потім несподівано обрив і ціла серія порогів зі стрімкою течією аж білої води, яка заповнювала пліт, просочувала одяг, однак вони не мали часу, щоб оговтатися, бо пліт попрямував далі до ще одного порога, а потім врізався в якесь каміння, як машинка на атракціоні. Коли вони закрутилися на цілих шістдесят градусів, Черрі затримала дихання, а потім їх понесло далі швидкою течією й ще більше хвиль накочувалося на них, деякі сягали заввишки плечей, і Черрі аж зашипіла від холоду, який відчула, коли одна з хвиль хльоснула її по обличчю, а потім голосно розсміялася.

— Весло зліва! — вигукнув Гарет, і вона зрозуміла, сидячи зліва, що це призначалося їй та Полу й вони мали допомогти проштовхнути пліт до наступної серії порогів. Вона сильно натиснула на весло у воді, відчуваючи, що її зусилля зовсім марні, особливо коли нахилилася на плоту під час того, як він пірнув, зіткнувшись зі ще одним валуном. Потім іще одна стрімка зміна — і ще більше води опинилося на плоту. Так тривало й далі, веселих двадцять хвилин: усі четверо вибухали сміхом, стискували весла в повітрі, намагаючись прислухатися до інструкцій та використовувати їх, коли цього від них вимагали. Несподівано команди стали вимогливішими.

— Весло до правого берега! Весло! — закричав Гарет.

«Це, напевно, та частина, — подумала Черрі, — де потрібно відплисти вбік, щоб уникнути водоспадів». Навіть попри те, що вода стала значно спокійнішою, це виявилося важче, ніж їй здавалося, хоча дівчина й боролася з течією, коли вони всі гребли під усе наполегливіші крики Гарета, і врешті-решт пліт таки достатньо наблизився до берега й більше не плив за течією вниз.

— Усі на берег, — сказав Гарет, і вони злізли з плота, а потім витягли на берег і його, а після цього двоє хлопців допомогли їм завантажити його на трейлер.

Черрі була вдячна за допомогу, адже її кінцівки заніміли й вона схопилася за Даніелеву руку, коли він витягував її з води.

— Це було неперевершено, — сказав він, даруючи їй мокрий поцілунок із річковим присмаком, і вона всміхнулася йому у відповідь.

Щойно всі вони опинилися в міні-автобусі, сидіння та підлога змокли від річкової води. Їх відвезли назад на пагорб. Гарет, котрий сидів спереду, розвернувся обличчям до чотирьох мокрих пасажирів.

— Усі бажають це повторити?

— Так! — вигукнули вони в унісон, подолавши бар’єр і по-справжньому зруйнувавши його.

Другий раз був так само веселий, і третій теж, коли Черрі та Даніеля пересадили наперед, де було ще вологіше й страшніше, бо вони мусили зіткнутися з порогами сам на сам. Вони навіть усміхнулися професійному фотографові десь на середині свого шляху, коли той робив миттєві знімки, які потім можна було купити. Їм пообіцяли ще один раз, якщо залишиться час, і, здавалося, Гарет думав, що вони зможуть це витримати. Кожна пара сіла там, де й спочатку, і вони почали з тепер уже знайомого обережного веслування до першого порога. Черрі спускалася річкою ось уже втретє й почала відчувати втому. Потрібно було докладати багато зусиль, щоб гребти, коли Гарет вигукував свої вказівки, однак спуск починав дурманити, як і попередні. Вода була така ж невблаганна у своїй рішучості й кидала їх униз за течією й відкидала назад.

— Весло зліва! — вигукнув Гарет, і Черрі відчула слабке роздратування, що мусить це робити: руки боліли й вона втомилася від його самовпевненого тону.

Поки дівчина вагалася, пліт наштовхнувся на неочікуваний поріг, а коли вона підняла своє весло, її підкинуло в повітря, і Черрі мимовільно змахнула рукою, ударивши Даніеля по голові. Вона було відкрила рота, щоб забити тривогу, однак усі наступні рухи здавалися такими змазаними, що вона ледь помітила, як його штовхнуло вперед, і радше почула сплеск, коли він приземлився на камінь, що стирчав із води біля берега.

Вона випрямилася, щоб озирнутися через плече, і крутила головою туди-сюди, коли пліт понесло далі за течією, очікуючи, що він помахає їй, розважений тим, що не втримався на плоту. Але він не рухався. Гарет теж намагався озирнутися — вони обоє змагалися із силою води, щоб зрозуміти, що ж сталося.

— Весло вправо! — раптом закричав Гарет, і Джейн та Пол перестали сміятися, побачивши, що одного з їхньої команди не вистачало, і занурили весла у воду. Черрі вже не бачила Даніеля, однак встигла помітити, що він так само нерухомо лежав на камені. Вона спробувала встати, щоб краще роздивитися.

— Сядь! — гаркнув Гарет, і вона здригнулася, а потім сіла назад і дотримувалася його вимогливих вказівок, щоб підпливти до берега.

Підбігаючи до каменя, Гарет уже викликав по рації допомогу. Черрі вилізла з річки, підсковзнулася на березі й двічі падала назад у воду, поки Пол не сіпнув її за руку, щоб допомогти. Вона побігла вгору, де лежав Даніель, спантеличена тим, що він не вставав, і лише коли побачила його зблизька, її тіло скував страх. Він лежав на камені, голова закинута назад, а ноги й досі звисали у воду. Його обличчя повернуте догори, але очі заплющені. Шолом відкинутий назад, і Черрі побачила червону рану на лобі й із жахом зрозуміла, що це вона завдала той удар, коли випадково зачепила його веслом. Гарет нахилився, мацаючи пульс.

— О Господи, о Господи, — сказала вона, дряпаючись мокрим камінням, щоб дістатися до нього. Вона опустилася на коліна й торкнулася його руки, холодної від води.

— З ним усе гаразд? Даніелю, Даніелю, поговори зі мною…

Його обличчя залишалося блідим та незворушним, а єдиний рух його тіла — похитування ніг під силою течії.

Міні-автобус заскрипів у багнюці, і двоє працівників вистрибнули з нього з аптечкою. Позаду, на березі, стояли Пол та Джейн і з безпорадним виразом на обличчях трималися за руки.

— Він дихає, правда ж, — розгнівано наполягала Черрі, не бажаючи вірити в протилежне, але промовляла ці слова, лише щоб заперечити найгірше.

Гарет кивнув.

— Нам потрібна швидка.

Один із працівників уже телефонував.

— Даніелю, Даніелю, — Черрі благала, торкаючись його щік великими пальцями рук.

Вона міцно розтирала його руки, так, наче це могло розбудити його. А коли це не допомогло, стиснула його руку.

— Не рухай його! — закричав Гарет, і вона недовірливо витріщилася на нього, адже це не мало сенсу. Звук сирен ставав усе голоснішим, а потім на берег річки вилетіла швидка, різко зупинилася, мигалка все ще крутилася, а два парамедики з ношами підбігли до них. Вони присіли. Коли Даніеля обережно перекочували на ноші, Черрі постійно повторювали зійти з дороги. Вони поступово зняли його шолом, і дівчина побачила ще одну мітку: червону круглу рану на скроні. Парамедики швидко забрали його, час від часу ставлячи запитання про те, що сталося, чи його хтось пересував, як довго він там пролежав, хто найближчий родич, а коли перенесли його до швидкої, на горизонті з’явився червоний гелікоптер, який приземлився десь між деревами. Якраз перед тим, як вони зачинили двері, один із парамедиків заговорив до неї:

— Ви його дівчина?

Вона кивнула, надто вражена, щоб говорити.

— Повітряна швидка відвезе його до Рексема, Мейлор.

— Це лікарня? — запитала вона, однак так і не дістала відповіді: медики були надто зайняті підготовкою або просто не почули, бо знову ввімкнулися сирени, і вони повезли його на пагорб, до гелікоптера.

Коли Черрі побачила, як його підняли в повітря, то так само нерухомо стояла біля річки, не розуміючи, чи це вона втратила відчуття часу, чи медики діяли так швидко. Однак те, що його забирають, шум двигунів у повітрі ще більше підкреслювали мертву тишу на землі. Черрі тремтіла й несподівано відчула нестерпний холод.

— Де це? — запитала вона, маючи на увазі лікарню.

— Ми відвеземо вас або ви можете їхати за нами на своєму авто.

Несподівано вона зрозуміла, що мусила переодягтися, а сама думка про те, щоб згаяти хоча б хвилину, змусила її запанікувати та діяти. Черрі побігла вгору на пагорб.

21

Субота, 23 серпня

Пізніше Лаура вже й не згадає, що то був її день народження (хоча жоден інший так не освіжатиме в пам’яті несамовитий жах, відчуття, коли ти не можеш дихати, панічні запитання без відповіді та відчайдушне, тваринне бажання бути поруч із ним), однак вона пам’ятатиме запах троянд. Аромат, який так любила, уже скоро матиме силу кидати її в темряву. Вона схилилася в саду, біля огорожі, щоб обрізати сухі голівки з молодих пагонів, коли задзвонив телефон. Вона неуважно взяла слухавку, усе ще працюючи садовими ножицями.

— Доброго дня, я можу поговорити з місіс Кавендіш?

Вона згадуватиме легке роздратування, напівочікування, що то була або маркетингова компанія, якій вдалося дістати її номер, або ж дантист, щоб нагадати про щорічний огляд.

— Це і є місіс Кавендіш.

На якусь мілісекунду голос замовк, і ця мить привернула її увагу.

— Місіс Кавендіш, вас турбує сестра Хадлі з лікарні Рексема, Мейлор в Уельсі. Боюся, що маю погані новини про вашого сина.

22

Субота, 23 серпня

Поїздка до Уельсу виявилася більше схожою на тортури. Кожен світлофор, кожне авто на швидкісній трасі, яке не пропускало їх уперед, невблаганні швидкісні вогні, які спалахували, змушуючи їх скинути швидкість до сорока миль на годину, і Лаура знервовано, роздратовано починала соватися на своєму сидінні. Фізичний потяг перебувати поруч із Даніелем був такий сильний, що, коли вони не їхали так швидко, як тільки могли, її тіло починало рухатися саме собою, наче це могло допомогти. Говард сидів поруч, за кермом, на його обличчі відбивався біль. Вона мусила йому зателефонувати, коли він був на полі для гольфу, а тому він миттєво відповів (Лаура ніколи не дзвонила, воліючи краще дати йому спокій, адже знала, що в цій частині його життя для неї не було місця), бо, очевидно, відразу здогадався, що щось негаразд. Поки він повертався додому, Лаура скидала в сумку найнеобхідніше: зубні пасти, зміну одягу для них обох, а потім сиділа в кріслі в коридорі, якщо тільки не ходила туди-сюди. Щойно почувши, як під’їжджає авто Говарда, вона квапливо вийшла, тож йому навіть не довелося вимикати двигун, і вони відразу ж повернулися на дорогу. Протягом перших кількох хвилин подорожі Лаура подумки прокручувала слова медсестри, яка насправді розповіла небагато: «Ваш син непритомний після падіння внаслідок нещасного випадку під час сплавляння на плоту». На той час він був «в операційній», однак вона не могла чи не мала повноважень розголошувати будь-які інші подробиці того, що й чому сталося, однак наполягала, щоб вони приїхали «так швидко, як тільки можуть безпечно дістатися». Коли Лаура спробувала натиснути, щоб дізнатися деталі, нічого не вдалося. Сестра Хадлі постійно торочила те саме: «Вам краще поговорити з лікарем, коли ви будете вже тут», — і хоча Лаура й розуміла, чому медсестра так поводилася, у той момент вона ненавиділа її так само, як відчайдушно бажала ясності та заспокоєння.

— Очевидно, він ударився головою, — сказав Говард.

— Думаєш? — запитала Лаура, хоча глибоко всередині теж так вважала, хоча й не хотіла визнавати.

Він кивнув.

— А операція? — голос Лаури тремтів.

Спочатку Говард не відповів, оскільки вони обоє знали, що, з якого боку не дивитися, нічого доброго це не означало.

— Ми ще нічого не знаємо, — обережно промовив він.

Лаура, помітивши, як він знову подивився на навігатор, повністю поділяла його роздратування від часу. Дві години їзди, приблизне прибуття о 17.07. Вона глянула на свій годинник, однак згідно з ним дві години все одно минали о 17.07, можливо, якщо придивитися, о 17.05. «Отже, можна приїхати до Даніеля на дві хвилини раніше», — подумала Лаура, але потім зрозуміла, як це безглуздо. Дві години — це дві години, її годинник просто трохи відстає. Вони сказали, що нещасний випадок стався о 10.15 ранку, а якщо так, то поки вони приїдуть, Даніель буде майже весь день без своєї родини. Ця думка змусила її здригнуться. А раптом він чекає на неї, на ту, котра триматиме його за руку? А раптом їхня з Говардом присутність якось би вплинула на перебіг операції? Говард у такий рідкісний момент ніжності накрив її долоню своєю.

— Він у найкращому місці, і вони потурбуються про нього. А ще вони подзвонили б. Вони подзвонили б, — наголосив він, маючи на увазі як хороші новини, так і погані. — Якби з’явилося що-небудь важливе.

У той момент Лаура звернула увагу, що Говард був вбраний не в одяг для гольфу, а це означало, що він або переодягнувся після її дзвінка, що здавалося малоймовірним, зважаючи на терміновість, або й узагалі не був на гольфі. Вона не відповіла, лише стиснула його великий палець, показуючи, що все чула.

Їх провели до маленької кімнати, і, як відчула Лаура, то був кабінет лікаря, де багатьом повідомляли погані новини, просили прийняти важкі рішення, можливо, зрідка передавали щось радісне. Здавалося, у цій кімнаті була присутня якась важкість. Лаура та Говард розглядали стіни, плакати про дезінфекцію, номер телефону гарячої лінії та вазу з неочікувано живими, свіжими квітами на столі. Вони чекали на лікаря в повній тиші, виснажені тим, як мало могли витиснути з того, що вже знали.

Черрі ніде не було.

Відчинилися двері, і Лаура відразу ж підвелася. Зайшли двоє лікарів. Лаура відразу ж по обличчю визначила головного — приязну, яскраву жінку з азіатською зовнішністю, і намагалася зчитати з неї новини.

— Містере та місіс Кавендіш, — сказала лікар, указуючи на крісла, — дякую, що так швидко приїхали.

Ніхто не сідав.

— Де він? Ми можемо його побачити? — запитала Лаура.

— Звісно ж, уже дуже скоро. І я знаю, як ви хвилюєтеся. — Вона знову вказала на крісла, вони опустилися на них, і лікарі теж присіли.

— Я лікар Рейна, нейрохірург, а це доктор Кеннеді — анестезіолог. — Вона вказала на чоловіка справа від себе, довгов’язого, рудого, і він усміхнувся їй. — Ми піклуємося про вашого сина, відколи він прибув до лікарні цього ранку. Даніель дістав травму голови, коли сплавлявся на плоту вранці, і після обстеження ми виявили, що це спричинило субдуральну гематому, тобто крововилив у мозок. Його негайно відправили до операційної й успішно видалили надлишок рідини.

Лаура щосили намагалася зосередитися, однак її розум затуманила згадка окремих слів: «крововилив», «негайно», «успішно», вона чіплялася за їх значення й розуміння серйозності того, що їй говорили, і наближалася до межі, де могла припинити думати про найгірше.

— Зараз він у палаті інтенсивної терапії.

— З ним усе добре? — випалила Лаура.

Лікар Рейна люб’язно всміхнулася.

— Операція пройшла вдало. Він у стабільному стані, і тепер ми дали йому час на реабілітацію. А щоб допомогти йому в цьому, тримаємо його під анестезією, щоб його мозок мав кращі шанси на відновлення.

— Відновлення? Виходить… він ушкоджений?

— Я говорила, що він дістав удар і його прооперували. За такий термін, навіть якщо мозок і ушкоджений, сканування цього не виявить.

Лаура зітхнула майже з полегшенням.

— Я можу його побачити?

— Так, звісно. Ми проведемо вас та вашого чоловіка туди. Пам’ятайте, він буде непритомний і виглядатиме трохи інакше, ніж коли ви бачили його востаннє. Нам довелося зголити частину волосся, щоб завершити операційні процедури, до того ж він підключений до багатьох апаратів, які допомагають контролювати його стан, поки він відновлюється. А ще він на штучному диханні.

— Виходить, він не може дихати?

— Самостійно — ні. Ми потримаємо його так кілька днів, а потім відключимо від апарата.

Несподівано те, що Лаурі здалося жахливим, однак терпимим, тепер переросло в найгірше. Довгов’язий рудий підсунувся до неї.

— Він не може сам дихати, тому що ми заспокоїли його до рівня, на якому його мозок відпочиває.

— У вас є ще якісь запитання, перш ніж ми проведемо вас до палати?

Лаура виглядала пригніченою, і Говард узяв її за руку.

— Не зараз. Ми просто хочемо побачити нашого сина.

Лікар Рейна всміхнулася.

— Зараз я вас проведу до нього.

У палаті, до якої вони зайшли, було багато медсестер та практикантів, які стримано жартували між собою, були діловиті й здавалися занадто спокійними як для такої серйозної ситуації.

Їх представили медсестрі, закріпленій за Даніелем. Ця жінка поставилася до них із тихою, невимушеною впевненістю, наче мала справу із серйозними травмами близьких людей щодня, хоча так воно, звісно, і було.

Лаура опанувала себе якраз перед тим, як медсестра відкинула білу завісу, що відділяла Даніеля від решти ліжок у палаті. Вона почула пищання, що свідчило про присутність її сина, і знала, що все буде погано, однак коли побачила його, це все одно було схоже на бетонну плиту, що впала їй на груди. До нього були приєднані апарат, дроти та шланги, як напасть інопланетних паразитів. Було важко зрозуміти, де закінчується її син і починаються ці апарати: усе було єдиною масою плоті та пластику. З одного боку його голову повністю поголили, відкрита шкіра була смертельно білою. Обличчя було бліде, майже сіре й опухле, наче він бився, але без синців. До рота кріпився апарат штучного дихання, і через це його язик гротескно стирчав назовні, пластик та пластир, який підтримував апарат на місці, прорізали лінії на його щоках. Через весь лоб виднівся червоний рубець. Він лежав нерухомо, очі заплющені, і через якийсь час шокованого вагання вона підбігла до нього й нерішуче взяла його обм’яклу руку, торкаючись так, наче він був тендітним новонародженим. Вона намагалася говорити, вимовити його ім’я, дати йому знати, що вона тут, заспокоїти, але її голос тремтів і довелося замовкнути: вона не хотіла, щоб він знав, що його мати засмучена, і просто дозволила тихим сльозам стікати обличчям.

— Він нас чує? — запитав у медсестри Говард.

— У нас немає причин вірити, що ні, — відповіла вона. — Насправді, ми спонукаємо вас говорити з ним, дати йому затишок навіть попри те, що він не може відповісти.

— Тепер я в нормі, — сказала Лаура, важко дихаючи, бо підняла стілець, не впускаючи синової руки. Вона сіла, не відриваючи від нього очей.

Говард сів на стілець з іншого боку ліжка.

— Я залишу вас наодинці, — сказала медсестра й потягла металеві кільця карнизом, аж доки не відгородила їх трьох у білій бульбашці опіки.

За кілька секунд Лаура почула, як хтось наче стримує напад кашлю, і, підвівши погляд, побачила, що Говард плаче, його зап’ясток був притиснутий до рота, він намагався придушити шум. Він трусонув головою й стиснув очі вказівним та великим пальцями, витираючи сльози. Востаннє вона бачила, як її чоловік плакав, коли народився Даніель. Він нарешті з’явився на світ о шостій ранку після двадцяти чотирьох виснажливих годин праці, коли серцебиття Даніеля різко сповільнилося, а тому їй терміново зробили кесарів розтин. Вона лежала виснажена, вражена, а Говард сидів біля неї на стільці й тримав маленького Даніеля, і раптом сльози покотилися по його щоках.

«Вибач, — сказав він, коли знічено квапився витерти сльози, однак вони все одно продовжували текти. — Я подумав… Я думав, ти помреш або він…»

Лаура знала, що він мав на увазі. Це не могло статися знову.

«Цить, тепер із нами все добре», — сказала вона, і це була мить близькості їх трьох, Говарда в його найбільшій чистоті. Це був той Говард, якого вона знала, коли вони тільки познайомилися й ніхто не міг забрати його в неї.

«Я просто такий щасливий», — він зумів вимовити крізь сльози, і вона всміхнулася, сповнена любов’ю до нього.

«З тобою все гаразд?» — м’яко промовила вона, лежачи на ліжку.

Він кивнув.

«Вибач».

Їй би хотілося ще раз мати змогу сказати йому, що все буде добре.

Повернулася медсестра й почала перевіряти показники Даніеля; Лаура мовчки за цим спостерігала. Вона попросила медичну сестру залишатися з ним постійно й подякувала їй. Уже за мить Лаура повернулася до Даніеля й почала розповідати йому, як минув її день. Спочатку було дуже незвично чути пищання, що позначало кожен удар його серця, а ще його мовчазні відповіді. Коли вона запнулася, підійшов Говард, і після цього, підтримуючи одне одного, вони досягли гарного ритму. Через кілька годин такої підтримки в бадьорому тоні хвилювання почало осідати. Це сталося тоді, коли інша медсестра відкинула завісу й промовила до Лаури кілька слів, котрі їй так хотілося почути.

— Хтось хоче побачити Даніеля. Черрі?

Лаура скривилася.

— Ні, — заявила вона. — Я не хочу її тут бачити.

Говард глянув на неї, однак вона навіть не зрушила з місця.

— Я вийду побачитися з нею, — сказав він.

— Скажи їй, що ми хочемо забрати його речі.

Говард кивнув і вийшов із палати. Лаура міцніше стиснула синову руку й мовчки присяглася залишатися біля нього впродовж усієї ночі та наступного дня, якщо так зможе вберегти його від Черрі. Це було б майже неможливо, однак, як найближчій родичці, Лаурі це було під силу, вона могла не дозволити Черрі провідувати сина. Коли Лаура думала про цю дівчину, про її дурний маленький план, як заволодіти Даніелем, як вона отримувала бали на свою користь, то починала палати глибоким, пристрасним гнівом: це вона вклала її сина в лікарняне ліжко. Лаура хотіла дізнатися, що сталося, однак не могла її бачити. Щоразу уявляючи її обличчя, жінка відчувала сліпий гнів і втрачала будь-яку раціональність, а тому розуміла: якщо опиниться з нею в одній кімнаті, то втратить над собою контроль. Говард з усім розбереться.

23

Субота, 23 серпня

Час має дивовижну здатність примножувати роздратування. Черрі сиділа в кав’ярні, граючись із третьою чашкою, і час від часу поглядала на годинник, уже починаючи хвилюватися від похмурого передчуття, адже найбільшу чашку було випито більш ніж п’ять хвилин тому. Вона втекла сюди приблизно тоді, коли, на її думку, мали прибути Лаура та Говард, щоб перед тим, як повернутися нагору, обміркувати, що вона їм скаже. День видався довгим та кошмарним. Коли вона вийшла з роздягалень, то побачила, що ззовні на неї вже чекала поліція. Очевидно, звичайна процедура для випадків, коли на місце нещасного випадку викликають швидку. З ними вже говорив Гарет, і вона відчула морозець страху. Вона випадково вдарила Даніеля по голові веслом. Однак це не вона виштовхнула його з плоту, а хвилі. Річка точно була надто бурхливою, надто небезпечною для спуску, і її охопив гнів на самовпевненого Гарета з його тупими «жартами».

До лікарні вона приїхала на авто Даніеля вслід за поліцією. Коли вони прибули, сестринський персонал повідомив їй, що його відразу ж повезли в операційну, але не сказали чому й не повідомили жодних інших деталей, і це хвилювало її найбільше. З фізичної точки зору з нею все було гаразд, і вона мусила поговорити з поліцією. Черрі розповіла свою версію подій з очима, повними сліз, коли згадувала про те, що сталося. А потім усе закінчилося. Вони запитали, чи можуть зателефонувати комусь від її імені, попросити приїхати й посидіти з нею, однак вона відмовилася й запевнила їх, що з нею все гаразд, і вони пішли, сказавши, що ще зв’яжуться з нею знову.

Тепер Черрі мала змогу зібратися з думками. Вона дозволила докорам сумління випливти на поверхню, і оглянула їх, щоб перевірити, чи була в них правдоподібність. Вона знала, що їй слід було гребти, коли Гарет цього вимагав, але на якусь мить вона ніби була недоступна. Можливо, це сталося там, де пліт переходив до наступної секції, де пороги були практично нещадні, і саме тому вона закинула весло вгору й ударила Даніеля. Можливо, через це він втратив рівновагу й не зміг втриматися на плоту, коли вдарили хвилі, і саме вони виштовхнули його за борт. Можливо, коли вона його вдарила, то збила з нього шолом, і саме тому його голова була беззахисна у вирішальний момент, коли він ударився об камінь. Можливо. «Однак усе це припущення», — переконувала вона себе. Ніхто не знав, чи це її бездіяльність дала початок цілій низці подій, а якщо одна подія й справді спричинила іншу, цього ніхто не зміг би довести. От тільки нічого з цього Черрі не розповіла поліції. Вони запитали в неї про рубець на лобі в Даніеля, і вона зі щирими слізьми та розкаянням повідала їм, як її весло безконтрольно підкинуло вгору. Вони самі сказали, що шолом Даніеля зсунувся, але це могло статися через падіння на камінь, а не через неї. Потайки вона зітхнула з полегшенням від того, що провина лежала не на її плечах. Вона думала про бідолашного непритомного Даніеля, який лежав на камені, і від щирого серця воліла б, щоб зробила була так, як їй сказали, гребла, коли її про це попросили, і тоді, можливо, зараз вони були б удома, у його квартирі в Лондоні, і разом готували вечерю.

Вона пішла до реєстратури, щоб перевірити, чи не з’явилося раптом новин про його стан, і з полегшенням зітхнула, почувши, що операція пройшла вдало й тепер він на реабілітації. Лікарка мала вийти, щоб поговорити з нею, а після цього Черрі змогла б побачити його. Тим часом зателефонували Лаурі та Говарду, і вони вже прямували сюди. Черрі розпланувала свій день: сорок п’ять хвилин вона провела з Даніелем, а потім повернулася до кав’ярні, щоб дати його батькам час побути з ним наодинці.

Коли Черрі вперше побачила Даніеля, його вигляд стривожив її: надто вже раптово він став таким вразливим та залежним. Це засмутило її більше, ніж вона очікувала, і ще більше підсилило її почуття до нього.

Черрі допила свою каву. Вона сиділа вже так довго, що «знала» тих, хто теж очікував за іншими столиками. Там була молода пара, жінка вже на пізньому терміні вагітності, яка виглядала виснаженою. Чоловік же перебував у стані постійного захвату й іноді навіть масажував їй великими пальцями поперек. Ще була жінка пізнього середнього віку, гарно вбрана, у кремовому пальті та янтарному шовковому шарфику. Вона була сама, але це якимось чином не пасувало їй, здавалося, вона була з тих жінок, які завжди поруч із чоловіком. Черрі помітила обручку, і їй стало цікаво, чи приїхала вона сюди, щоб побачити його. Усі вони були тут так само довго, як і вона, і поводилися, як товариші, кожен із власним чергуванням, але об’єднані потребою бути в лікарні. Вони переглянулися з вагітною, коли її відданий чоловік пішов, щоб наповнити їй склянку. Вона зітхнула й відкинулася назад, тримаючи руки на своєму величезному животі; жінка середнього віку тримала в руках теплу чашку, і вони обидві усміхнулися. Черрі нервово підвелася. Настав час повертатися в палату.

Щойно Черрі підійшла до реєстратури, медсестра підвела на неї погляд і повідомила, що з ним його батьки, а отже, вона мала поставити їх до відома, що вона тут. Коли медсестра зникла, Черрі спробувала уявити майбутню розмову. Вона не здивувалася, однак усе одно розхвилювалася, коли побачила, що Говард вийшов один.

— Привіт, Черрі.

— Я можу побачити його?

Він поклав руку їй на плече й відвів убік.

— Не зараз. Ходімо вип’ємо кави.

Вони повернулися на те ж місце, яке вона звільнила п’ять хвилин тому, однак чомусь за той час, поки вона піднімалася в палату, її союзники пішли. Це спантеличило Черрі, вона почувалася спустошеною й через це ще більше розхвилювалася. Вона пила вже четверту чашку кави за день і почувалася дитиною, котра очікувала на зауваження від директора, чекаючи, поки Говард заговорить.

— Як ти?

Добрий знак, що він запитував про неї. Переконував її, що вони на одному боці.

— Добре. Нормально. Я ще трохи не оговталася, однак більше хвилююся за Даніеля.

— Як і всі ми, — різко сказав він.

Черрі кивнула, а її колишній оптимізм випарувався.

— Що сталося сьогодні вранці?

Черрі розповіла Говардові ту саму історію, що й поліції. І знову заплакала, коли згадувала про весло, яке вдарило його по голові. Вона ненавиділа цю частину, бо відчувала в цих словах звинувачення себе. Дівчина промовила чітко, невимушено, що саме удар під час падіння спричинив травму. Закінчивши, Черрі очікувала почути запитання, однак Говард лише помішував свою каву, і це нервувало її. Він їй повірив? Навряд чи вона могла запитати його, оскільки це означало б, що існувала ймовірність того, що вона збрехала.

Говард глянув на неї.

— Сумка Даніеля в тебе, його речі?

Черрі зовсім забула про них. У рафтинговому центрі вона поспіхом вигребла все із шухляд і скинула в сумку, одну на двох, бо відчувала, що мусить приглянути за речами, адже відповідала за них. Їй здавалося, що вона мусила так вчинити, і віддавати його речі було для неї дуже дивним, тому Черрі вагалася, однак Говард продовжував дивитися на неї, і вона витягла з-під столу сумку, яку носила із собою впродовж усього дня.

— Тут і мої речі теж…

— Візьми сумку.

Вона витягла особисті речі Даніеля й передала їх Говардові над столом. Він глянув на них і поклав на стілець поруч.

— Мені потрібно знайти, де зупинитися. Медсестри сказали, що він пробуде в лікарні щонайменше кілька днів.

— Не думаю, що Лаура дозволить тобі побачитися з ним. Не найближчим часом, це точно.

Вражена, Черрі пильно глянула на нього.

— Вона не може мене зупинити.

— Боюся, що вона, ми, можемо. Як найближчі родичі.

Їй обірвалося серце.

— І ти також?

— Моя дружина й так надзвичайно засмучена через те, що сталося. Лише підтримання її в доброму стані, наскільки це можливо, може допомогти Даніелю одужати.

— А як же я?

— Це поки що. Доки він не пройде найгірше.

Черрі спалахнула гнівом.

— Схоже, вона не розуміє, що я кохаю його.

Якусь мить Говард просто дивився на неї.

— Ти забронювала ці вихідні, щоб навмисно засмутити мою дружину?

Черрі потупила очі в підлогу.

— Бо якщо це так… тоді ти не надто й сильно кохаєш Даніеля, правда ж?

Заніміла, вона залишилася сидіти, коли він підвівся.

— Ти збираєшся забрати авто Даніеля в Лондон?

Черрі знизала плечима.

— Гадаю, що так.

— Будь обережна за кермом, — люб’язно промовив він.

Черрі дивилася, як Говард ішов геть, тримаючи Даніелеві речі під пахвою, а серед них одяг, гаманець, телефон, ключі від квартири. Було очевидно, що її проганяли.

24

Середа, 27 серпня

— За результатами сканування Даніеля він уже мав би отямитися, — сказала лікар Рейна.

Вона чекала, поки вони усвідомлять цю новину.

Говард та Лаура знову були в кабінеті лікаря. Ранок лише починався, і сонячне проміння струменіло крізь вікна, тому в повітрі було видно кожну пилинку. Лікар Рейна була співчутлива, однак діловита й повідомляла факти без прикрас. Лаура та Говард були виснажені й налякані. Лаура провела три дні біля ліжка Даніеля, а потім, останньої ночі, лікарі припинили давати йому заспокійливе. Упродовж наступних дванадцяти годин він мав опритомніти.

Голос Лаури звучав тихо, слабко:

— Тож чому цього не сталося?

— Ще не знаємо. Ми почнемо обстеження сьогодні вранці. Проведемо ще одне сканування, а також зробимо енцефалограму мозку та протестуємо іншу активність.

— Скільки часу знадобиться на все це?

— Деякі результати ми матимемо вже сьогодні вдень, однак мушу попередити, що вони можуть не дати нам потрібних відповідей, — обережно промовила лікар Рейна. — Мозок дуже складний, тому інколи потрібен якийсь час на те, щоб з’ясувати точно, що не дає комусь вийти з коми. А часом пацієнти приходять до тями ще до того, як ми це з’ясовуємо.

— Ви можете сказати… Ви можете сказати, як довго він може залишатися в такому стані?

Лаура відчула, як Говард обережно накрив її руку своєю.

— Боюся, що ні. Ми просто не знаємо. Хороша новина в тому, що він дихає самостійно, тож ми відключили апарат.

Лаура кивнула, проте не могла позбутися відчуття, що це було лише краплиною хороших новин. Дрібничка, за яку можна зачепитися, коли вимальовувалася значно більша й серйозніша проблема.

Пейджер лікаря Рейни подав сигнал, і вона глянула на нього. Було зрозуміло, що її кудись викликають, і, хоча вони й могли затримати її, здавалося, усе вже було сказано.

— Триматимете нас у курсі, лікарю? — сказав Говард.

— Звісно ж… Щойно я матиму якісь новини, то зв’яжуся з вами. Я можу запропонувати вам відпочити кілька годин? Змінити обстановку?

Він кивнув лише для того, щоб завершити розмову, але і Говард, і Лаура знали, куди мали йти. Єдина причина, чому вони були тут, — Даніель.

— Даніелю, час прокидатися, — сказала Лаура, схилившись над ліжком, тримаючи його за руку й вдивляючись в обличчя в пошуках ознак життя. — Розплющуй очі.

Він лежав нерухомо, пищання апарата й досі звучало в якомусь болісному ритмі.

— Ти можеш ворухнути пальцями на руках? А на ногах?

Вона пильно вглядалася, однак нічого.

— Лише тремтіння. Годі тобі, Даніелю, — сказала вона з усе більшим розпачем.

Лаура рішуче відштовхнула стілець, міцніше стиснула його пальці, можливо, надто міцно, однак вона просто хотіла достукатися до нього. Жодного руху, жодного звуку, нічого, що могло б сказати їй, що він тут, що він намагався.

— Будь ласка, — благала вона, голос ламався, і мовчазні сльози відчаю котилися її обличчям.

До наступного дня нічого не змінилося. Тести не пролили світла на те, чому Даніель не опритомнює, а досі нерухомо лежить на ліжку. Так було наступного дня й наступного за ним теж. Лаура відправляла запити, дзвонила друзям друзів, шукала в інтернеті й дізналася, що найкращі лікарі країни працювали в Лондоні, у лікарні Челсі та Вестмінстера. Порадилися з лікарем Рейною й з’ясували, що можна зробити запит на перевезення Даніеля; це питання швидко було вирішено. Новий лікар сказав те саме: неможливо передбачити, коли він вийде з коми, і ставало зрозуміло, що це може тривати багато тижнів чи й навіть місяців, і це кинуло Лауру у вихор жаху та болю, котрі загрожували вийти з-під контролю. «Я мушу вірити», — нагадала вона собі, і ці слова стали як заклинання, але це було єдине, що її тримало. Життя її сина обмежувалося набором шаблонів. І так було щодня. Лише бути з ним. І вірити.

Через десять днів у їхньому житті сталися певні зміни. Говард мусив повертатися до офісу на якісь термінові зустрічі. А особиста помічниця Лаури залишила повідомлення, у якому йшлося про те, що вона має до неї кілька справ. Це мало б бути щось важливе, інакше її б не потурбували.

Вони поринули в рутину. Уранці Лаура ходила до офісу, а вдень працювала вдома й перебувала в Даніеля щонайменше по дві години. А Говард їздив до нього щовечора, коли повертався з роботи. Лаура вирішила дозволити й Черрі провідувати сина. Вона була готова зробити що завгодно, аби це могло допомогти Даніелю вийти з коми.

Якби Черрі заговорила до нього, можливо, її голос зміг би запустити якийсь механізм у його мозку, щось, що могло б повернути його їй. Черрі дозволили відвідувати Даніеля раннього вечора двічі на тиждень — по вівторках та четвергах. Лаура дала чіткі вказівки, що це єдиний час, коли вона могла приїхати, і дівчина мусила йти до того, як о восьмій приїжджав Говард.

Поцікавившись, чи виконує медичний персонал ці правила, вона якось запитала про це в Говарда, і він відповів, що не бачив Черрі.

Лаура повернулася з поганими новинами. ITV не планував фінансувати другу серію її драми, оскільки рейтинги падали й було дуже шкода, але вони ніяк не могли продовжувати. Однак вони покладали «великі надії» на сценарій нової кримінальної драми й із нетерпінням чекали того дня, коли нарешті змогли б її переглянути. Поки що вона могла виплачувати своїм працівникам зарплатню. Лаура вже готова була подзвонити Говардові, щоб порадитися з ним, бажаючи з кимось усе обговорити, однак зупинилася з телефоном у руках. Після тимчасової близькості, що з’явилася між ними через нещасний випадок із їхнім сином, вони знову віддалилися одне від одного. Кожен повертався з лікарні з маленьким звітом, проте ніхто з них не хотів обговорювати те, що розповідав Даніелю. Вони були окремо так довго, що в кожного було своє життя, і якби Говард хотів обговорити його з Лаурою, то мав би починати здалеку, і те саме стосувалося її.

Лаура не змогла б звикнути до того, що Даніель нерухомо лежав на ліжку, і щоразу, коли вона його бачила, серце їй стискалося в грудях. Вона бадьоро розмовляла з ним, безупинно після того, як багато читала про кому в книгах, інтернеті та консультувалась у друзів друзів, котрі працювали в неврології.

Вона знаходила згадки про те, що пацієнт на реабілітації міг відтворювати цілі речення, які були сказані, коли він лежав непритомний. Це було лише питання часу. У всякому разі вона в це вірила.

Рік закінчувався, й Ізабелла, як і зазвичай, влаштовувала різдвяну вечірку з колядками під супровід фортепіано та великою кількістю шампанського й різноманітного вина. Вона була дуже гарним другом, відколи стався нещасний випадок, і щоразу була поруч, коли Лаура хотіла поговорити, утішала й витирала сльози. Іззі знала, що Різдво буде для Лаури важким періодом, і сказала їй, що зрозуміє, якщо вона не захоче прийти, однак Лаура відчувала, що важливо продовжувати жити звичайним життям, наскільки це було можливо, навіть попри те, що кожен день починався з важкого болю в грудях. Та приїхавши на вечірку, вона відразу ж відчула себе зайвою. У неї не було бажання випити, і святкова атмосфера теж не торкнулася її. А ще Лаура відчувала, що людям навколо неї незручно: вони не знали, як говорити про Даніеля, тому більшість із них не згадували про нього взагалі, окрім хіба що «передай йому нашу любов», що вони казали з болісним, фаталістичним виразом, і це здавалося їй приречено песимістичним і злило її. «Він іще живий!» — хотілося закричати Лаурі. «Він іще й досі тут, частина мене самої. Чорт забирай, він іще не помер», — пробурмотіла вона собі під ніс. Після кількох напружених годин вона вислизнула додому. Потім настало саме Різдво. Вони з Говардом провели його з Даніелем, у палаті тривалої підтримки в спеціальному медичному закладі, куди його перевезли. Це дало їй затишок та впевненість у тому, що він не самотній.

Коли почався новий рік, він здавався безрадісним та тьмяним. Щодня, коли вона робила найбуденніші речі: зав’язувала шнурки, замикала двері, її атакував страх. «Коли? Коли?» Інколи вона голосно викрикувала це, коли ніхто не чув. Це слово випаровувалося, щойно вона його вимовляла, не залишаючи ані сліду, ані відповіді. Коли він одужає? Очікування було мукою. Вона пильно вдивлялася в чорну прірву невідомої відстані, проте, як і раніше, відмовлялася коритися обставинам. Вона ніколи не здасться.

25

Четвер, 12 лютого

Відколи стався нещасний випадок, минуло п’ять місяців. Уже були помітні крихітні ознаки весни. У Гайд-парку з’явилися підсніжники, затишно влаштувавшись навколо дерев. Завдяки тому, що в Лондоні свій мікроклімат, усі ці будівлі та люди, там було навіть кілька крокусів, схожих на жовті та бузкові спалахи. Лаура сиділа на задньому сидінні таксі: вона поверталася з денної зустрічі. Сонце з’явилося пізно, і вперше від жовтня температура піднялася вище від десяти градусів. Їй схотілося вийти назовні, відчути на своєму обличчі повітря, і вона постукала по перегородці між нею та водієм.

Вийшовши з таксі, вона зрозуміла, що це була гарна ідея. Сонце було таке приємне, а ще вона помітила те, чого не бачила впродовж тижнів: тіні на тротуарі. Цього не було вже так давно, що вони здавалися трохи дивними як на позір, новими. Це трохи підняло її дух, заморожений у темряві ось уже кілька місяців. Зустріч з ITV пройшла добре: вони прочитали сценарій її кримінальної драми, і він їм сподобався. Вони справді були впевнені в проекті, як і завжди, і бажали побачити наступний план так скоро, як тільки можливо. Ураховуючи, що сьогодні сценаристка пішла, зробивши задовільні записи всього, про що вони говорили, Лаура відчувала, що їй можуть дати зелене світло.

Сонце та свіже повітря були корисними, однак головний біль Лаури не минав, загрожуючи перерости в мігрень. До нещасного випадку з Даніелем у неї ніколи не було мігреней, але тепер вона скаржилася на біль уже щонайменше місяць. Жінка полізла в сумочку за таблетками, які завжди носила із собою, але побачила, що пакетик порожній. Знаючи, що мігрень, якщо почнеться, дуже їй дошкулятиме, Лаура зупинилася біля аптеки й зайшла, щоб купити нові таблетки. Вона чекала в черзі біля фармацевтичної каси, зосереджена на поличках за продавцем, аж доки не знайшла того, що шукала. Підійшла її черга. Дівчина перед нею повернулася. Це була Черрі.

Вона всі місяці не бачила її, тож це стало несподіванкою, навіть більшою від того, як Черрі виглядала. Вона схудла, а ще була бліда, з бузковими тінями над очима, а рум’янець, який Лаура помітила, уперше побачивши її того дня, коли підглядала через вітрину агентства нерухомості, зник.

Черрі оговталася перша.

— Привіт, Лауро.

— Привіт, Черрі.

Вони обоє так і стояли, поєднані одним чоловіком, ще не впевнені в стосунках між ними.

— Гадаю, нам саме час поговорити, правда? — сказала Лаура.

Вони пішли в кав’ярню на головній вулиці, багатолюдну й безлику. Щойно вони стали в чергу, як Лаура пожалкувала, що запросила Черрі. Що вона могла їй сказати? Дівчина зовсім не подобалася їй, але вона хотіла дізнатися про її відвідини Даніеля. Лаура просто поговорить із нею, аби підтвердити свої підозри, що він ні на що не реагував, як це було при ній та Говардові, а потім вона б, перепросивши, пішла.

Вони знайшли столик, вкритий кристаликами цукру, і Лаура змахнула їх паперовою серветкою. Вони сіли, і було очевидно, що Черрі не в настрої починати розмову, тому що дівчина дивилася крізь вікно на перехожих. Якийсь час Лаура її розглядала.

— Тобі не потрібно на роботу? — слова виявилися жорсткішими, ніж Лаура хотіла, схожими на звинувачення.

Черрі кинула на неї важкий погляд, а потім, не кваплячись, відпила свій чай.

— Сьогодні в мене вихідний. Я працюю по суботах.

Знічена, Лаура збагнула дещо інше.

— Але ти сьогодні відвідуєш Даніеля, четвер.

— Так.

— Тож ти приїхала в місто спеціально.

Ці слова роздратували Черрі з двох причин: Тутінг — теж місто, хоч і трохи далі, і, звісно ж, вона приїхала спеціально.

— Так, Лауро. Він мій хлопець.

На якийсь час вони поринули в мовчання, і Черрі знову дивилася у вікно.

— Як тобі… відвідини? — запитала Лаура.

Черрі знизала плечима.

— Я хвилююся, що йому нудно, коли я розповідаю про будинки.

— Думаєш, він слухає?

— Не знаю. Інколи.

Лаура миттєво зреагувала:

— Чому? Що він робив?

— Нічого. Я маю на увазі, що не хочу давати тобі надію абощо, це радше відчуття. Він надто особливий, надто зацікавлений речами, людьми, щоб не слухати. — У її очах з’явилися сльози, і вона швидко змахнула їх. — Вони ж не знають, коли він прокинеться, так?

— Ні.

— Я сумую за ним, — вона говорила так тихо, так покинуто, що серце Лаури зіщулилося на якусь мить.

Черрі опанувала себе.

— Вибач, я знаю, ти теж сумуєш. — Вона опустила голову, граючись чайною ложкою, а потім знову підвела погляд. — І вибач мені, що забрала його у твої вихідні. Якби ж я тільки могла повернути час назад…

Раптом Черрі зайшлася плачем, голосно, помітно, і Лаура налякано витріщилася на неї. А потім, коли почали озиратися й інші клієнти, вона схопила паперову серветку й підсунула її Черрі.

— Ось. Витри сльози.

— Вибач, мені справді дуже шкода… — але вона не змогла стримати сліз.

Лаура помітила, що Черрі виглядала ще гірше, ніж їй здалося зразу.

— Інколи, — продовжила Черрі, — інколи мені здається, що я розпадаюся на частини, клаптик за клаптиком, і бачу, як ці частини мене падають на підлогу. — Вона спробувала всміхнутися.

Лаура спостерігала за Черрі. Вона не була впевнена в ній новій, сповненій каяттям та стражданням. Вона не вірила їй. Ця дівчина брехала та маніпулювала їхніми життями, навмисно впала в басейн та влаштувала все так, наче це Лаура штовхнула її; навмисно зруйнувала святкування її дня народження, а потім забрала її сина в поїздку, яка вклала його в лікарняне ліжко на п’ять місяців. Але тепер Черрі здавалася дуже засмученою. Можливо, вона врешті-решт мала совість.

— Може, тобі варто піти додому.

— Не можу. Я чекаю шостої вечора.

Вона мала на увазі час, коли Лаура дозволила їй бачитися з Даніелем.

— Послухай, я впевнена, що він не буде проти, якщо ти сьогодні не прийдеш. Так чи інакше, до нього приїде Говард трохи пізніше.

— Я не можу. Я…

— Буду з тобою відвертою, Черрі, ти виглядаєш паскудно. Їдь додому, прийми ванну й відпочинь. Насправді чому б тобі не взяти відпустку? Коли ти востаннє нормально відпочивала?

— Що ти маєш на увазі?

— Тиждень вихідних. Зміна обстановки. Якийсь час, коли б ти не думала про Даніеля.

— Я завжди про нього думаю.

Лаура починала дратуватися й відчувала, як її співчуття слабшає.

— Заради Бога, вийди трохи на сонце. Візьми відпустку. Без сумніву, Даніель буде в такому ж стані, коли ти повернешся.

— Думаєш?

Вона неохоче кивнула.

Черрі мляво всміхнулася їй.

— Думаю, напевно, ти маєш рацію. Я можу домовитися про відпустку.

Лаура знову кивнула, а потім підвелася.

— До побачення, Черрі.

— До побачення, Лауро.

Черрі спостерігала за тим, як вона йшла, і коли Лаура зникла в кінці вулиці, вирішила взяти з прилавка шоколадний брауні. Зрештою, їй було що святкувати. Правда в тому, що Черрі була виснажена. Виснажена відвідуванням, очікуванням, бажанням знати. Вона погано спала, і лікар виписав їй зопіклон, який допомагав, однак через нього вона була апатична. Спочатку, зразу після нещасного випадку, вона жахливо сумувала за Даніелем. Він став дуже великою частиною її життя, вони проводили так багато часу разом, але потім, через якийсь час, смуток поширився не тільки на нього. Вона також відчувала жахливу втрату свого нового життя, їхнього, її майбутнього. Відтоді, як стався той нещасний випадок, усе стрімко змінювалося. Більше не було вечер у милих ресторанах, ночівель у шикарній квартирі. Вона здригалася щоразу, коли думала, що таке прекрасне, дороге місце змарноване, порожнє й нікому ним насолодитися. Їй навіть довелося повернути авто того дня, коли Говард приїхав з Уельсу. Він зателефонував їй в офіс і попросив припаркувати його біля будинку, а ключі вкинути в поштову скриньку. Різдво було зовсім похмурим. Венді запросила її назад у Кройдон, і вони сиділи лише вдвох біля розкладного столу з індичкою та в паперових капелюхах, свій вона зняла за першої ж нагоди. Щоразу, коли Черрі бачила Даніеля, вона спонукала його поквапитися й вийти з коми, щоб вони могли продовжити планувати спільне життя. Однак минуло п’ять довгих місяців, але нічого не змінилося. Черрі регулярно відвідувала його двічі на тиждень, постійно, хоча й могла легко знайти виправдання, щоб цього не робити, і чергування починало перетворюватися на похоронний дзвін. Вона починала замислюватися над тим, як довго дівчина має залишатися біля чоловіка, який не може відповісти їй у жодній формі. Вона планувала заручитися з Даніелем десь за чотири місяці того року, коли познайомилася з ним, а якби щось завадило, — а на це ніщо не вказувало, — тоді почала б усе спочатку. Коли Черрі думала про це, то впадала у відчай, оплакуючи те, що могло б бути. До того ж іще й на роботі останнім часом їй велося не надто добре. Вона була надто розумна для цього, і їй було нудно. Черрі мусила працювати надзвичайно наполегливо, аби підтримувати свій імідж агента з нерухомості, але почувалася, ніби в пастці. Вона не могла звільнитися, бо якби втратила роботу, то втратила б і квартиру, і перед нею вимальовувався Кройдон. Вона могла знайти іншу, але працювала в «Гайсміт та Браун» лише рік і в життєписі це виглядало б не надто добре. Вона відчайдушно прагнула перерви, можливості відпочити, відновитися, глянути на речі під новим кутом. У неї були деякі заощадження, і Черрі могла б придбати якийсь недорогий тур останньої миті. Але вона не могла просто зникнути на двотижневу відпустку в Мехіко й повернутися засмагла й відпочила, бо не хотіла, щоб Лаура думала, ніби вона безсердечна. Тепер, що б там не було, вона могла. Черрі всміхнулася. Сльози з’явились у правильний час.

26

Вівторок, 24 лютого

За два тижні Лаурі зателефонували з медичного центру. Її серце шалено забилося в грудях, відчайдушно намагаючись вирватися з цієї вбогої в’язниці, однак лікар повідомив зовсім не те, на що вона так очікувала.

— Місіс Кавендіш, боюся, що в мене для вас погані новини.

— Що сталося?

— Мені шкода, але Даніель більше не може дихати самостійно. Ми знову перевели його до лікарні, і там вашого сина знову підключили до апарата штучного дихання.

Весь її світ зруйнувався за мить.

Спочатку Лаура поїхала до лікарні. До неї відразу ж вийшов лікар і пояснив, що о 9.20 ранку Даніель перестав дихати й унаслідок цього в нього зупинилося серце. Медикам удалося його реанімувати, але тепер він знову на апараті штучного дихання. На середині розмови прийшов Говард, і вона мусила ще раз вислухати все спочатку, і ці слова, наче ножі, впивалися їй у серце. Здавалося, Даніель після стількох місяців таки йшов від неї, і Лаура не могла зрозуміти чому.

— Що стало причиною? — запитала вона в лікаря, відчайдушно намагаючись зрозуміти, що ж змінилося.

— У нього двостороннє запалення легень. Боюся, що пацієнти в його стані найбільш вразливі до інфекцій.

Лаура збунтувалася від болю та розчарування.

— Не буває так, що одного дня з ним усе в порядку, а наступного — запалення легень та серцевий напад. Це безглуздо!

Лікар залишався терплячим.

— Місіс Кавендіш, з ним було не все в порядку, він був у комі. Часто дуже важко чи й неможливо передбачити наслідки такої травми.

Така відповідь її не задовольнила. Лаура почувалася так, наче, рутинно навідуючись, чекаючи та сподіваючись, не помітила чогось важливого. Вона мусила щось зробити.

— Нам доведеться зачекати й перевірити, чи його легені знову функціонуватимуть повною мірою, — продовжив лікар. — Сьогодні, трохи пізніше, ми спробуємо знову відключити його від апарата штучного дихання, і якщо це не спрацює, то відрегулюємо все так, щоб спонукати Даніеля докладати більше зусиль для самостійного дихання, однак апарат усе одно підтримуватиме його.

— А раптом у нього знову зупиниться серце?

Лікар відповів не відразу.

— Ваш син уже тривалий час перебуває в комі. Ми повинні думати про те, що найкраще для нього самого.

Лауру скував панічний жах.

— Ви хочете сказати, що не будете… і просто дозволите йому померти? — недовірливо промовила вона.

— Не обов’язково. Якщо така буде ваша воля, ми зробимо все, щоб реанімувати його.

— Так, це моя воля! — вигукнула Лаура й розплакалася.

Коли їх залишили наодинці, якийсь час Говард та Лаура сиділи в повній тиші.

— Ми робимо все можливе, — сказав Говард.

— А вони?

Її слова його трохи шокували.

— Так, звісно ж.

— О Говарде, я не мала на увазі, що вони недбалі чи щось таке, і знаю, що тут неймовірні лікарі, — зрештою, лікар Даніеля — один із найкращих, — але в мене таке відчуття, що ми просто сліпо пливли за течією, коли нам варто було за всім наглядати.

Вона й далі сиділа біля чоловіка, склавши руки на колінах.

— Ми вже були тут, пам’ятаєш? А раптом, якби ми… Якби я привезла Роуз до лікарні тієї хвилини, коли її не вдалося погодувати вперше?

— Зачекай-но…

— Я знаю, що ти збираєшся сказати. Те, що кожен говорив мені: я зробила все можливе й у цьому немає моєї провини. Але запитання «А раптом?» не зникає так просто. І я обіцяла, Говарде, я обіцяла, що завжди піклуватимуся про нього, що приглядатиму за ним, що ставитиму запитання, які він буде не в змозі поставити. Я жила далі. Він був моїм другим шансом.

Говард накрив її долоню своєю.

— Тоді що ти пропонуєш?

— Є ще один лікар… Американець. Я нічого не робила, бо думала, що ми в гарних руках, — і так і є, — але я хочу збільшити наші можливості. Він призначив нову зустріч у місцевій приватній лікарні. І якраз спеціалізується на неврологічних станах. О Говарде, я не витримаю цього. А раптом ми щось пропустили? А раптом ми дозволили собі недбалість? Я думаю, що нам варто хоча б зустрітися з ним та дозволити оглянути Даніеля.

— Хіба це не означає перевезти його?

— Так, але там є все, що й тут, а ще той лікар. Здається, його прізвище — Бел. Я можу зателефонувати й готова битися об заклад, що це лише питання повноважень Челсі та Вестмінстера, щоб перевезти його, і вони подбають про решту.

— Його безпечно перевозити? Коли він хворий?

— Ми можемо запитати.

Говард обмірковував слова дружини, а Лаура помилково сприйняла його мовчання за незгоду. Її голос обірвався.

— Якщо він… Не роби цього, Говарде. Не думаю, що зможу жити, знаючи, що не спробувала всього, що не зробила для нього найкращого. Цей лікар Бел може сказати те саме, але ми хоча б отримаємо ще одну думку.

Говард глянув на дружину. Вони були двома загубленими людьми, котрі шукали будь-якого порятунку. І хай яким би мізерним не був цей шанс, усе одно це було краще, ніж залишатися заручниками на безлюдному острові.

Лікар Даніеля, хоча й не бачив різниці, проте й заперечувати проти їхнього рішення не став, тож уже через два дні Даніеля на швидкій перевезли до Веллінгтонської лікарні. Лаура саме їхала, щоб побачити його, коли згадала, що того вечора Черрі мала прийти провідати її сина, адже то був четвер. Вона б мала поцікавитися тим, що відбувалося, бо минуло вже кілька днів відтоді, як Даніеля забрали з медичного центру. Вона подзвонила туди й поговорила з однією зі знайомих медсестер, однак здивовано почула, що останнім часом Черрі не з’являлася.

— Вона поїхала, — сказала медсестра. — До Канкуна на два тижні. Хіба вона не сказала?

Лаура згадала їхню розмову.

— О так, так, звісно. Коли вона поїхала?

— Здається, минулого понеділка.

Лаура покладала великі сподівання на першу зустріч із лікарем Белом, однак, на жаль, його вердикт був таким самим. Даніеля не можна було відключати від апарата штучного дихання. Через три дні після переведення в нього знову зупинилося серце. Лауру та Говарда викликали до лікарні, і лікар Бел делікатно повідомив, що становище не з кращих.

— Боюся, існує велика ймовірність того, що скоро станеться ще одна зупинка серця, а коли подібне трапляється так часто, як зараз, то врятувати пацієнта дуже складно.

— Скільки?

— Важко сказати напевне, але це може статися в межах двадцяти чотирьох чи сорока восьми годин.

Лаура повернулася до просторої, сонячної, окремої палати Даніеля й тихо сиділа біля його ліжка. Вона намагалася, вона й справді зробила все, що могла, але цього виявилося замало. Жінка взяла синову руку, і її вже без того так давно розбите й таке вразливе серце розлетілося на тисячі крихітних скалок, які шматували її зсередини.

От і все. Це все, що вона мала. Після двадцяти чотирьох років у неї були, можливо, один чи два дні із сином, котрий просто лежав на лікарняному ліжку, блідий, безпорадний, і ні на що не реагував. Раптом Лаура усвідомила з граничною ясністю: вона не хотіла ні з ким ділитися сином. Так само було й тоді, коли він народився: Лаура не могла витримати, коли люди тримали його надто довго, їй здавалося неприродним бути відділеною від нього, навіть попри те, що він був лише в іншому кутку кімнати. Вона не могла спокійно сидіти й схвильовано заламувала руки, борючись зі спокусою просто висмикнути сина з рук буркотливої матері Говарда, яка завжди залишала на Даніелеві сильний запах своїх парфумів, тож Лаурі доводилося купати його. Вона хотіла повернути його собі. Хотіла пестити сина щосекунди цих останніх днів, узяти з них усе, навіть незважаючи на те, що знала, що пісок у годиннику сипатиметься й далі. Але Черрі завтра поверталася, і коли вона про це дізнається, то неодмінно захоче побачити його. Лаура не могла змиритися з думкою, що ця дівчина буде поруч із її коханим сином. Вона навіть не хотіла чути її прохань чи щоб вона прийшла до лікарні й благала персонал. Черрі й так надто сильно віддалила Даніеля від неї, тому думка про те, що вона вторгнеться в ці останні кілька годин, наповнила жінку відчайдушною люттю. Однак Лаура знала, що так і буде. Глибоко в душі вона розуміла, що навіть якщо попросить Черрі триматися подалі, навіть якщо пояснить, як їй потрібно побути з ним наодинці, Черрі все одно захоче прийти. Несподівано ця неминучість хвилею накотилася на Лауру, і вона, стиснувши синову руку, заплакала на його ліжку так, як не плакала ніколи раніше.

Коли вона повернулася додому, було вже пізно, і Мойсей, який не знав, що коїлося в її жалюгідному житті, потерся їй об ноги. Він був голодний. Лаура повернулася, щоб погодувати його, а ще щоб спакувати все необхідне. Надворі на неї чекало таксі, готове відвезти її назад до лікарні. Зараз там був Говард, але він мав узяти перерву, щойно вона повернеться, і Лаура планувала провести там усю ніч.

Вона відкрила бляшанку з котячим кормом і мало не висипала її на підлогу, коли Мойсей жадібно накинувся на їжу, як завжди, муркаючи. Далі вона піднялася нагору, щоб згребти все необхідне для ночівлі в лікарні. Спакувала піжаму, зубну щітку та засоби гігієни. А ще змінний одяг.

Раптом, саме у той момент, її осяяла несподівана думка. Вона стояла перед шафою, беручи чисту блузку, і несподівано по її тілу пройшовся морозець. Ось воно. Жорстокий, жахливий, але вихід. Єдиний вихід. Лаура ходила туди-сюди, тремтячи й розмірковуючи, чи змогла б це зробити. Тепер, коли ця думка оселилася їй у голові, у Лаури підкошувалися ноги й вона просто пливла за течією, боротися з якою була не в силах.

Вона зробить це завтра.

27

Понеділок, 2 березня

Я люблю свого сина. Лише це мало значення. І не важливо, що вона збиралася зробити дещо жахливе. Їй подарували можливість, проблиск світла впродовж останніх виснажливих місяців, і Лаура знала, що мусить нею скористатися. Вона годинами билася над цим, але тепер, коли рішення було остаточним, відчула хвилю жаху від того, що їй доведеться сказати. Ці слова розірвуть її на шматки. Таке було вперше. Подумки вона коротко повторювала їх, однак ці слова, слово не вкладалося в голові — її нутро несамовито відкидало його.

Пройшовши до раковини в сумісній ванній кімнаті, зовсім поруч із його окремою палатою, вона глянула на своє відображення в дзеркалі. Короткий погляд у втомлені блакитні очі переконав її, що душа ще й досі на місці. Ні відблисків зелених райдужок, ні демонічно звужених зіниць. Хоча вона й виглядала ще більш утомленою, її шокувало те, як сильно вона постаріла. Навколо рота та очей побільшало зморшок. А ще був смуток. Наполегливий відчай, від якого вона безнадійно намагалася відгородитися цією новою дорогою лікарнею, найкращими лікарями, яких тільки змогла знайти, та примарною надією. На якусь хвилину вона забула, що збиралася зробити, і думала лише про те, що мало невдовзі статися. Під тягарем цього горя вона, схопившись за раковину, зігнулася. Уже за кілька секунд підвелася. Нічого не змінилося.

Черрі поверталася сьогодні. Лаура перевірила, і виявилося, що рейси з Мехіко зазвичай прибувають до Хітроу рано-вранці. Вона глянула на годинник. Можливо, дівчина вже встигла дістатися до своєї квартири в Тутінгу.

Коли Лаура взяла телефон, у горлі підійнявся клубок, однак вона із зусиллям змогла-таки його проковтнути. «Я мушу зробити все як слід. Будь-яка мати вчинила б так само», — повторювала собі знову й знову як мантру, щоб витримати все це.

Обережно набрала номер. Її почало лихоманити, а потім кинуло в холодний піт від хвиль страждання, що накочувалися на неї одна за одною. Скоро її життя скінчиться. Життя, яке мало сенс. Тримаючи телефон обома руками, щоб угамувати тремтіння, вона чекала, поки в слухавці стихнуть гудки. Нарешті вони припинилися, і голос того, хто відповів, здавався зацікавленим, незнаючим.

— Алло.

— Це Черрі?

— Так.

— Черрі, це Лаура Кавендіш.

Запала коротка тиша, і Лаура здогадалася, що дівчина прокручує в голові думки, намагаючись здогадатися, чому вона подзвонила.

— Черрі, на жаль, я телефоную, щоб повідомити погані новини… Кілька днів тому Даніель помер.

О Боже, це боляче, боляче. Вона міцно стиснула повіки, але це не стримало потоку сліз.

З обох кінців телефону запала тиша.

— Що?

— У нього зупинилося серце, насправді кілька разів, і його перевели назад у Челсі та Вестмінстер. Вони не змогли врятувати його.

Знову тиша.

— Знаю, у це важко повірити…

— Чому ти мені не подзвонила?

— Я знаю, що ти хотіла трохи відпочити… і це було б несправедливо, адже ти щойно поїхала. Вибач, це було важке рішення, але я думала, так буде краще.

— Розумію.

Це було твердженням того, хто не знав, що сказати, хто все ще не міг до кінця усвідомити щойно почуте.

Лаура мимохіть помітила своє відображення в дзеркалі: мука, що відбивалася на її обличчі, була справжньою. Її серце шалено билося в грудях, і вона просто хотіла, щоб усе скінчилося.

— Коли похорон?

Лаура відчула, що її груди стиснулися від поганого передчуття.

— Ми вже його поховали. Лише родина.

Якби в той момент вона бачила обличчя Черрі, то могла б відкинути свої докори сумління. Цілковите виключення з Даніелевого життя не дуже вдарило по ній.

Коли Лаура поклала слухавку, то почувалася спустошеною. Ні полегшення, ні радощів тріумфу від того, що Черрі більше не буде. Але вона відчула якийсь спокій. Тепер вона могла піти попрощатися з Даніелем. Лікарі не знали, коли настане його остання хвилина, і вона не хотіла, щоб це застало їх зненацька, до того, як вона скаже йому все, що хотіла сказати.

Лаура зачекала якийсь час, щоб опанувати себе, і бризнула трохи холодної води на обличчя. Потім відчинила двері ванної кімнати й повернулася до його палати, де він лежав на ліжку в тому ж положенні, що й кілька останніх місяців. На декілька годин вона була з ним наодинці, оскільки Говард поїхав додому, щоб узяти якийсь чистий одяг.

Жінка підтягла крісло й, визирнувши з вікна, побачила, що надворі був один із тих ранніх весняних днів, більше схожих на акт доброї волі природи, неочікуваний подарунок. Раптом їй схотілося, щоб Даніель це також відчув, і Лаура відчинила вікно. Повітря було свіжим, однак не холодним, сповненим життям, і вона почула пташиний спів. Лаура знову відкинулася на спинку крісла й узяла сина за руку.

— Чудовий день.

Вона не змогла сказати більше й скуйовдила його волосся, щоб дати собі час, думаючи про те, що мусить докласти всіх зусиль, інакше сама все зруйнує. Тепер не час занепадати духом. Вона спробувала знову.

— Просто на той випадок, якщо в мене не буде можливості сказати тобі це пізніше… — Лаура різко замовкла.

Вона збиралася сказати: «На той випадок, якщо ти несподівано підеш…» — але щось її зупинило, якийсь захисний материнський механізм. Упродовж останніх кількох місяців вона багато думала про те, чи міг Даніель чути, що йому говорили, і вважала, — сподівалася, — що міг. Їй хотілося розповісти йому про всі їхні спогади, усе, що вона в ньому любила, однак тепер зрозуміла, що не змогла б. А раптом він не знає, що помирає, але може чути кожне її слово? Лаура аж здригнулася від жаху. Він опинився в пастці й до кінця життя мусив слухати те, що йому говорили, не маючи змоги відповісти, попросити підтримки. Це наче бути похованим заживо.

Вона незграбно залізла на його ліжко й обережно притиснулася щокою до обличчя сина. Дуже обережно, щоб не змістити жодну з пластикових трубок, прикріплених до різних частин його тіла. Потім Лаура взяла його за руку. Подумки оживила два спогади. Перший — маленька дівчинка, ідеальне створіння з блакитними очима й світлим волоссям, котра померла в неї на очах лише через кілька днів після народження. А другий — такий же ідеальний маленький хлопчик, який іще в дитинстві прокидався й залазив до її ліжка зі своєю іграшковою мавпочкою, затишно вмощувався поруч і ділився одним із мавпячих вух — найкоштовнішою для нього частиною іграшки. Вони лежали, зігріті й близькі, шепочучи одне одному таємниці.

— Даніелю, сподіваюся, ти не боїшся, адже в цьому немає потреби. Я тут. Я завжди буду поруч, незважаючи ні на що. І зараз я залишуся тут, аж доки… доки тобі не стане краще.

28

Черрі вимкнулася й поклала телефон поруч на дивані. Даніель помер. Вона не могла в це повірити. Він мертвий. Він зник. Його більше немає. Поки вона була у відпустці. Раптом Черрі усвідомила, що навіть не запитала в Лаури точного дня. Чим вона тоді займалася? Ліниво ніжилася на сонці на пляжі? Блукала по Чічен-Іці? А може, навіть вечеряла з Еліотом? Ті стосунки були короткими, і вона відразу ж дала це зрозуміти, однак так прагнула того полегшення, котре отримувала, проводивши час саме з ним. Він підійшов до неї в барі в готелі й дізнався, що вони обоє подорожують самі й що час їхніх відпусток збігався аж на чотири дні. Закінчилося все тим, що вони провели більш ніж чудово ті дні — і ночі — разом. Черрі не відчувала провини, адже вважала це радше необхідним бальзамом, здатним загоїти її рани, отримані за ці останні кілька місяців. Потім він поїхав, і решту поїздки вона провела одна.

Її тривожило те, що вона не знала, коли помер Даніель, що не могла позначити у своєму житті таку важливу подію. Черрі вже майже набрала номер Лаури, але коли вже взяла телефон, випустила його з рук. Вона була ще не готова ставити запитання, усе це було ще таким нереальним. Її увагу привернув якийсь рух у вікні: перехожі, які йшли у своїх справах, і їх зовсім не цікавило те, що коїлося в її квартирі. Раптом Черрі різко підвелася й пішла приготувати собі чашку чаю. Розуміння наздогнало її, коли вона набирала в чайник воду з-під крана. Вона розридалася, почулися гучні схлипування, і чайник випав із рук у раковину, а потім несподівано вона згадала, що сусідам усе видно, якщо їхні задні двері відчинені, і з квартири нагорі теж, якби її мешканці глянули вниз під певним кутом. Черрі відскочила, вона ненавиділа свою квартиру, Тутінг, Лондон, бідняцький Лондон і те, як люди жили одне над одним. Замість цього вона пройшла в спальню, де було трохи більше приватності, і, не роздягаючись, лягла в ліжко.

Даніель помер. Вона думала, що почувалася самотньою, відкинутою волею випадку, коли він занедужав, однак тепер усвідомила, що це не можна було навіть порівняти з тим, що було зараз. Черрі завжди вірила, що Даніель одужає, і читала численні звіти, доповіді в інтернеті, досліджувала книги та журнали, аж доки не відчула, що й сама може скласти іспит на лікаря. Але замість цього він її покинув. І її вже заплановане нове життя зруйнувалося вмить. Вона навіть не змогла попрощатися. Згадуючи слова Лаури: «Лише родина», — Черрі подумки аж здригнулася. Її не зарахували до членів родини. Невже вона не достатньо гарна для цього? Не вартісна? Не багата? І знову її зневажили. Знову все так само, як із Ніколасом. Ні Лаура, ні Говард не вважали її гідною дівчиною, тією, котра щось-таки означала для Даніеля. Де його поховали? Чи, може, його кремували? Тоді де його прах? Черрі не знала відповіді на жодне з цих запитань і залишалася у вакуумі незнання. Вона відчула раптову, несамовиту злість на Лауру за те, що вона так із нею обійшлася. Ця жінка ніби вирізала її з його життя. А вона, Черрі, застрягла в безкінечній роботі, яку все більше починала ненавидіти, не маючи на горизонті жодної можливості втекти. Черрі не могла пережити це ще раз. Вона усвідомила, що завдяки Даніелеві її робота ставала приємнішою не лише тому, що він нарешті вивів її у світ, а й через те, що в кінці робочого дня вона з таким нетерпінням чекала на нього. Розмови, обмін історіями про людей, з якими вони мали справу, він — у лікарні, а вона — в агентстві нерухомості. Від того, як він тримав її, коли цілував, їй ставало так добре, і вона починала вірити в те, що була чогось варта. Тепер усе це в минулому. Вона знову ніхто. Люди, до яких вона так прагнула пристати, безцеремонно зачинили двері в неї перед носом. Усе-таки перемога залишилася за Лаурою.

29

Понеділок, 2 березня

Лаура не йшла з лікарні, бо боялася, що Даніель помре, коли її не буде поруч. Вона подзвонила місіс Мур, щоб та відклала для неї якийсь чистий одяг, і відіслала за ним таксі. Уночі вона спала поруч із сином на тимчасовому ліжку, яке для неї принесли медсестри. Говард приходив так часто, як тільки міг, хоча за його роботи потрібно було проводити в офісі щонайменше кілька годин щодня. Медсестри стверджували, що часто розуміли, коли пацієнтові «залишалося недовго», і сказали б Лаурі, а вона змогла б подзвонити чоловікові, коли настав би час. За чотири дні вона помітила, що деякі букети зів’яли. Її засмутило те, що вони могли відображати те, що відбувалося в ліжку, і з відразою викинула їх геть. Лаура не хотіла, щоб вони були навіть у кошику для сміття, і винесла їх назовні, щоб десь викинути. Коли вона зачинила за собою двері й почала йти коридором, то дещо почула: відхилення в ритмі пищання, котрий став їй таким же знайомим, як власне серцебиття.

Повз неї пробігла медсестра. «Господи Ісусе, — подумала Лаура, — він помер, помер, коли я вийшла з кімнати». Вона болісно застогнала й побігла назад, відчайдушно кваплячись до ліжка, щоб потримати його за руку, для цього було ще не запізно. За секунду після неї зайшов лікар Бел.

— Місіс Кавендіш, якщо можете, просто відійдіть, — сказав він, і медсестра рішуче взяла її за лікоть і відсунула вбік, поки лікар оглядав Даніеля та прилади.

— Він намагається дихати.

Лаура недовірливо витріщилася на нього.

— Він що?

— Дихає. Сам. — Лікар Бел усміхнувся й глянув на показники. — Три подихи за останню хвилину. Так, так, так.

Вона трусонула головою.

— Я не розумію.

— Він дихає самостійно. Якийсь час. Це гарні новини, — обережно промовив він. — Гадаю, ми залишимо його на апараті штучного дихання, але відрегулюємо так, щоб зменшити обсяг його роботи. Подивимося, чи зможе Даніель більше.

— О Господи.

— За ним будуть ретельно стежити впродовж наступних двадцяти чотирьох годин, щоб ми могли побачити, скільки на себе можуть взяти його легені.

— А потім?

— Спочатку впораймося з наступними кількома годинами, — м’яко сказав лікар Бел.

Лаура була в ейфорії, — кілька хвилин, — а потім знову впала у відчай. Це був жорстокий фокус: медицина гралася з її емоціями та дивним сприйняттям життя перед тим, як забрати його в неї. Вона ні на мить не відходила від ліжка й не зводила очей із сина, пильно вдивляючись у його груди: хотіла на власні очі бачити кожен самостійний подих. Лаура розпитала медсестру, що означав кожен із приладів, під’єднаних до його легень, і жила думкою зафіксувати ще один подих. Тієї ночі вона майже не спала, лежала поруч із ним на тимчасовому ліжку й прокидалася мало не щогодини просто для того, щоб перевірити монітори.

Рано-вранці вони з Говардом нетерпляче чекали на прогноз лікаря Бела.

— Йому значно покращало. Узагалі-то я вважаю, що нам слід від’єднати його від апарата штучного дихання.

Лаура повернулася до Говарда, і вони обмінялися осяйними, схвильованими усмішками, майже не вірячи в те, що відбувалося.

— Я саме збирався прибрати інтубаційну трубку.

Коли лікар витягнув трубку, що сягала аж до легень Даніеля, він несподівано закашляв і розплющив очі.

— О Господи, — промовила Лаура, схопившись долонями за обличчя.

— Даніелю, ти мене чуєш? — запитав лікар Бел, одягаючи на нього кисневу маску. — Ти в безпеці в лікарні. Мене звати лікар Бел, і я тут, щоб попіклуватися про тебе.

Даніель безтямно роззирався навколо, нічого не розуміючи.

— Не панікуй, усе добре. Я збираюся взяти тебе за руку й хочу, щоб ти кліпнув, якщо чуєш мене.

Наступні кілька секунд нічого не відбувалося. Потім він кліпнув, і Лауру охопила радість, забравши всі її сили, і сльози самі собою почали котитися по щоках.

— Ти в лікарні, і твої мама з татом теж тут.

— Я тут, тут, — сказала Лаура, витираючи сльози, підійшла й узяла його за руку. Він глянув на неї, але Лаура не була впевнена в тому, що він її бачить.

— З тобою стався нещасний випадок, але тепер тобі вже краще, — сказав лікар Бел.

Даніель знову заплющив очі, і Лаура запанікувала.

— Що сталося?

— Усе абсолютно нормально. Він поступово приходитиме до тями, і з часом орієнтування відновиться.

— З ним усе добре?

— Ми знатимемо трохи пізніше, можливо, упродовж наступних днів чи тижнів, але це дуже гарний знак.

Його одужання почалося повільно, і спочатку Лаура постійно нагадувала собі, як багато він не міг зробити: знадобилося два тижні лише на те, щоб Даніель зміг просто самостійно сісти в ліжку, його потрібно було годувати, рани на його тілі та губах дуже довго не загоювалися, однак поступово вона помічала, як він маленькими частинками повертається до неї. Усмішка, охрипле слово, мить свідомості — після кожного такого випадку вона була вражена його покращенням.

— Це тому, що він молодий і хоче одужати, — сказав лікар Бел, а Лаура відчула безмежну гордість від того, що Даніель був таким рішучим, і здивовано дивилася на нього, вражена змінами. Лікарі постійно нагадували їй про те, що попереду ще довгий шлях, у нього все ще є певні ушкодження мозку й могла постраждати пам’ять, але Лаура була в такому захваті, що відкидала ці зауваження. Вона так занурилася в одужання сина, що спочатку геть забула про Черрі. Потім, одного вечора, коли готувала на кухні для себе й Говарда, цей спогад налетів на неї, як паротяг: швидкий, гучний, він змітав усе на своєму шляху. Вона сказала їй, що Даніель помер. Це була величезна проблема, але зараз Лаура не бажала розв’язувати її. Усі думки були прикуті до одужання сина, а це потребувало значних зусиль: фізіотерапія, мовна терапія, час, витрачений просто на розмови з ним, заохочення. Лаура не хотіла відволікатися чи ускладнювати все, а Черрі точно була ускладненням. Перед очима в Лаури було видіння, як ця дівчина висмоктувала з її сина нове життя, брехала, гралася з його почуттями, вважаючи Даніеля призом, і її накрила хвиля страху. Хоча він й одужував, однак до його колишньої сили було ще далеко, тому Лаура відкинула докори сумління, сказавши собі, що для нього буде краще, якщо Черрі поруч із ним поки не буде.

Лаура спустилася до барлогу, щоб узяти пляшку вина для вечері, і побачила, що Говард розминався в басейні. Вона розуміла, що треба придумати для нього якесь пояснення відсутності Черрі. Дякувати Богу, Говард про неї не питав, очевидно, теж був так захоплений Даніелем, що й не згадував про Черрі. Та й що вона взагалі могла сказати? Лаура, згадавши, що накоїла, як збрехала, почала панікувати й швидко пройшла через кімнату з басейном до винного погреба та схопила з холодильника пляшку прохолодного шаблі. Коли вона піднімалася сходами вгору, то побачила на підлозі щось мокре. Плитка блискотіла, і Лаура нахилилася, щоб роздивитися краще. Здавалося, це була вода, однак точно не з басейну. Їй на волосся щось капнуло, і Лаура здивовано глянула вгору. Вона стояла точнісінько під непрозорим вікном. Лаура гмикнула: «Це звідти?» Було надто далеко, щоб роздивитися, однак це свідчило про тріщину в склі.

— Що сталося? — гукнув Говард.

— Гадаю, у нас тріщина.

Він вийшов із басейну й пильно глянув на стелю.

— Що? Ми ж тільки полагодили плитку. Чортові будівельники по сусідству.

— Я зв’яжуся з ними.

Пізніше, коли вони з Говардом сиділи за столом, вона нерішуче почала розмову:

— До речі, я говорила з Черрі кілька тижнів тому.

— Правда? Це тоді, коли вона приходила в лікарню?

У Лаури тремтіли руки, і вона сховала їх під стіл.

— Вона вирішила йти далі.

Говард поставив келих із вином.

— Що?

— Так, боюся, що вона прийняла рішення якраз після повернення з відпустки.

— Це було сто років тому. Ти не говорила.

— Я не думала, що це важливо, була надто поглинута Даніелем, ти ж знаєш, ми чекали на найгірше.

— І вона не знає, що він отямився?

— Ні, знає. Саме тому я їй і дзвонила, — це була ще одна брехня, тепер четверта. Одна породжує іншу.

— Він знає?

— Я не говорила, а він не запитував. Але думаю, він міг здогадатися, — Лаура замовкла. — Гадаю, нам потрібно захистити його. Якщо він щось скаже, думаю, буде значно краще, аби він думав, що Черрі пішла кілька місяців тому.

Якийсь час Говард мовчав, злий від того, що його син і досі мусив проходити через це, а потім кивнув.

Якусь мить Лаура не могла повірити, що все буде так легко. Потім вона стиха з полегшенням зітхнула й заштовхала цю проблему подалі.

Через два місяці після того, як Даніель опритомнів, він закінчив заняття з фізіотерапії, сів назад до свого крісла й, виснажений, відкинувся на спинку. Йому було боляче, Лаура бачила це в очах сина і вже збиралася сказати, як гарно він попрацював, коли він заговорив першим:

— Де Черрі?

У горлі їй з’явився товстий шар свинцю. Це був її шанс, мить, коли вона могла все розставити на свої місця. Вона могла просто сказати щось про те, що Черрі дала йому простір для одужання, але до смерті хотіла його побачити. Вона могла сказати Черрі… Що? Що поквапилася? Збожеволіла від того, що її синові залишалося жити день чи два?

У її житті тільки-но з’явилася нова радість, нова мета, відколи Даніель повернувся до неї. Це було схоже, наче хтось чи щось вирішили останньої миті не забирати її єдину дитину, незважаючи на те, що вона не дотримала обіцянки. Тому що вона не впоралася. Лаура сказала, що захищатиме його, ніколи не допустить, щоб із ним щось трапилося, а він, своєю чергою, буде в безпеці. Жодної легковажності, як із Роуз, жодних неправильно розцінених тривожних дзвіночків. Така була угода. І вона не змогла дотриматися своєї частини. Вона запросила в родину Черрі. Так, Даніель зустрічався з нею, але вона заохочувала це, навіть не замислюючись про те, ким була ця дівчина. Лаура запросила її у Францію. Господи, на якомусь етапі вона навіть дивилася на неї як на прийомну дочку. Лаура здригнулася. Вона так фатально провалилася, і їй усе одно дали ще один шанс. Що ж вона була б за мати, якби просто дозволила Черрі знову повернутися в ритмі вальсу? Несподівано вона випросталася. Та чи вона збожеволіла? Скільки ще попереджень їй потрібно?

— Якийсь час вона не приходила тебе провідати, — співчутливо сказала вона, пригнічена.

Це не було брехнею, але водночас це й не була вся правда. Вираз його обличчя сказав їй усе: Даніель зрозумів, що Черрі покинула його, коли він був у комі.

Якийсь час він просто дивився у вікно, і Лаура відвернулася, бо почувалася паскудно. Раптом у неї з’явилося нестерпне бажання розповісти йому правду. Але секунди минали, а вона так нічого й не говорила.

Даніелю ставало все краще, і він більше не згадував про Черрі. Однак Лаура все одно непокоїлася. А раптом він спробує зв’язатися з нею? Якось у лікарняних садах, де вони повільно гуляли, бо м’язи його ніг усе ще були надто слабкими, вона невпевнено торкнулася цього. Вони заговорили про його давніх шкільних друзів, які приходили до нього в минулі вихідні, і їй здалося, що настав слушний час.

— Ти збираєшся зв’язатися з Черрі?

— Ні.

На цьому тему було вичерпано. Хоча їй і стало легше від того, що, схоже, усе лишилося позаду, та якась частина її розуміла, що достатньо лише одного дзвінка, щоб розкрити її обман.

Його телефон був у коробці нагорі, у шафі. Тієї ночі Лаура, повернувшись додому, збиралася видалити номер Черрі, просто щоб бути впевненою в тому, що вона зникла з їхніх життів назавжди, однак потім зрозуміла, що виглядатиме трохи дивно, коли зникне лише її номер. Тож вона винесла телефон на внутрішній дворик і розтрощила, а потім витягла SIM-карту й розламала її теж. Лаура втупилася поглядом в уламки, квапливо зібрала їх і зав’язала в пластиковий пакет. Вона сховала їх під сподом у смітнику, рада від того, що сміттяр мав прийти вже завтра. Ця ситуація помітно непокоїла Лауру, і втішало її лише те, що скоро все закінчиться. Усі ниточки були обрізані. Ніхто не знав нічийого номера напам’ять. Усі так покладалися на свої телефони: вони говорили своїм власникам, куди йти, коли має початися дощ, і зберігали їхні контакти, тож більшість людей не знали навіть номер власної матері. Без сумніву, Даніель був такий самий і записав номер Черрі лише до свого телефону, а може, вона й узагалі сама подзвонила йому, а він потім лише зберіг її номер і більше ніколи не набирав його вручну. Телефон робив усе за нього. Лаура купила йому новий телефон, сказавши, що старий загубився під час переїзду з однієї лікарні до іншої. У нього був новий номер просто на той випадок, якщо Черрі могла випадково подзвонити йому.

Однак залишалося ще дещо. Щось, що скручувало нутрощі від хвилювання. Черрі й досі працювала в десяти хвилинах пішки від їхнього будинку. Якщо Даніель проходитиме повз її офіс… Що ж, навіть думати про це нестерпно. Це мучило її, не давало заснути вночі, і вона не знала, що їй робити. Однак лікарі підкинули гарну ідею. Це було лише тимчасово, але дало б їй час подумати. Вони сказали, що Даніель скоро зможе повернутися додому, але все одно ще не один тиждень йому потрібна фізіотерапія: багато плавати, ходити, відновлювати сили. Вона точно знала, що робити: вони поїдуть у Францію, до тепла. Даніель погодився без жодних заперечень, і Лаурі стало легше на душі. Вона забронювала квитки на день його виписки.

30

Понеділок, 8 липня

Даніель досягнув краю басейну й зник. Його обличчя опинилося під водою за секунду до того, як він знову вдихнув повітря, цього разу торкнувшись бортика. Ігноруючи біль, він розвернувся, щоб зробити ще одне коло. Одяг і досі був йому завеликий, проте він нізащо не погоджувався купити повний комплект нового. Сама лише думка про те, що йому доведеться ходити по магазинах, висотувала з нього енергію, а цього в нього зараз і так було замало. Ні, він мусив набрати вагу й натренувати м’язи, і тоді джинси не спадали б із нього, як зараз, навіть якщо він підперізувався паском.

До того часу, як Даніель досяг своєї мети, хлопець був такий утомлений, що просто поклав голову на руки, зачепившись за край басейну. Як і завжди, коли він не завантажував себе вправами, його мозок працював на повну. Він усе ще намагався осягнути межі того, як багато в його житті змінилося. Він вийшов із коми, не впізнаючи місця, де перебував, а насправді й свого тіла теж. Останнє, що він пам’ятав, іще до нещасного випадку, — це сплавляння на плоту та стрімку течію. Його робота, дівчина, — усе, що він любив, зникло. День за днем життя минало в темпі пенсіонера, але навіть якщо він і хотів пришвидшити все, то фізично не зміг би цього витримати. Його засмучувало те, що він опинився в пастці власного тіла.

Даніель зітхнув і виліз із басейну, накинувши на плечі рушник. Сяяло сонце, і червень на Cote d’Azur[20] був неймовірним, тож уже скоро він знову скинув його, насолоджуючись теплом. На якусь мить він присів на тиковий стіл і глянув униз на Сен-Тропе з відстані — його червонувато-коричневі дахи палали під сонячним промінням. Усе селище, здавалося, злилося із морем, і його це одночасно й зачаровувало, й утішало. Даніель іще не спускався вниз, хоча вони вже й провели тиждень у Гасені. Не те, щоб він був сентиментальним, але ця подорож була для нього важкою. Це місце нагадувало йому останнє літо… і Черрі. Він жив у тій самій кімнаті, де вони спали разом. А в Сен-Тропе все ще більше нагадувало б про неї. Він знав: найважче йому змиритися з тим, що його кинули, коли він не міг цього усвідомити. І, можна сказати, був відсутній. Його останні спогади про Черрі були надзвичайно щасливі, тому здавалося, наче величезний шматок його життя зник; власне, так і було. Його розривало від бажання подзвонити їй, так, наче все це було великим непорозумінням, але він нагадував собі, що це вона поставила на ньому хрест. А він відмовлявся вірити, що вона така. Їхні стосунки, хоча й недовгі, здавалися міцними. Складалося враження, що вони були тривалими й мали майбутнє. Він часто замислювався над тим, що зробив би, якби все сталося навпаки, якби це з Черрі стався нещасний випадок, і Даніелю подобалося думати, що він залишався б із нею значно довше. Тож що змусило її піти? Так, він був у комі, але його мама сказала, що Черрі зникла ще до Різдва, на початку листопада, якщо точніше, тож він був у лікарні лише кілька місяців. Йому було цікаво, як вона прийняла таке рішення, чи було воно легким, чи хотіла вона просто зіскочити з гачка? А ще було те, чого вона не знала. Що він опритомнів. Але він не міг подзвонити їй, щоб розповісти, бо, якби вона повернулася, він ніколи не був би впевнений: вона й справді цього хотіла чи просто виконувала якийсь обов’язок. Хай там як, а він усе одно не зміг би їй подзвонити, бо його телефон загубився десь під час переїзду з шафки в рафтинговому центрі до численних лікарень і він не знав її номера.

Його шлунок забурчав, Даніель підвівся й пішов пошукати чогось на обід. Його вражало те, як багато він їв, це, напевно, такий собі природний спосіб відновлення втраченої ваги. Він міг сточити цілісінький багет із маслом та сиром. Зайшовши до кухні, він побачив матір, яка сиділа за столом і щось читала на лептопі. Вона виглядала засмученою й насупленою. Побачивши його, вона розпливлася в усмішці й швидко закрила екран.

— Мамо, тобі потрібно повертатися до роботи?

Вона вагалася, тож, коли заговорила, Даніель зрозумів, що вона бреше.

— Не будь дурним. Я можу працювати й тут.

Він сів навпроти неї.

— Доглядаючи за мною, ти провела у відпустці надто багато часу.

Вона почала було заперечувати, але Даніель накрив її долоню своєю.

— Не думай, що я цього не ціную. Мене б тут не було, якби не ти, але… усі ті місяці в лікарні, приїзд сюди… цього разу постав на перше місце себе, хоч на трохи.

Її накрила хвиля полегшення, вона не змогла цього приховати. На її захват, кримінальній драмі дали зелене світло й вони мали почати зйомки ще до кінця року. Це означало раптовий старт усіх систем: наступні епізоди потрібно перечитати й відредагувати, провести кастинги, співбесіди з режисерами, найняти основну команду, розвідати місця зйомок, уже не згадуючи про гонитву за будівельниками, котрі мали полагодити вікно в саду, і вона не могла зробити всього цього з півдня Франції. Її увагу займала не лише робота. Черрі працювала неподалік від їхнього будинку, і через постійну присутність її примарної тіні Лаурі не спалося ночами, і вона розуміла, що в неї закінчується час.

— Ти впевнений?

— Ніколи не мав більшої впевненості.

Вона торкнулася долонями його обличчя й поцілувала сина в чоло.

— Я повертатимуся на вихідні.

— Ти не мусиш.

— Шшш. Така угода.

Тієї ночі вона полетіла додому. Це було емоційне прощання, і вони обоє часто кліпали, щоб стримати сльози.

— Дякую за все, — сказав Даніель, коли вони міцно обіймали одне одного. — Я б не зміг цього зробити без тебе.

— Я дзвонитиму, — відповіла Лаура. — Щодня, просто щоб переконатися, що ти виконуєш вправи.

Залишившись сам, Даніель засумував іще більше. Він лежав у ліжку і, як завжди, його розум перемкнувся на Черрі. Він просто хотів знати, чому вона вирішила піти. А потім його осяйнула думка. Він міг би зателефонувати їй в офіс, поговорити з нею там. А якби це було важко, надто публічно, тоді він зміг би знову отримати номер її мобільного й передзвонити, коли вона звільниться.

Щойно він надумав це зробити, як відчув фаталістичний спокій, хоча й не чекав із нетерпінням на цю розмову. Він був упевнений, що його знову відштовхнуть, а дві відмови від однієї дівчини важко витримати будь-якому чоловікові.

Наступний ранок був теплим та безхмарним. Даніель рано встав і пішов до пекарні по свіжий багет, а потім поснідав надворі. Спав він добре, але відколи прокинувся, мить, коли він мав подзвонити Черрі, усе наближалася, і він нервувався. Він дістав телефон і заґуґлив агентство з нерухомості «Гайсміт та Браун». Побачивши на сайті фото фасаду, розхвилювався ще більше. Він іще не міг подзвонити: у Лондоні була лише сьома ранку й Черрі ще не прийшла на роботу. Щоб згаяти час і не дати собі постійно повторювати те, що він мав сказати, Даніель вирішив відволіктися й поїхати в Сен-Тропе.

Вести авто було доволі легко, до того ж іще було зарано для натовпу відпочивальників, а тому рух на дорозі був до приємного податливим. Це був базарний день, і Даніель збагнув, що блукає навколо людних прилавків у Place des Lices, на яких було повно літніх овочів, пакетів із лущеними бобами, цілі вежі з артишоків та гороху в стручках із солодким ароматом. Він купив трохи їх, а ще кілька ранніх нектаринів, а потім, усе ще шукаючи, куди ж подіти фізичне напруження, присів на лавку в кількох кварталах від ринку. Він відпочив, гріючись у сонячних променях, а потім глянув на годинник. Була за п’ятнадцять хвилин десята. Через п’ятнадцять хвилин Черрі вже буде в офісі. Його серце завмерло, і він роззирнувся навколо, шукаючи, чим відволікти себе від майбутнього дзвінка. Саме тоді він й усвідомив, де опинився. Через дорогу був магазин дизайнерського одягу, куди Черрі не схотіла заходити під час їхнього походу по магазинах. Він сидів саме на тій лавці, де залишив її, коли пішов купити чогось на обід та золотий браслет для неї. Він різко встав: тепла деревина раптом здалася незручною. Не знаючи гаразд, що йому робити, він безцільно роздивлявся все навкруги, аж тут натрапив поглядом на галерею. Він побачив у вітрині картину, котра, безперечно, належала пензлю його улюбленого художника, і зрозумів, що саме там Черрі, напевно, і купила йому подарунок. Цей спогад несподівано захлеснув його, адже це так дивно, що галерея розташувалася якраз навпроти лавки, так, наче це був поштовх зайти й щось купити, однак потім він переконав себе, що навіть коли й так, йому до того діла немає.

У нього виникло нестримне бажання піти кудись, забратися подалі від цієї лавки, і Даніель вирішив зайти в галерею. За його спиною задзвенів дзвіночок, і він попрямував до колекції того художника. Він роздивлявся картини: лавка, площа, пейзаж із соснами. Своєї картини він не бачив уже дуже давно й припустив, що вона й досі висить у його тепер порожній квартирі, і хоча її полагодили, розрив усе одно був помітний. Коли Черрі подарувала йому те полотно, він відчув приплив любові до неї. Це був такий турботливий, щедрий вчинок. Тож чому вона так змінилася? А вона таки стала іншою. Черрі покинула його лише через десять тижнів після того, як він упав у кому. Десять тижнів. Але, зрештою, до нещасного випадку вони майже стільки ж зустрічалися. Навколо нього палали картини, їхні тремтливі кольори та середземноморське світло втратили якусь забуту радість, яку він відчував, уперше побачивши їх. Це дало йому неочікувану силу, і він подумав про дзвінок, який мав зробити. Він задумався про те, як вона здивується, якщо тільки не прорахувала таку можливість. А вона могла. Була якась запасна відповідь на те, чому вона вирішила кинути його, що це було важке рішення, однак вона відчувала, що не мала іншого вибору. Даніель похитав головою через власну дурість. Що ще він очікував почути від неї? Що їй було нецікаво зустрічатися з хлопцем у комі? Можливо, вона зустріла когось іншого. Що б там не сталося, її не було понад сім місяців. Сім місяців. Напевно, вона взагалі вже його забула. Він засміявся: сухе розуміння стало чіткішим. Для неї розрив стався вже давно, вона мала достатньо часу, щоб загоїти рани й рухатися далі. Так само буде й із ним. Раптом він зрозумів, що не потребує пояснень. З цього дзвінка не вийде нічого доброго, і він здригнувся від думки про її вагання й небажання зустрітися з ним або — ще гірше — її приїзд у Францію, щоб побачитися з ним й обговорити все. Він і так почувався слабким від того, що люди жаліли його. Картини, здавалося, квапили його, затягували у свій настрій. Вони дали йому значно більше радості, ніж болю, і він знав, що тоді й почав відпускати Черрі. Це була мить натхнення. Він пішов із магазину, відчуваючи якусь нову легкість.

31

П’ятниця, 16 червня

Що їй робити? З кожним днем Даніель ставав усе міцнішим. Скоро він повернеться з нею додому, а тоді це справа кількох днів, коли вони з Черрі зіткнуться, і всі її слова розлетяться на друзки. Ідучи, Лаура зіщулилася, усередині все стиснулося від болю, і на якусь мить вона зупинилася. Як вона збирається виплутуватися з цього? Вона точно була несповна розуму. На всі її вчинки впливало хвилювання: Лаура не могла працювати, їсти, спати без нападів зростаючої паніки. Зупинившись перед будинком Даніеля, вона глибоко вдихнула, а потім — знову і знову, надуваючи щоки, намагаючись послабити неприємне відчуття в шлунку. Якийсь час жінка трималася за живіт, чекаючи на полегшення, а потім зайшла всередину. Після повернення з Франції Даніель хотів знову переїхати в родинний маєток, хоча б на перший час, що цілком задовольняло Лауру. Їй подобалося, коли він був поруч, і вона сказала, що сходить до його квартири, щоб забрати одяг. Жінка привіталася з портьє, а потім перевірила поштову скриньку: вона була забита непотребом. Термін більшості пропозицій закінчився місяці тому. Нагорі, у квартирі, він також попросив відшукати його лептоп. Лаура відчинила вхідні двері й відчула застояний, затхлий запах: літнє сонце варило це повітря багато разів. Спочатку Лаура попрямувала до спальні. З пояснень сина вона туманно знала, що він там зберігав: футболки, спідню білизну, улюблений піджак. Кімната чимось нагадувала «Марію Целесту»[21]: склянка води ще з минулого літа стояла біля ліжка на столику, її вкривав шар пилу, на підлозі — пара брудних шкарпеток. Через кілька тижнів після нещасного випадку вони найняли прибиральників, але Лаура дала їм вказівки лише випорожнити кошики для сміття та холодильник. Вона хотіла, щоб усе інше залишилося неторкнутим, сподіваючись, що це лише справа часу, коли Даніель опритомніє.

Вона склала одяг у велику сумку, яку Даніель тримав на шафі. Ще він хотів деякі зі своїх підручників, оскільки його відновили в інтернатурі, давши рік відстрочки, але сказав, що забере їх сам, коли повернеться за два тижні. Лише два тижні. Що їй робити? Лаура знову вкрилася холодним потом і поквапилася, цього разу до кухні. Медичні книги та папери залишені на столі, деякі з них розгорнуті. Пожовкла від сонця газета, датована минулим серпнем. Лептоп Даніеля теж був тут, увімкнений у розетку, і Лаура вже хотіла було його взяти, коли помітила мигання вогника режиму очікування. Він, мабуть, не вимкнув його повністю того дня, коли вони поїхали до Уельсу, а просто закрив екран. Напевно, це було й на краще перед тим, як Лаура забрала б його додому.

Вона підняла кришку, і лептоп ожив. Візуальні нагадування про життя Даніеля всі ці місяці тому, якраз перед нещасним випадком. Одне за одним Лаура закрила вікна: газета «The Guardian», інтернет-магазин із чудовими гірськими велосипедами, погода в Бала в Уельсі. Було так дивно дивитися на заморожені в часі кадри, усе ще підсвічені й ще не забуті, — цілу вічність тому. Медичний сайт, а потім іще дещо. Сторінка на Твіттері. Дивно, адже вона вважала, що Даніель там не зареєстрований. А потім Лаура все зрозуміла. То була сторінка Черрі. Усередині неї знову все завирувало. Черрі збиралася увірватися в його життя. Лаура знала, що цього разу вони б знову зійшлися і їй не вдалося б завадити цьому. Ця дівчина відібрала б у неї все. Лауру охопило роздратування, вона була приголомшена тим, що нічого не знала про неї останні кілька місяців. Де була Черрі? Чим займалася? Лаура не могла нічого вирішити, не знаючи свого супротивника, їй потрібно було дізнатися хоч щось, адже, щоб завдати вирішального удару, потрібно знати позиції ворога.

Лаура знову глянула на сторінку й побачила те, чого не помітила відразу. Поле з паролем було заповнене. Усе, що їй потрібно було зробити, — це натиснути кнопку «Увійти».

Вона не змогла дізнатися нічого з того, що хотіла, просто проглянувши сторінку. Пальці Лаура тримала на клавіатурі. Це було неправильно, це вторгнення в особисте життя, можливо, ще й незаконне.

І тут її осяйнуло. Лаурі перехопило подих, і від викиду адреналіну вона вирівнялася. Це було грубо, огидно, але це могло звільнити її від проблеми. Якийсь час Лаура сиділа, швидко дихаючи, не до кінця вірячи у все це. Клацнула. Але не витрачала часу на читання вхідних повідомлень. Замість цього вона почала друкувати.

32

П’ятниця, 16 червня

Черрі сиділа за своїм столом і мовчки оглядала офіс. Ебіґейл та Емілі стояли поруч і вдивлялися в екран, переглядаючи фотографії нового будинку, який щойно отримали. Черрі стало цікаво, чому вона ніколи не могла поладнати з ними? Це тому, що вони розпізнали одна в одній споріднену душу? Вона не знала, тому вирішила не заморочуватися цим. Вони тішилися скляними сходами й терасою на даху з видом на Гайд-парк, і Черрі зневажала їх за це. Справді, у тому, щоб купувати й продавати чи не найдорожчу нерухомість у Лондоні й отримувати при цьому жалюгідну платню, було щось патетичне. Чи навіть образливе, і весь час її не полишала думка, що такий тісний контакт із будинками був для них «привілеєм». Ти повинен ходити квартирою, показуючи вовняні килимки та поліровану кленову підлогу, однак дев’ять разів із десяти в контракті був пункт, у якому зазначалася вимога скидати взуття, коли заходиш. Черрі так чи інакше це робила, але їй нагадували про це, наче вона була якоюсь плебейкою й не знала, як поважати щось вартісне, і від цього дівчина просто скаженіла. Власники потішалися над ними всіма, ці люди з мільйонами в банку. «Дивися, але не чіпай» — таким був їхній девіз, і вони мали вклонитися й залишатися поштивими, інакше образили б їх і втратили контракт. Це було огидно. А ще надзвичайно нудно. Черрі тут уже півтора року. Їй здавалося, що вона втрапила в пастку, наче її життя втікало кудись, а коштовний час та її молодість просочувалися в землю й зникали. Це лякало дівчину, до того ж їй ставало ще нудніше, і вона никала по офісу, намагаючись знайти собі заняття. Не так вона собі це планувала. Даніель був її порятунком, і в них усе було так добре. Вона досі відчувала біль від його смерті, а почуття провини ще більше посилювало цей біль. Життя змінилося: тепер над нею висів тягар кар’єрного росту, і певною мірою вона сама була в цьому винна. Вона все знищила власноруч. Якби ж тільки тоді зосередилася на плоту, якби не вдарила його, то, найімовірніше, він був би зараз тут і вони жили б разом щасливо, можливо, уже навіть заручилися б. Перед нею відкривалося б вільне життя. Воля! Від рутини, роботи, страху. Перед тим, як повернутися до гіркої реальності, на якусь мить вона уявила, як би все склалося, якби ще від початку вона мала гроші.

Черрі усвідомила, що тут їй не місце. Останнім часом вона була нетерпляча, навіть груба з кількома клієнтами, і Нейл почув це та відкликав її вбік для суворої розмови. Усередині неї все кипіло, поки він говорив, однак Черрі розуміла, що не має іншого вибору, окрім як опанувати себе. Примара Кройдона, що й так ніколи не зникала, уже з’явилася на її горизонті й простягнула до неї свої щупальця, щоб затягти назад, до бідності та рутинного життя без перспектив. Вона задумала познайомитися з кимось іще, знайти іншого хлопця, проте кожен одинак чи потенційний холостяк, який заходив у двері, дратував її. Усі вони були такі самовпевнені, майже не дивилися на неї й розмовляли зі своїми друзями так, наче її й не було поруч, а Черрі в цей час закипала від обурення й роздратування й більше за все воліла б ніколи не бронювати ту поїздку для сплавляння на плоту.

А ще Лаура. Черрі не отримувала від неї звісток ще з березня, коли та подзвонила їй, щоб повідомити про смерть Даніеля. Ніхто навіть не поцікавився, чи все з Черрі гаразд, чи впоралася вона з горем. Усім було байдуже до того, чи хотіла вона навідатися до нього на могилу. Зсередини дівчину роз’їдали образа та приниження.

До неї прямували дві жінки. Вона почула, як відчинилися двері, але не поквапилася підвести погляд, однак швидко зрозуміла, що була єдиною, хто виглядав не зайнятим. Вона обурено глянула на Ебіґейл та Емілі, та вони навіть не помітили цього. Жінки підійшли до її столу. Одна була на двадцять чи тридцять років молодша за другу, хоча старша ще й досі виглядала бездоганно. Черрі здогадалася, що це мати й дочка.

Вона записала їхні дані та вислухала побажання щодо помешкання. Дочці було потрібне «маленьке гніздечко» на той час, коли вона вступала до університету. А зараз вони шукали квартиру, бо вона хотіла «випробувати» її ще влітку. Цій дівчині хотілося мати сад, а ще краще — терасу на даху. І щоб там були швейцар і тренажерна зала. Житло мало бути світлим та неподалік від Кінгз-роуд, тому що вона бажала жити поблизу «розваг».

Ці вимоги задовольняло небагато квартир. Черрі показала їй одну, потім другу й потайки зненавиділа цю вибагливу світловолосу й засмаглу дівулю, котра була на кілька років молодша за неї саму. Судячи з кольору її шкіри, цього року вона вже двічі, а то й тричі встигла злітати у відпустку й тепер мала все те, чого Черрі завжди так прагнула. Університет, незалежність, близькі стосунки з матір’ю, такі близькі, що вони разом ходили по магазинах. Заздрощі застрягли їй у горлі, і Черрі хотілося гаркнути на неї за те, що вона така зіпсована, така зациклена на собі, що не розуміє, як їй пощастило мати квартиру в Кенсінгтоні, і яка в біса різниця, що там чорні, а не білі шафки на кухні. Звісно, її люба матуся могла розкошелитися на повністю новий інтер’єр, якби кохана донечка достатньо порюмсала для цього. Замість цього Черрі всміхнулася, хоча й дещо прохолодно, і знуджено промовила, що це все, що вона може їм запропонувати. Черрі підняла екран, і цього разу стався цілий витік почуттів.

— О, мені подобається. Подивись-но, мамусю, тут така мила маленька духовка. Я можу навчитися готувати!

Черрі здригнулася: вона ненавиділа, коли дорослі жінки називали своїх батьків мамусями та татусями. А мила маленька духовка була однією з найдорожчих серед «La Cornue». Мамуся поблажливо всміхнулася, розважена, і Черрі зрозуміла, що ця дівчина була з тих, хто весело скаржився на спалену яєчню за кожної спроби щось приготувати, заявляючи, що це так важко, замість докласти хоч трохи старання.

— Я можу її отримати, можу, будь ласочка?

— Якщо запросиш нас із татом на вечерю першими.

Дівчина в захваті закричала.

Черрі майже нудило. Вона безсоромно глянула на годинник. Дякувати Богу, за десять хвилин вона зможе піти додому.

— Ми можемо оглянути її зараз?

Говорила мати, і вона помітила її сумніви.

— Боюся, що це неможливо.

Брехня прозвучала непереконливо, і жінка фиркнула:

— Чому ні?

«Тому що я хочу піти додому, і думка про те, щоб витратити хоч хвилину особистого часу, аби провести тебе та твою розпанькану донечку до квартири, яка мені завжди лише снитиметься, змушує мене перекинути цього стола», — ось що їй хотілося сказати. Однак замість цього Черрі опанувала себе:

— Нам потрібно попереджати власників за двадцять чотири години перед оглядом.

— Але я думала, що там ніхто не живе.

Черрі повернулася до дівчини. Так, щоб та її справді почула.

— Та проте нам усе одно потрібно поставити власників до відома.

Вираз незадоволення на обличчі дівчини подарував Черрі хвилю насолоди, сили. Вона відчула потребу зруйнувати це самопризначене, подароване Богом право й забрати щось, дати їй зрозуміти, як воно, коли не отримуєш бажаного.

— Хіба ми не можемо зателефонувати їм просто зараз?

Черрі напружилася. Їй не подобалося, коли з нею говорили в такому тоні. «Тобі потрібна ця робота», — швидко сказала вона собі, розпливаючись в усмішці. Вона не бачила, що із задньої частини офісу до неї підходить Нейл, а Емілі йшла відразу за ним.

Спочатку він люб’язно звернувся до клієнтів:

— Перепрошую за втручання, але Емілі потурбується про те, щоб показати вам квартиру. Черрі, ти не проти просто відсортувати дещо для мене тут, в офісі?

Вона пильно глянула на нього, вражена, але рукою він указував напрямок, і їй не залишалося нічого іншого, окрім як встати. Коли Емілі сковзнула в її тепле крісло, світловолоса дівчина глузливо глянула на Черрі. Вона відчула, як атмосфера змінилася до улесливої, поступливої й пішла за Нейлом до віддаленої кімнати.

— Сядь, — сказав Нейл.

— Що то було? — запитала Черрі, намагаючись відновити власну гідність, однак усе одно сіла.

— Я хочу зробити це швидко, — сказав він. — Думаю, так буде краще.

Усередині Черрі все перевернулося: у неї неприємності?

— Твої останні коментарі про клієнтів, які зараз тут. Це просто неприпустимо.

— Та дівчина, он там, вона була трохи різкою, — заперечила Черрі, — навіть грубою зі мною. Вимогливою. Але я нічого їй не сказала.

— Не їй. Насправді нікому конкретно. Чи, можливо, усім. — Він нахилився до столу, на якому світився екран комп’ютера. — «І знову мій день сповнений самозакоханими, багатими ідіотами-іноземцями, які, здається, наполегливо скуповують цілий Лондон. У мене достатньо таких, котрі викидають мільйони й забирають усі наші будинки», — Нейл припинив читати й глянув на неї. — Ти навіть згадала назву агентства.

Черрі нажахано витріщилася на нього, нахилилася вперед, щоб глянути на екран, і зрозуміла, що він читав її твіт… її твіт.

— Але це була не я. Я цього не писала! — випалила вона.

Якусь мить він обмірковував її відповідь.

— Це твоя сторінка…

— Хтось зламав мене. Таке трапляється постійно, про це часто пишуть у газетах…

— Це принесло надзвичайні збитки.

— Маячня! Господи, та як ти взагалі міг подумати, що я таке написала?!

— Я мав на увазі агентство. Ми вже втратили контракт. Китайський бізнесмен відмовився від будинку, який збирався обміняти наприкінці тижня. Знайшов деінде. У когось іншого. Це коштувало нам понад тридцять п’ять тисяч комісійних. І я щойно мав півгодинну телефонну розмову з клієнткою, намагаючись переконати її не відкликати від нас свої дві квартири.

У Черрі обірвалося серце.

У ній наростав страх, і вона мусила якось із ним упоратися.

— Але, Нейле, будь ласка, то була не я. Ти не можеш звинувачувати мене в тому, чого я не робила.

— Вибач, Черрі, але не думаю, що це можна якось виправити…

— Ні…

— І справа не тільки в цьому: я відчуваю зміну в загальному ставленні.

— Помер мій хлопець! А тепер ти звільняєш мене. Я подам на тебе до суду.

— Або можеш піти тихо, і ми виплатимо тобі зарплатню за два місяці.

Це були копійки. Навіть пропонувати таке образливо. Вона вибухнула гнівом:

— Шість. І рекомендації.

— Три. І це моя остання пропозиція. Клієнтам потрібно знати, що їм тут раді, що вони можуть із нами працювати. І вибач, але, зважаючи на обставини, про рекомендації не може бути й мови. Думаю, для нас усіх буде краще, якщо ти збереш свої речі й підеш додому вже зараз.

Черрі демонстративно йшла вулицею крізь натовп, не переймаючись тим, що врізалася в людей. На неї кілька разів скоса подивилися, але не могли штовхнути. Хто зробив це з нею? Це якийсь жарт? Чи могли це бути Емілі чи Ебіґейл? Потім підступили сльози. Вона швидко ковтнула, щоб заштовхати їх назад. Груди стискав сильний біль. Без рекомендацій у неї мало шансів знайти іншу роботу. А без роботи не буде й грошей, щоб платити за квартиру. Вона поверталася в Кройдон.

33

Понеділок, 27 липня

Як і зазвичай, Черрі прокинулася о шостій ранку. Без будильника, просто за звичкою, котра тепер була марна, бо їй не потрібно було вставати. Вона лежала в ліжку й думала. Хто це зробив? Більше нічого не писали. Вона видалила сторінку, але шкода вже була завдана. І вона залишатиметься в ліжку, не промовляючи ні слова, аж до сьомої, щоб не зіткнутися з матір’ю. Крізь тонкі стіни спальні дівчина чула, як Венді увімкнула душ, гуділа феном, дзвеніла чайною ложечкою по блюдцю, а потім нарешті глухий звук вхідних дверей. Навіть тоді Черрі вставала не відразу. Вона хотіла переконатися, що її мама не повернеться, забувши щось, і в неї було достатньо часу, щоб сісти на автобус, яким Венді добиралася до величезного супермаркету за три милі звідси. Десь о сьомій двадцять Черрі вибралася з ліжка. Це було одномісне ліжко, присунуте до стіни в маленькій другій спальні. З тими ж ковдрами, якими вона користувалася, коли жила тут іще школяркою: рожевими, квітчастими. Уся кімната була такою ж: бежева шафа із затіненими білими дверцятами, куплена в «Ікеї», — тепер такі продавалися тисячами, і від них відмовлялися на Ebay навіть попри привабливу вартість у 99 пенсів, — масова репродукція зображення Нью-Йорка на стіні, — імовірно, теж звідти, — та кілька «дизайнерських» шкатулок, затягнених шовком. Черрі відчувала такий же задушливий відчай, як і тоді, коли жила тут раніше. Після звільнення їй довелося виїхати зі своєї квартири. Вона спакувала речі в коробки, а потім заштовхала їх під ліжко та на дно шафи, тут, на останньому острівці своєї приватності. Більшу частину одягу вона навіть не розпакувала. У цьому не було жодної потреби.

Венді знала свою дочку занадто добре, щоб, коли Черрі подзвонила й, затинаючись, запитала, чи може тимчасово пожити в неї, не ставити забагато запитань. «Тут завжди знайдеться місце для тебе, люба», — приязно сказала вона, однак для Черрі ці щирі слова здалися пасткою, з якої вона ніколи не зможе втекти. Вона повідомила Венді щось розпливчасте про скорочення, і мати лише поспівчувала: «Не пощастило». А ще їй було надзвичайно шкода, що лише за кілька місяців її донька втратила і хлопця, і роботу й тепер це стало для неї важким випробуванням.

Черрі мешкала тут уже шість тижнів, і не було жодних ознак того, що вона збиралася шукати нову роботу й якимось чином вибиратися звідси. Правда полягала в тому, що дівчина не знала, що їй робити. Усі дні вона проводила, гуляючи вулицями аж до рогу Рівз, де все ще були помітні сліди пожежі з часу повстань, минаючи манікюрні салони, букмекерські контори та магазини «Усе по 99 пенсів», де над входом звисали фірмові картаті пластикові пакети. Складалося враження, що від спеки тротуари аж плавилися, віддаючи кислим, липким смородом. Вона не зупинялася ані на мить, чекаючи на натхнення. Якоїсь ідеї, плану, будь-чого, що підказало б їй, що робити далі. Черрі хотіла знову мати мету, відновити ті зосередженість та амбіційність, які мала вісімнадцять місяців тому, коли тільки-но починала працювати в агентстві нерухомості. Вона йшла, а її розум продовжував обмірковувати все по колу. Черрі проходила повз дошки з оголошеннями про прийом на роботу, котрі наче глузували з неї, пропонуючи платню сім фунтів за годину. Дурна, безнадійна, лакейська робота.

Її не могла мотивувати навіть Центральна бібліотека. Складалося враження, що там повно безробітних та студентів, що гаяли час із великими ідеями, однак не мали сили волі, щоб втілити їх у життя. Їй не місце тут, з цими фриками, цими невдахами, адже зараз вона мала б бути у квартирі в SW3 й планувати вечірку з нагоди заручин. Така несправедливість, марнування життя, втрачена можливість, здавалося, спалювали її зсередини.

Вона вийшла з бібліотеки й, пригнічена, стояла знадвору, спостерігаючи, як автобуси прискорюються, проїжджаючи повз неї. Вона починала впадати в депресію, бо не мала мети. Черрі думала про те, щоб пройти далі, через Джордж-стрит, а потім нижче, аж до станції «Східний Кройдон», але що потім? Вона не могла собі дозволити кудись поїхати, та й, так чи інакше, куди? Черрі намагалася втекти від себе самої. Вона розвернулася й почала повільно йти в напрямку до квартири.

Дівчина намагалася повертатися додому раніше, ніж мати приходила з роботи. Не для того, щоб привітати її, а з почуття обов’язку відпрацьовувати своє утримання, оскільки ні за що не платила й потребувала безкоштовного харчування та житла. Вона вимила холодильник, забитий материними товарами за знижками із супермаркету, та спекла щось до чаю. Венді завжди все хвалила, і це Черрі дратувало, бо дівчина розуміла, що то була спроба підбадьорити її.

— Ооо, що ти приготувала сьогодні? — сказала Венді, відкриваючи дверцята духовки й театрально принюхуючись. — Ти таки розпестиш мене, і навіть не уявляєш, як це добре мати когось, хто готує для тебе, коли ти провела на ногах весь день.

Вони сіли, і Черрі переконалася в тому, що їхня розмова крутитиметься навколо робочого дня її матері. Скільки працівників захворіло, що записувала донька Голлі для You Tube (очевидно, баладу під супровід гітари) і чи привабить нових покупців рекламна акція каструль. Зазвичай після цього Черрі мила посуд, поки її мама дивилася «Жителів Іст-Енду». Вона ненавиділа перебувати в кімнаті, поки йшов цей серіал: адже це було одне з того, що сповільнювало її намагання звести все до спільного знаменника, і віддавала перевагу тому, щоб побути наодинці із собою.

Однак цього вечора Венді зайшла на кухню.

Черрі здивовано підвела очі. Вона чула з вітальні початок вступної теми.

— Хіба ти не збираєшся дивитися свій серіал?

— Хвилинку, люба. — Венді невпевнено глянула на неї, і Черрі почула тривожний дзвіночок, що голосно задзвенів їй у вухах. Невже мати збирається попросити її піти?

— Я ось подумала… ти проводиш усі дні тут сама. У цьому немає нічого хорошого для тебе. Особливо після того, як він так недавно пішов. — Черрі напружилася, і Венді квапливо продовжила: — Сподіваюся, ти не проти, що я взяла на себе сміливість поговорити з менеджером, розповісти йому трохи про тебе, про те, якою розумницею ти була й так далі, бо в нас з’явилася відкрита вакансія. У відділі технологій та ігор. — Вона промовила останню частину так, наче це було справжнім везінням.

Черрі здригнулася від відрази. Працювати в супермаркеті? Невже її мати вважала, що це все, на що вона здатна?

Венді вкрилася червоними плямами.

— Знаю, це дещо відрізняється від того, чим ти займалася раніше, але ти не мусиш залишатися там надовго. Нехай це стане лише тимчасовою зупинкою.

Черрі збиралася заручитися з лікарем, який мав трастовий фонд та спадок у кільканадцять мільйонів фунтів, а ще віллу на півдні Франції.

Венді сприйняла її мовчання за схвалення.

— Або ти можеш побудувати тут кар’єру, ти ж знаєш. Вони доволі швидко розпізнають таланти й просувають людей.

Черрі радше померла б, аніж працювала б у тому супермаркеті. Її впевненість упала нижче нікуди. Черрі витерла руки. Вона мусила залишатися спокійною й чемною, інакше проживання тут стане нестерпним.

— Чашку чаю, мамо?

— Охоче. Ну і… Що скажеш?

Черрі вдала, що обмірковує почуте.

— Можливо. Але спочатку я хочу спробувати інші шляхи.

Венді всміхнулася.

— Звісно ж. Але якщо захочеш поговорити з менеджером, я зможу влаштувати вам зустріч, — вона клацнула пальцями, — просто зробивши отак.

— Дякую, мамо. Можу принести тобі чай у кімнату, інакше ти пропустиш свій серіал.

Венді не стала заперечувати, і щойно вона вийшла з кімнати, по щоці Черрі скотилася сльоза. Дівчина швидко витерла її — червоні очі викличуть зайві запитання — і понесла матері чай, а потім удала, що в неї болить голова, і сказала, що хоче прилягти у своїй кімнаті.

Вона лежала на ліжку, розуміючи, що опустилася на саме дно. Можливо, варто впасти так низько лише для того, щоб відновити свій войовничий дух, бо тепер вона знала, що мусить вибиратися звідси. Першою сходинкою було забути те, що могло б бути. Припинити дивитися назад і думати про те, де вона була б зараз, якби Даніель був живий. Їй перед очима з’явилася картинка його квартири, але Черрі розгнівано викинула її з голови. Вона з цим покінчила. Час їй уже забути Даніеля раз і назавжди. Він помер. Те, чого вона потребувала, було недоступне.

34

Середа, 12 серпня

Чим більше минало часу, тим у більшій безпеці почувалася Лаура. Вона вже навіть почала забувати й раптом усвідомила, що вже кілька днів не думала про те, що накоїла. Інколи, в особливо чудові дні, вона могла переконати себе, що цього взагалі не траплялося. Це більше нагадувало сон.

А час не зупинявся ні на мить. І навіть якщо все розкриється через десять, двадцять років, їхні життя так зміняться, — нова робота, нові подружки, — що вони разом над цим посміються. Можливо. Однак вона вже точно не ходила по гострому лезу, і з кожним днем все забувалося все більше, хоча й не так швидко, як Лаурі того хотілося.

Через два дні після того, як Лаура додала той твіт, вона зайшла на веб-сторінку агентства й побачила, що профайл Черрі видалили. Тож ризикнула їм подзвонити. Попросила покликати її до телефону, і їй відповіли, що Черрі в них більше не працює. Полегшення одурманювало. Навіть Ізабелла помітила, що Лаура змінилася.

— Ти виглядаєш — не знаю — світлішою, щасливішою, — сказала вона за обідом і взяла її за руку. — У тебе був пекельний рік, не можу собі навіть уявити, через що ти пройшла. А тепер він удома, здоровий, відновлений — не дивно, що ти так гарно виглядаєш.

Лаура всміхнулася й дозволила Іззі приписати її нове гарне самопочуття тільки одужанню Даніеля.

— Ну, і я можу спокусити тебе трохи походити по магазинах, щоб відсвяткувати?

— Із, у мене робота.

— Дорогенька, я знаю. — Вона з жалем змахнула рукою в повітрі. — Я просто подумала про всі ці змарновані дні. Тепер, коли все налагодилося… — Вона замовкла, і Лаура підозріливо глянула на подругу. — Йому трохи за п’ятдесят, розлучений, іще не облисів і займається бізнесом. Розважається заняттями тріатлоном. — Вона здригнулася. — Таке відчуття, наче я розхвалюю нещасне ягня просто для того, щоб набити йому ціну.

Лаура стукнула її по руці чайною ложечкою.

— Я вже казала тобі: ми з Говардом гарно ладнаємо одне з одним, хай навіть у свій, не функціональний спосіб.

Ізабелла фиркнула.

— З ним-бо все добре. Вибач, я просто непокоюся про тебе.

— Мені він потрібен. Не знаю чому, можливо, це просто звичка, — усе, чого вона домоглася цими словами, це співчутливого стискання руки й розуміння, що відштовхнула цю тему подалі, бо Ізабелла заговорила зовсім про інше.

— То що в тебе ще нового?

— Ну, нічого, окрім серіалу на ITV…

— Не думаю, що привітала вас як годиться… Вас із Даніелем.

— Наступного тижня він повертається до лікарні.

Іззі сплеснула в долоні.

— Ви обоє такі зайняті на роботі!

— Гарні новини продовжуються. Будівельники в сусідів нарешті закінчили, дякувати Богу, тож нарешті зможуть визначити обсяг роботи з нашим вікном у басейні.

— Це чудесно. І в мене є для тебе новини. Знаєш, як там її звати… Про Черрі.

Лаура напружилася.

— Пам’ятаєш мою подругу Анжелу, ту, котра все ще носить десятий розмір бікіні? Так от, вона продає будинок. Вони скористалися послугами «Гайсміт та Браун». Очевидно, Черрі звільнили. І мабуть, воно лише на краще. Я й досі не можу повірити в те, як паскудно вона обійшлася з Даніелем. Я так у ній помилялася, правда. Вибач, Лауро.

Лаура ввічливо всміхнулася. Вона просто була вдячна, що все це закінчилося.

«І це в минулому, у минулому», — пізніше нагадувала вона собі. Не лише Черрі, а й те, що сталося з нею самою. Та, ким вона стала, та, котру, озирнувшись, не впізнавала. Здавалося, наче це зробив хтось інший, і Лауру налякала ця пройдена відстань. Можливо, тепер, знаючи, що Даніель одужає, вона б так не вчинила. Однак тоді це було непередбачуваним, бо всі медичні показники свідчили про те, що в нього лічені дні. Вона й справді думала, що проводить із ним останні кілька годин, і була розгублена, розчавлена, у відчаї. Лаура точно не могла бути розсудливою. Напевно, у її мозку просто щось перемкнуло. Краще б їй забути про все і йти далі, однак тепер, коли до неї повернувся здоровий глузд, жінка розуміла, що таке більше ніколи не має повторитися.

35

Вівторок, 15 вересня

— Це єдина причина, чому я ще не переїхав до своєї квартири, — сказав Даніель, коли Лаура підігріла в духовці шоколадні круасани.

Правда була в тому, що він не бачив причин переїжджати. Насправді він починав дивуватися, чому взагалі переймався цим раніше. Жити вдома було так само гарно не тому, що йому готували сніданок за першої ж вимоги, а через те, що він насолоджувався товариством своїх батьків. Вони працювали допізна й мали нерегулярні зміни, тож було справжнім везінням, якщо він когось із них бачив, але це означало, що вони більше цінували час, проведений разом. Завжди близький із Лаурою, Даніель зрозумів, що краще пізнає й тата. Вони з Говардом врешті-решт провели в барлозі кілька ночей із пивом за переглядом фільмів.

— Холоднішає, — сказала Лаура. — Тобі потрібно ще щось накинути, — і він так і зробив.

Осінь почала з помсти, і вітер несамовито бився у вікно, з дерев уже майже облетіло листя, навіть попри те, що була лише середина вересня.

— Думаю, джемпера вистачить, — сказав Даніель, надкушуючи круасан. — Це також погано для артерій. Ти ж знаєш, я на кардіо, адже так, мамо. Навряд чи це гарний приклад для пацієнтів.

— Ти просто ідеал здоров’я, — засяяла Лаура, щипаючи його за щоки.

Вона мала якийсь час, щоб переглянути папери до того, як поїде в офіс.

— Що ти там підрахувала? — запитав Даніель.

— Ти про що?

— Нам слід здати квартиру в оренду? Я залишаюся тут?

Лаура відклала папери.

— Ти ж знаєш, тобі тут завжди раді і я люблю бачити тебе в ті рідкісні моменти, коли ти не в лікарні. Але вирішуй сам. Я зрозумію, якщо тобі потрібен власний простір.

— Ти надсилатимеш мені шоколадні круасани щодня?

— Ні.

— Гмммм… могла б вийти гарна угода.

Лаура підвелася.

— Не пощастило. Мені час іти.

Даніель нахилився до неї, щоб запитати щось по секрету:

— А чим закінчиться твій новий серіал?

— Не можу сказати.

— Не можеш чи не хочеш?

— І те й інше. Сьогодні вранці я саме плануватиму фінал зі сценаристом. І якщо не піду зараз, то спізнюся.

Коли вона переходила вулицю, збоку на неї налітали пориви вітру, і Лаура засміялася живим, захопленим сміхом, який заслуговував на увагу, оскільки їй так цього не вистачало впродовж довгих місяців. Це радість — знову відчувати щастя від простих задоволень, і вона ніколи не втомлювалася нагадувати собі про найпрекрасніший, найбільш утішний факт, що з Даніелем все було гаразд. Не важливо, чи прокидалася вона вранці, чи вибирала в супермаркеті яблука, чи, можливо, зосереджувалася на підготовці до зустрічей, але коли промовляла собі ці слова, усередині неї наче вибухали феєрверки.

Даніель повернувся з Франції майже таким, яким був раніше. І що важливіше, він говорив так, як колись: радісно-щасливо, а ще повернулися його амбіції. Навіть більше: вони стали сильнішими, і, перебуваючи у Франції, він домовився про повернення до лікарні на ще один рік інтернатури й стверджував, що відчуває, наче йому дали ще один шанс. Коли вона залишила його на віллі й повернулася до Лондона, щось із ним таки сталося, і Даніель заприятелював із місцевою жінкою, котра завідувала батьківським бізнесом. Лаура мимохідь бачилася з нею, коли приїжджала на вихідні: Вівіан зупинилася поруч із їхнім будинком, і Даніель пішов кудись із нею випити. Вона була щонайменше років на десять старша, а разом із віком прийшло й розуміння, що часу на те, щоб жаліти себе, більше не залишилося. Даніеля важко було назвати гульвісою, однак її присутність прискорила його одужання. Додому Даніель повернувся засмаглий, відпочилий і якимось чином зміцнілий.

Лаура діловито прямувала до будівлі й піднялася сходами туди, де в її офісі сиділа Віллоу — її нова особиста помічниця, котра рада була їй прислужитися.

— У вас відвідувач, — сказала вона. — Я провела її в кімнату для зустрічей.

Трохи зарано, однак усе гаразд. Лаура з нетерпінням чекала на нараду, адже це був один із найвеселіших етапів створення серіалу — вигадування історій, а сценаристка була кумедна й вигадлива. Лаура пройшла до кімнати для зустрічей і відчинила двері.

За круглим скляним столом сиділа Черрі й гортала журнал.

— Привіт, Лауро.

Лаура була абсолютно шокована й не змогла вимовити ані слова.

— Я підозрювала, що мій прихід виявиться для тебе несподіванкою, однак не думала, що неприємною.

Лауру накрила хвиля паніки, і вона швидко розвернулася, щоб зачинити двері.

Чому Черрі тут? Вона спробувала опанувати себе до того, як обернеться до неї. Змусити свій голос звучати якомога спокійніше, навіть попри те, що її серце шалено билося в грудях.

— Привіт, Черрі. Боюся, що ти підловила мене в трохи неслушний час. У мене зустріч, що має початися з хвилини на хвилину.

— О. Що ж, я не займу багато часу, і все залежить від тебе. — Вона не чекала дозволу. — Для мене було дуже важливо зустрітися. Ще відколи ми говорили востаннє, як ти подзвонила мені після Мехіко, щоб поділитися новинами… Що ж, ці місяці вже позаду, хоча мені й важко було змиритися з тим, що сталося.

Лаура нічого не відповіла. Вона все ще не могла отямитися. «Думай, думай. Минуло… Скільки? Півроку?» Волосся Черрі відросло, тому вона здавалася ще привабливішою, чуттєвішою. Лаура знала, що мусить залишатися спокійною, а потім, коли прийде сценарист, — чортова Віллоу, вона ще не впізнавала її, — Лаура просто ввічливо, однак наполегливо попросить Черрі піти.

— Незалежно від того, що ти там собі надумала, Даніель означав для мене все, — тон Черрі раптом став грубим. — Чому ти навіть не зателефонувала, щоб поцікавитися, чи зі мною все гаразд?

— Я… Вибач. Мене просто так поглинуло власне… горе.

— Що ж, припускаю, ти влаштувала гарний похорон. Ні, зачекай, ти ж зробила це, коли я була у відпустці. Не могла дочекатися. До речі, коли він помер? Знаєш, я справді воліла б знати, де його поховали, хоча б для того, щоб мати змогу попрощатися.

Її запитання змусили Лауру занервуватися, однак Черрі, здавалося, і не чекала на відповіді. Вона спостерігала за нею, і Лаура зраділа, що вже обдумала деякі з них.

— Боюся, це була кремація. І ми забрали його прах до Франції. Він завжди любив цю країну.

Черрі пильно глянула на Лауру, і жінка відвернулася.

— Вибач, Черрі, але мені й справді потрібно починати зустріч…

— Лише одне.

Лаура починала відчувати нетерпіння. «Що ж, нехай, вона, очевидно, пригнічена, але хіба цього разу їй варто через це непокоїтися?»

— Що ще?

— Коли б Даніель не помер, ти була б щаслива, якби ми були разом?

Лаура підвелася, намагаючись пом’якшити роздратовану посмішку.

— Що за запитання?

— Нехай. Бо мені чомусь завжди здавалося, що ти обов’язково щось утнеш, щоб нас посварити. Гарно знати, що я була членом родини. Навіть якщо ти й не запросила мене на похорон.

Черрі встала.

— Дякую, Лауро. Ти мені дуже допомогла. Мені просто потрібно було якесь логічне завершення, адже все трапилося так раптово й у мене не було нічого, що я могла б побачити чи відвідати, і вся ця історія видавалася якоюсь нереальною, розумієш?

Лауру вже починало нудити, і вона кивнула.

— Бачу, що ти зайнята, тож піду. — Черрі простягнула руку, і після короткого вагання Лаура потиснула її.

Після цього Черрі розвернулася й вийшла з кімнати. Хитнувшись, Лаура схопилася за край столу, впустивши шарфик на підлогу. Вона зачекала хвилину-дві, щоб дати Черрі час вийти з будівлі, а потім повернулася до столу Віллоу. Сценариста ще не було.

— Коли приїде сценарист о десятій, проведи її до кімнати для зустрічей, я повернуся за дві хвилини.

Віллоу кивнула, вражена виразом обличчя свого боса, і вирішила, що не час розповідати, що попередня гостя спершу зайшла до її кабінету, доки їй не сказали, що то була не кімната для зустрічей. Віллоу впіймала її, коли та порпалася в паперах на столі Лаури.

«О, яка ж я дурна», — промовила вона, а потім пройшла за Віллоу до великої кімнати поруч.

Лаура швидко збігла сходами донизу. Вона виграла цей бій, однак іще й досі тремтіла. Їй потрібна була чашка міцної кави, а якраз навпроти через вулицю було італійське кафе, де готували подвійне еспресо, яке вона пила там у темні дні Даніелевої хвороби, щоб витримати виснаження. Лаура натиснула кнопку, щоб відчинити двері й вийти на вулицю, а тоді ступила на тротуар. І відразу ж налякано скрикнула. Надворі, схилившись до стіни, стояла Черрі.

Вона усміхалася.

— Що ж, ти заощадила мій час. Я думала, що мені доведеться чекати аж до кінця робочого дня, і я вже непокоїлася, чим себе зайняти.

Лаура витріщилася на неї, не розуміючи, що відбувалося, її розум уже був спантеличений зустріччю з Черрі, тим, що вона прийшла до її офісу.

Черрі нахилилася вперед.

— Я знаю, що він живий, — прошепотіла вона.

Лаура затинаючись промовила:

— Про що ти?

— Та що ти за мати, якщо збрехала про смерть власного сина?

Лаура відчула, як їй до обличчя прихлинула кров. Ненависть до самої себе повернулася.

Голос Черрі став різким:

— Ти намагалася забрати в мене все. Тепер я збираюся зробити те саме з тобою.

Лаура була вражена. Черрі якусь мить дивилася їй у вічі, її очі були холодні, невблаганні. А потім, переконавшись, що її послання зрозуміли, вона розвернулася й пішла геть.

Заціпенівши, Лаура спостерігала за тим, як та йде. Жінка намагалася відкинути це як дитячі пустощі, як дурний розіграш. Проте було щось таке в голосі Черрі, що її дуже налякало. І як вона не намагалася, але не могла позбутися цього страху. Вона чекала. Чекала й думала, що мало статися.

36

Вівторок, 15 вересня

Черрі знала, що якби Лаура хоч трохи щедріше поділилася з нею інформацією, розповіла тоді про те, що прах Даніеля забрали до Франції, або подзвонила ще раз — перевірити, чи з нею все гаразд, і дозволила б їй запитати, коли ж саме він помер, то вона б ніколи не зателефонувала до лікарні. Звісно ж, не до нової, про яку дівчина навіть не знала. Ні, до Челсі та Вестмінстера, де в нього сталася та фатальна зупинка серця. Дзвінок Лаури стурбував її прогалинами, і їй потрібна була ця інформація, щоб жити далі, тому вона подзвонила в реєстратуру, однак, як і підозрювала, вони відмовилися надати інформацію, оскільки вона не належала до «найближчих родичів». Далі були сльози відчаю, потім скарги на те, що вона не знала, коли він помер, тому що була так травмована всіма цими візитами, тим, що він був у комі так довго, що й сама захворіла, тож лише з пліток дізналася про те, що сталося. «Невже він і справді помер?» — театрально заволала вона, а потім попросила відкрити їй доступ до програми підтримки тих, хто пережив важку втрату, а вона знала, що відмовити їй у цьому не могли. А ще вона розуміла: щойно її з’єднають, вона отримає ту інформацію, якої так потребувала, адже не могли ж вони полегшити важку втрату, не знаючи, коли це сталося і де. Замість цього вона була вражена почути, що він не помер (а отже, програма допомоги тим, хто пережив важку втрату, була для неї недоступна), однак вони не сказали більше нічого.

Спочатку вона була така приголомшена, що це просто не вкладалося їй у голові. Черрі була переконана, що вони припустилися помилки, якоїсь дурної, жахливої лікарняної помилки, і на якусь мить замислилася, чи змогла б позиватися до них і якою могла б бути сума компенсації за моральну шкоду. Потім вона почала думати про можливість того, що це була правда. Це було надто важливо, щоб не звертати уваги, тому вона пішла до лікарні й чекала знадвору на одну з прибиральниць, котру впізнала після численних чергувань впродовж перших тижнів, адже саме з нею вона розмовляла в особливо самотні дні. Спочатку жінка відмовила їй, однак Черрі зашелестіла п’ятьма десятифунтовими купюрами, це допомогло й вона розповіла, що Даніеля перевели до приватної лікарні, у Веллінгтон, на північному заході Лондона, іще наприкінці лютого. Прибиральниця не сказала більше нічого, однак Черрі вистачило й цього. Коли вона зателефонувала у Веллінгтон, їй сказали, що не можуть надати будь-яку інформацію, адже його виписали 26 травня. Якщо людина померла, то її не виписують.

Почало з’являтися холодне усвідомлення. Черрі згадала раптовий похорон, те, що на ньому були присутні лише члени родини. Усе було дуже зручно для того, щоб підчистити всі згадки про Даніеля ще до її повернення. Спочатку їй сяйнула думка, така безсердечна, неймовірна, що їй здалося: вона таки помилилася. Ніхто не ненавидів її так сильно, невпевнено подумала вона, однак не змогла поховати почуття образи, що можливо, лише можливо, так і було. Між образою вона змусила себе поглянути у вічі ймовірному вигаданому сценарію, який ввів її в оману. Єдиний спосіб дізнатися все напевно — зустрітися з Лаурою, тож вона пішла до її офісу. Останнє підтвердження Черрі отримала, спостерігаючи за виразом обличчя Лаури того ранку.

Подумати тільки, якби вона була трохи добрішою, трохи людянішою, то Черрі пішла б ні з чим.

Лаура забрала в неї все, над чим вона так важко працювала, що плекала й чого прагнула, весь її raison d’etre[22]. Одним жорстоким нелюдським ударом. Невже весь цей час Лаура просто глузувала з неї? Згадуючи про бідолашну дівчинку з Кройдона, котра намагалася стрибнути вище за себе? Подумати тільки, а вона ж так намагалася подружитися з нею! «Та як вона посміла, — закипала Черрі, — як посміла думати, що через те, що має гроші, вона краща, що може керувати життями інших людей?!» Невже її знову принизили? Черрі знадобилася вся її витримка, щоб того ранку, коли вона побачила Лауру, не налетіти на неї, адже тоді все було б марно. Черрі хотілося змусити її відчувати точнісінько те, що відчувала вона сама: ту несправедливість та безпорадність, коли хтось просто приходить й забирає те, що тобі небайдуже, і змішує тебе з брудом своїми підборами, коли йде геть. Ні, Лауру потрібно було провчити.

А ще Черрі хотіла повернути Даніеля. Їй дали ще один шанс, і цього разу вона не збиралася змарнувати його. Ніяких дурних поїздок на сплавляння на плоту. Після того, як йому, мабуть, сказали, що вона розлучилася з ним, кинула, коли він був у комі, їй потрібно було ступати дуже обережно. Несподівано її серце завмерло. А раптом він зустрів іншу? «О, прошу, нехай це буде не так», — подумала вона й зрозуміла, що мусить діяти. Отже, між двома її цілями та невідкладною нагальністю вона мусила гарно все обміркувати й спланувати, як з усім розібратися. Її розум нарешті ввімкнувся, і це було радісне відчуття. Уперше за довгі місяці в її жилах струменіла енергія. Венді була вже вдома, закінчивши раніше, і першою помітила ці зміни.

— Ти знайшла роботу, люба?

— Так, мамо, знайшла. Дуже важливу.

Венді міцно обняла дочку.

— Мої вітання! Що це?

— Відновлення справедливості.

Венді виглядала спантеличеною.

— Ти працюєш у благодійності?

Черрі подумала, що їй потрібно все як слід обміркувати.

— Правильно.

— Для тебе це тільки на краще, люба. У наш час усе більше людей роблять щось для інших. Я збираюся приєднатися до опівнічної ходи, ну, ти знаєш, рак грудей. Хочеш приєднатися?

— Гадаю, що можу бути трохи зайнята на новій роботі, мамо.

Черрі ожила. Це був проект, той акцент, якого вона чекала. Дівчина втекла до своєї спальні й почала писати перелік усього, що Даніель розповідав про Лауру, своїх батьків — усе, що могло б стати вартісним. У неї була відмінна пам’ять, і це вона в собі особливо любила й користувалася такою перевагою все життя. Якось вона пропустила кілька днів у школі через грип, а коли повернулася, то мала складати жахливий тест із французьких дієслів. Усе, що їй знадобилося, — це переглянути підручник, поки вона чекала своєї черги, і Черрі ідеально провідмінювала дієслово «souhaiter»[23].

Коли вона закінчила писати, то в переліку було чимало всього по-справжньому корисного. Вона збиралася гарно розважитися. Однак спочатку планувала зустрітися з Даніелем. Навряд чи Лаура розповіла б про її візит до офісу, не відразу, адже тоді мала б пояснити причину. А цього вона не змогла б зробити, не визнавши, що збрехала про його смерть. Ні, найімовірніше, Лаура нічого не скаже. Однак Черрі розуміла, що вона не мовчатиме довго, не посміє. Ця жінка надто боялася, що Черрі прийде до її сина першою. Тож вирішила переконатися, що все вийде саме так. Вона накинула жакет й сказала матері, що хоче подихати свіжим повітрям.

Дівчина пройшлася хвилин десять до парку Вендл і знайшла вільну лавку. Навколо було багато собачників, мам із візочками та дітей, що поверталися зі школи, однак усе одно залишалося багато простору й поруч із нею ніхто не сідав. Переконавшись у тому, що вона налаштувала телефон так, щоб його реєстрували як прихований номер, Черрі набрала номер офісу Лаури.

— Доброго дня, я можу поговорити з Віллоу?

Щось клацнуло, і її з’єднали.

— Доброго дня, «Кавендіш Пікчерз».

— О, привіт, Віллоу, це Рейчел Томпсон, особистий помічник Елісон Форест із відділу драми ITV.

Це була дуже гарна ідея — потеревенити з Віллоу раніше, коли вона прийшла до офісу. Черрі дізналася, що дівчина працювала там лише кілька днів і це її перша робота на телебаченні. Не схоже було, що вона впізнавала голоси людей, а її недосвідченість була тільки на користь.

— Я телефоную з приводу «Нового життя Гізер Браун».

— О, мені так подобається цей проект.

— Мені теж. Це один із моїх улюблених на нашій платформі.

— Справді? — Віллоу була в захваті.

— Абсолютно. Дуже гарний сценарій.

— Не можу дочекатися виходу, — випалила Віллоу.

— Тобі варто запитати в Лаури, чи можеш ти побувати на зйомках.

— О Господи, залюбки!

Черрі всміхнулася. Яка ж вона наївна!

— Послухай, Елісон запитувала, чи Лаура завтра вранці зможе приїхати на зустріч. У неї є кілька запитань із приводу акторського складу, і вона хотіла б якомога скоріше їх вирішити. — ITV стало корисним тим, що виклало імена всіх директорів на веб-сторінку, де ще й детально було розписано про їхні майбутні серіали. Неймовірно, їй навіть не довелося напружуватися.

— Вона матиме годину між десятою та одинадцятою?

Здавалося, Віллоу непокоїлася про майбутнє серіалу. Вона була така наївна, що Черрі майже стало її шкода.

— Чудово. Тоді побачимося. Сьогодні Елісон в офісі немає, і онлайн теж, однак на всі запитання вона відповість завтра.

Так і буде. Черрі для цього мала підготувати лише одне. Дівчина попрямувала до квартири матері. Настав час відкривати коробки.

37

Середа, 16 вересня

Наступного ранку, ретельно вбравшись у яскраво-синю сукню, куплену для неї Даніелем у Франції, яка відтіняла її чорне волосся, Черрі попрямувала на площу Кадоган. Коли вона звернула до будинку номер 38, то відчула, що на серці зростала тривога. Вона подзвонила у двері й уже за кілька хвилин почула кроки. Двері відчинилися, і Черрі, глянувши вгору, закричала. А потім знепритомніла й впала на поріг.

Коли вона прийшла до тями, Даніель уже заштовхав її в коридор та зачинив двері. Вона спробувала сісти, однак відчула нестерпний біль у голові. Очевидно, вдарилася під час падіння, хоча й була готова до цього. Вражена, Черрі витріщилася на Даніеля, усе ще налякана.

— З тобою все гаразд? — промовив він, наче нічого й не сталося.

Черрі мовчала.

— Що не так?

— Ти…

Даніель похмуро глянув на неї.

— Що?

— Живий.

— Так. Був живий, коли останнього разу перевіряв.

— Не розумію…

— Принести тобі води? — Він здавався нетерплячим, наче хотів, щоб вона пішла.

Черрі продовжувала здивовано витріщатися на нього з болісним виразом на обличчі. Сльози полилися струмком.

— Ти просто міг сказати мені, що це кінець.

Вона спробувала встати й відчинити вхідні двері, але він виставив руку, щоб зупинити її.

— Що ти сказала?

— Якщо ти більше не хотів мене бачити. Ти ж знаєш, я б це витримала. Якби мене кинули. Тобі не потрібно було дозволяти мамі робити брудну роботу. Це була твоя ідея чи її?

Даніель виглядав спантеличеним.

— Про що ти говориш?

— То тепер ти просто це заперечуватимеш? Вибач, але я заслуговую на краще. — Вона проковтнула сльози й знову спробувала вирватися, щоб відчинити двері.

— Черрі, чи не була б ти така ласкава пояснити, що відбувається?

Вона зупинилася й глянула на нього.

— Твоя мама. Сказала мені, що ти помер.

У коридорі запала тиша.

— Повтори.

Черрі спохмурніла.

— Вона зателефонувала мені. Наприкінці березня. Сказала, що ти помер, коли я була у від’їзді.

Даніель був вражений.

— Що вона зробила?

Черрі відчула, що насправді не потрібно було повторювати це ще раз. На його обличчі застиг вираз здивування.

— Черрі, маєш час випити кави?

Вона погодилася. Даніель провів її на кухню.

— Не тут, — швидко сказала вона. — Якщо з тобою все добре, я б радше не… — Вона ніяково роззирнулася навколо, і він усе зрозумів.

— Дай мені лише взяти речі й зібрати папери.

— Я можу скористатися ванною?

— Звичайно.

Даніель зник у глибині будинку, і через кілька секунд, коли вона вже не чула його кроків, Черрі прослизнула нагору, до спальні Лаури. Обережно зачинила за собою двері й глянула на стіл, на якому лежав папір для листів. Саме на такому папері вона й отримала запрошення на вечерю багато місяців тому. На кожному аркуші було вказано ім’я Лаури та її адресу. Черрі тихо пройшла кімнатою, помітивши, що пухнастий килим приховує будь-які скрипи чи кроки. Вона взяла кілька аркушів і поклала до сумочки, а потім побачила записку, написану від руки: щось про те, що жінці важко доглядати за внуками, і прихопила її теж. Відколи вона спустилася вниз, минуло лише дві чи три хвилини.

— Готова? — сказав Даніель, з’являючись у кухні з піджаком у руках.

Черрі кивнула.

Вони пішли до кав’ярні за кілька вулиць від будинку Даніеля. Так було найкраще, оскільки Лаура скоро з’ясує, що їй не призначали зустрічі в баштах ITV, а Черрі не хотіла випадково з нею зіштовхнутися.

Даніель сів і слухав, як Черрі розповідала йому про все, що сталося. Звісно ж, невпевнено, бо подібне було нелегко чути, і вона не хотіла завдати йому більшого болю, ніж мусила. Вона намагалася зробити все швидко. Намагалася бути обережною, однак повинна була пройти довгий шлях.

Якийсь час він не говорив ані слова, а потім обхопив обличчя долонями. Коли він підвів очі, то був просто збентежений.

— Чому ти не захотіла прийти на похорон?

Їй варто було особливо попрацювати над натяками, щоб викрити брехню.

— Я хотіла. Вона сказала, що він уже відбувся, коли я була у від’їзді. І що могили теж не було, бо твій прах забрали до Франції.

Він напружився, і вона подумала, що, напевно, важко чути про те, що твоя власна мати обговорювала твій похорон. Він підняв чайну ложечку й повільно почав помішувати каву без цукру, не піднімаючи на Черрі очей.

— Мені шкода, що тобі довелося пройти через таке.

Вона кивнула.

— Мені знадобилося багато часу… Що ж, я так і не змирилася. Саме тому ходила до її офісу вчора. Я просто відчайдушно прагнула поговорити з нею, почути про те, що сталося після того, як ти… ти знаєш…

— Ти ходила до неї в офіс?

— Вона не говорила? — здивовано глянула на нього Черрі. — Що ж, я про це не подумала.

На якусь мить запала тиша.

— З тобою все гаразд?

— Чому ти прийшла до нас?

Вона помітила, що Даніель іще не відкрився їй.

— Я прийшла, щоб віддати їй оце.

Черрі полізла в сумочку й витягла конверт. Усередині були якісь фотографії.

— Це з нашої поїздки. Сплавляння на плоту. Мені здалося, що вона хотіла б побачити твої останні фото…

Він узяв їх у руки. На знімках були вони з Черрі, обоє сміялися, кричали, коли їх несло течією вниз. Черрі відкопала фотографії минулого вечора у своїх коробках, складених у шафі. Їх зняв професійний фотограф, і вона отримала їх у центрі десь через місяць після нещасного випадку собі на згадку.

Несподівано її почали гризти докори сумління.

— Сподіваюся, вони не надто засмутили тебе, — швидко сказала вона. — Через нещасний випадок…

— Ні. — Він глянув на неї. — Це було чудово.

Вона йому ледь помітно всміхнулася.

— То… Коли ти прокинувся?

— У березні. Через кілька днів після того, як вона подзвонила тобі. Коли я зміцнів, ми переїхали до Франції. Кращі умови для відновлення. Тепліше.

— Ти й справді гарно виглядаєш.

Він кивнув, приймаючи комплімент.

— Я можу запитати… Що вона сказала про мене? Про те, чому я перестала приходити до лікарні?

— Вона не надто вдавалася в деталі. Просто виставила все так, наче ти зникла вже давно.

Черрі скривилася.

— Я знала, що ми завжди не ладнали… але не думала, що все так погано.

На його обличчі застиг кам’яний вираз.

Якусь мить вона розгублено сиділа, він це помітив і, здавалося, розізлився.

Він злегка зосереджено усміхнувся їй.

— Ти й досі навчаєшся?

— Я повернувся до лікарні. Мені дали інше місце.

— Це чудово.

— Ага. А ти? Я помітив, що ти пішла з агентства…

— Та робота була не для мене.

Здавалося, він був здивований.

— Ні?

— Ні, робота там трохи… я не могла повністю зосередитися. — Вона трусонула головою, не бажаючи говорити більше.

— Зачекай-но, це через… мене? Через те, що тобі сказали?

У цьому була й частка правди, подумала Черрі, і це ще одне, у чому Лаура була винною. Вона нерішуче йому всміхнулася.

Даніель роздратовано видихнув, і Черрі була впевнена, що Даніель прикусив язика, коли мова зайшла про його матір.

— Думаю, що трохи тобі винен.

Вона всміхнулася.

— Я просто щаслива від того, що ти й досі тут.

— Напевно, це був неабиякий сюрприз, коли я відчинив двері.

— Ага.

Вони обоє згадали, як вона знепритомніла.

— Що в тебе ще нового? — запитав він.

— Небагато. Зараз я живу з мамою.

— Переказуй мої вітання. Хоча спочатку поясни, що я живий.

— Перекажу. А ти як?

— Просто працюю не покладаючи рук, відпрацьовую години.

Вони дивилися одне на одного.

Серце Черрі шалено билося в грудях, і вона заговорила першою:

— Зустрів когось?

— Ні. — Він зробив паузу. — А ти?

У його голосі Черрі почула надію. Вона всміхнулася й заперечно похитала головою.

38

Середа, 16 вересня

Почався присвячений навчанню ранок. Даніель і досі дякував провидінню за те, що його пам’ять не постраждала внаслідок нещасного випадку й він зберіг п’ять років навчання в медичному університеті. Коли він спустився вниз, на нього чекала записка: «Потрібно поговорити. Буду вдома сьогодні вдень, ти вільний? Мама. х». Поверх тостів він зазирав у свої книги й навіть не помітив, як минув час, аж доки не подзвонили у двері. Він згадав, як же його дратувало, коли його відволікали, і підвівся, вважаючи, що то, мабуть, лише листоноша.

Спочатку, коли він побачив Черрі, яка стояла біля дверей у неймовірній синій сукні, яку він пам’ятав із їхньої поїздки до Франції, щось у його грудях стрепенулося. Однак він швидко нагадав собі, що це вона його кинула. Потім Черрі скрикнула й знепритомніла, що для нього виявилося неприємним і роздратувало, хоча й змусило виявити вихованість.

Те, що він почув, спочатку не мало сенсу. Він не розумів. Намагався знайти раціональне пояснення, однак усе зводилося до того, що його мати просто збрехала. Вона вигадала історію про те, що він помер. Поступово це розуміння просочилося в його мозок і засіло там, відмовляючись зникати. Гірше того: він усвідомив, що вона не лише вигадала цю жахливу історію, а й продовжувала брехати ще довго після його одужання. Вона сиділа біля його лікарняного ліжка, аж доки він поступово не набрався сил, щоб підвестися, тягала його по садах, потім проводила цілі дні, підбадьорюючи його впродовж фізіотерапії. Було чимало часу, щоб заговорити про це. І весь час він боровся, щоб впоратися з усім, що на нього звалилося, не лише з травмами, а й із різким болем від розриву. Звісно ж, він упорався, але не раз повертався до ліжка з відчуттям такої неймовірної втрати, що доводилося докладати значних зусиль, щоб не зламатися.

Як вона могла так учинити? Чому? Він знав, що їй не подобалася Черрі, але це було… гидко. Він намагався здмухнути біль, який сам собою поселився в грудях. Якась частина його жадала пояснень, проте він не так сильно довіряв собі, щоб поговорити з матір’ю зараз. Він не хотів чути того, що вона скаже, її виплутування чи жалюгідних виправдань, які, імовірно, він не сприйме. З тієї ж причини він також не дзвонив татові. Даніель не хотів звинувачувати матір, бо знав, що стосунки між його батьками й без того були не найкращими і батько вважав би її негідницею. Він не впорався б з усім цим.

На те, щоб зібрати речі, знадобилося не так багато часу. Він оглянув кімнату й зрозумів, що це вже йде востаннє. Потім спустився сходами вниз. Коли він прочитав записку від матері того ранку, то не надав їй великого значення й був би вдома, щасливий з’ясувати, чим міг допомогти. Однак тепер він бачив між рядків стриману терміновість: Лаура хотіла поговорити з ним до того, як це зробить Черрі, що й не дивно. Якби Черрі не спала на думку випадкова, співчутлива ідея принести фотографії, то так і було б. Йому стало цікаво, чи відреагував би він по-іншому, якби мати розповіла йому про все. Даніель намагався уявити, як би вона це сказала: «Я зробила вигляд, що ти помер. Вигадала похорон», — і ці слова прозвучали так само безглуздо й водночас так безсердечно, що аж перехоплювало подих. Це нагадало йому те, про що писали в жовтій пресі, — матерів, котрі вдавали, ніби в їхніх дітей рак, щоб отримати вагому грошову допомогу. Даніель перевернув записку, написав кілька слів на звороті, а потім знову поклав її на стіл. Після цього закинув на плечі рюкзак і пішов із будинку, зачинивши за собою двері. Коли він ішов вулицею, то думав, що в цьому викритті було й дещо хороше: він знову побачить Черрі.

39

Середа, 16 вересня

Секретарка на рецепції в баштах ITV зателефонувала Елісон, поки Лаура заповнювала картку відвідувача.

— Місіс Кавендіш?

Лаура підвела погляд.

— У мене на лінії її особистий помічник. Вона говорить, що в записнику нічого немає.

— Що?

— Елісон зараз не в офісі.

— Коли вона повернеться?

— Не раніше, ніж удень.

Була десята ранку.

— Але в мене зустріч…

Секретарка підняла палець і прислухалася до чогось у навушниках.

— Її особистий помічник зараз спуститься.

Лаура відійшла вбік і перевірила записник. Вона прийшла вчасно, тож Елісон, мабуть, забула про зустріч. Але ж це наче було терміново. Вона дивилася, як на екранах транслювали суміш новин та ранкової програми про нерухомість, і роздратовано подумала про те, коли ж нарешті зможе задовольнити Елісон. Цей день і так був важким, а вона ще хотіла повернутися додому раніше, щоб поговорити з Даніелем.

Рейчел, особистий помічник Елісон, вийшла через обертові двері.

— Лауро, це, мабуть, якась помилка. Ми не призначали тобі сьогодні зустрічі.

— Але ж ти телефонувала Віллоу. Учора вдень.

Рейчел здивувалася.

— Ні, не телефонувала.

— Вона говорила з тобою. Щось про акторський склад?

— Присягаюся, я не телефонувала.

У мозку Лаури щось клацнуло, а з цим почало наростати погане передчуття. Вона зрозуміла, хто стояв за всім цим.

— Мої вибачення, я поговорю з Віллоу. Напевно, вона щось наплутала, — швидко сказала Лаура й вийшла з будівлі.

Щойно опинившись на вулиці, вона спробувала заспокоїти шалений ритм серця. Хтось установив камеру на тринозі якраз перед головним входом, саме там, де вона стояла зараз. Це знервувало Лауру, наче Черрі якимось чином могла спостерігати за нею, сидячи десь перед екраном, схожим на всевидяче око. Як вона дізналася? Лаура квапливо відійшла з поля зору об’єктива камери. Вона все прокручувала в голові останній вечір, але все одно не могла зрозуміти. В одному Лаура була впевнена: за цією виставою стояла Черрі. Але навіщо їй робити щось таке безглузде, таке хуліганське й відправляти її гнатися за власним хвостом, на зустріч, якої не існувало? Це саме собою було невинним, якщо тільки вона зумисно не прибрала її з дороги. Господи. Даніель.

Лаура пройшла в зловісно тихий будинок і майже відразу зрозуміла, що Черрі вже побувала тут раніше. Коли вона пройшлася порожніми кімнатами, у цьому було щось тягуче. На столі лежала записка, і сказано було просто: «Бачив Черрі. Усе-таки вирішив переїхати назад до квартири. Думаю, це зробить усе простішим. Час мені ставати на свої двофутові ноги й нарешті здобути незалежність. Ден».

Лаура була впевнена, що останнє речення він дописав, щоб пом’якшити удар. Вона опустила записку й важко сіла. Що Черрі сказала йому? Як окреслила все? Який би вона не обрала спосіб, Лаура знала відповідь.

Вона витягла телефон і вже збиралася зателефонувати Даніелю, а потім уявила Черрі, яка слухала біля його вуха. Ні, ця розмова мала відбутися лише між ними двома. Замість цього вона надіслала йому повідомлення: «Даніелю, я знаю, що ти, імовірно, справедливо засмучений та розлючений на мене, але, будь ласка, дозволь усе пояснити. Ми можемо пізніше зустрітися?»

Відповідь була швидкою: «Завтра. О п’ятій у квартирі. Але в мене буде лише година».

Це було не зовсім те, що вона очікувала почути, і її серце завмерло. Добре, хоч Говард був у відрядженні, тож їй не доведеться пояснювати, чому їхній син так несподівано пішов із дому.

Із саду прийшов Мойсей, радий побачити її в такий незвичайно ранній час. Він заскочив на стіл і потерся мордочкою об її пальці, руки, якими вона у відчаї обхопила голову. Лаура почухала його за вухами.

— О, Мойсею, я зробила дещо справді… жахливе.

Так і було. Вона почала з тієї величезної брехні.

40

Середа, 16 вересня

Черрі сиділа на платформі станції метро «Ноттінг Гілл» і чекала, поки її годинник покаже сім хвилин на п’яту. Потім підвелася. Саме час вийти нагору. Вона знала, як Даніель нетерпеливиться, і цього було достатньо, аби вважати, що вона все ще в дорозі. Черрі розмірювала свої кроки так, щоб трохи задихатися, і потім вийшла назовні. Даніель стояв біля вуличної лавки із сендвічами й намагався виглядати так, наче щойно підійшов.

— Вибач, я трохи спізнилася, — сказала вона, — вагон затримали на станції «Південний Кенсінгтон».

Даніель усміхнувся, і всі сумніви розтанули.

— Без проблем.

Вони стояли збентежені, обоє нерішуче всміхалися одне одному, наче це було їхнє перше побачення. Дивно, здавалося, ще зарано для поцілунків, навіть попри те, що більше року тому вони спали разом. Того дня вони збиралися в кіно із взаємної симпатії до Стівена Содерберга. Щойно кожен із них переконався, що інший без пари, наступною найприроднішою річчю було домовитися вийти кудись разом. Черрі думала про щось невимушене, щоб вони поладнали, щось, що не було б надто дивним, щось безпечне, що не змусить його запитувати себе, чи правильно він робить. Фільм був про руйнування театрів, і Черрі сказала, що соромно було б пропустити. Він погодився, а вона сказала, що збиралася піти вдень, тож чи потрібна йому перерва в навчанні? Даніель не став довго думати, і вони домовилися зустрітися пізніше. Черрі поїхала додому, щоб прийняти душ та переодягнутися. Їй хотілося виглядати якомога краще, бо в неї були великі плани на цей день. Вони йшли вздовж вулиці до кінотеатру «Корона», і коли підійшли до дороги, Даніель виставив руку вперед, захищаючи її, коли з-за рогу вилетіло авто й звернуло наліво, а Черрі відчула приплив теплоти, невизначене відчуття близькості.

Вони безпечно перейшли на інший бік вулиці й попрямували до фасаду з колонами. Ззовні, на плакаті, на них чекали невтішні новини.

— Здається, показ уже закінчився, — запхикала Черрі, хоча знала про це, ще коли він запропонував місце зустрічі. Він, не вагаючись, погодився посидіти в темряві кінозалу, однак це не воскресило б їхніх стосунків.

Даніель підійшов ближче.

— Що? Не може бути.

Проте саме так і було. У прокат вийшов якийсь новий фільм про інопланетян.

— А як щодо кінотеатру «Брама», який ми щойно пройшли?

— Гарна ідея, — сказала Черрі.

Вони поквапилися повернутися, але й там шедевр Стівена Содерберга з прокату зняли, і Черрі про це вже знала. Даніель виглядав розгубленим і стукнув себе пальцем по лобі.

— Вибач. Я лише марно потягнув тебе назад.

— Жахливо. І як ти збираєшся загладжувати провину?

Він усміхнувся.

— Ми можемо знайти інший кінотеатр.

— Або зоопарк? — швидко випалила вона. — Я завжди хотіла там побувати.

— Серйозно?

Вона помітила його вагання.

— Тобі не цікаво.

— Якщо ти хочеш…

Проте ніхто з них не рухався. Черрі відчула, що події цього дня виходять з-під її контролю. Що б вони не робили, вона мусила вирішити це зараз.

— Скажи мені, чому б нам просто не погуляти парком? Такий прекрасний день.

Вона розвернулася, не залишаючи йому шансу відмовитися, і вони попрямували до Кенсінгтона. Це був не надто багатообіцяльний початок, і в тихому відчаї вона усвідомила, що повинна докласти більших зусиль. Раптом вона подумала, що все-таки прогулянка була вже не такою й хорошою ідеєю, адже їм було незручно одне з одним і вони б мусили, щоб відволіктися, про щось говорити. Вона в захваті розвернулася до нього.

— Джаз.

— Що?

— У «R&B» жива музика. А ще там гарна риба та чипси.

— А хіба там не креветки?

— Ми можемо зробити замовлення.

Вона затамувала дихання й подумки подякувала своїй пам’яті. Зверхні й елітні Ебіґейл та Емілі, чию монолітну стіну дружби вона так і не змогла пробити, часто згадували це місце, а Черрі дуже уважно прислухалася до кожної їхньої розмови в агентстві, і зрештою це стало в пригоді. Точно не раз вони захоплено говорили про бар із «найкращою» живою музикою, проте ніколи й не подумали запросити її. Якось увечері Черрі уважно перечитала їхню веб-сторінку після того, як Емілі та Ебіґейл знову пішли туди після роботи, і змушена була визнати, що заклад і справді був непоганим, не надто зверхнім чи показним. Черрі знала, що в п’ятницю вони відчинялися о четвертій і так рано в них іще реально було знайти столик.

Вона захоплено глянула на Даніеля.

— Як тобі?

Її ентузіазм був заразним.

— Де він?

— За десять хвилин звідси.

— Пішки?

— Таксі.

Він спіймав одне, і вони сіли всередину. Черрі давала водієві вказівки, і через кілька хвилин вони приїхали на невелику вуличку. Бар примостився між винною крамничкою та ювелірним магазином.

Щойно вони зайшли всередину, Черрі відразу ж зрозуміла, що це була гарна ідея. Вони замовили столик для двох, і в барі вже було достатньо людей для того, щоб створити атмосферу дружньої зустрічі; людей, котрі завдяки везінню чи вмінням змогли рано піти з роботи, і складалося враження, що вихідні починаються саме тут.

Даніель читав меню.

— Ще не зарано для коктейлів?

Черрі всміхнулася й похитала головою.

— Просто чудове місце. Як ти його знайшла?

— О, це одне з моїх улюблених, — невимушено промовила Черрі, наче проводила тут безліч вечорів перед вихідними, а тепер поділилася цим місцем із ним.

Їх відволікли співаки: світлошкірий юнак із помітним адамовим яблуком та величава темношкіра леді в пурпуровій сукні, розшитій блискітками. Їй було вже за п’ятдесят, однак голос вона мала сильний та дзвінкий. Юнак час від часу фліртував із нею на сцені, і вона ставилася до нього з величавою зневагою. Це розважало його, і під час виступу між ними спалахували іскри. Черрі глянула на Даніеля, шукаючи ознак того, що його мати говорила з ним відтоді, як вони бачилися вранці. Лаура дізналася про вигадану зустріч уже багато годин тому, без сумніву, вона намагалася дізнатися, хто насправді відправив її туди, і, ймовірно, здогадалася. Очевидно, вона запанікувала, їй захотілося поговорити з Даніелем, однак до цього часу він нічого про це не згадував. Він усе ще поводився так, наче не говорив із матір’ю, а значить, він не знав і про те, як вона обійшлася з Лаурою за день до цього. Узагалі-то, Черрі не надто переймалася з цього приводу: навіть якщо Лаура й розкаже, вона все заперечуватиме. Усе було радше мелодраматичним і неприродним, а Лаура була однією з тих, хто поширював абсурдну брехню. Тож замість хвилювання Черрі відчувала впевненість у тому, що може виставити все так, наче Лаура поводилася гірше, ніж будь-коли раніше, і це підштовхнуло б до неї Даніеля ще швидше. Вона згаяла достатньо часу, і її аж нудило від жалюгідного існування. Дякувати Богу, Даніель заплатив за таксі й поклав за баром свою картку за напої.

Виконавці змінили пісню, і жінка почала щось безтурботне та гордовите, її голос був сповнений радістю. Схвальний шепіт пройшовся кімнатою, і Даніель імпульсивно підвівся. Він простягнув руку й повів її до інших пар на невеликому танцполі. Черрі всміхнулася. Лід між ними й справді скреснув. Назад дороги не було.

Тримаючи її за руку й розкручуючи на танцполі, Даніель знову подумав про те, як же йому пощастило, що Черрі вирішила нанести незапланований візит його батькам того ранку. А ще, що він відпрацював свої зміни й був тоді вдома. Йому віддали те, що забрали після нещасного випадку. Коли подумав про маму й про те, як швидко переїхав, відчув гострий біль, однак квапливо відкинув ці думки.

У квартирі був затхлий запах. Він негайно відчинив усі вікна й відкрутив крани, які загарчали повітряними пробками. На кавовому столику лежала його мапа для поїздок Лондоном: він сам поклав її туди того дня, коли повернувся з роботи й вони з Черрі поїхали в Уельс. На столику також лежала його перепустка та купа старої пошти. Він глянув на штемпелі. Останні листи датувалися десь початком листопада. Очевидно, саме тоді його мати змогла зв’язатися з більшістю людей, щоб повідомити, що він був у комі. Даніель швидко переглянув конверти, але то все були офіційні листи, заяви й тому подібне, тож він кинув усе в кошик для сміття. Потім відчинив дверцята холодильника. Порожньо. Раптом Даніель відчув нестримне бажання наповнити його й зробити це місце схожим на дім, тож він залишив свій рюкзак у коридорі й вийшов. Повернувшись, Даніель увімкнув музику й приготував собі обід. Це місце вже здавалося кращим, однак чого він не зміг позбутися, так це болю в грудях. І спочатку він відчував гнів. Його обдурили в тому, що було йому небайдужим. Усі ці місяці, коли він міг бути з Черрі, дівчиною, котру кохав. Чому? Чому вона зайшла так далеко?

Вібрація від музики та потужний голос вивільнили щось у ньому й змусили відчувати свободу. Співак закінчив на щирій ноті, і короткий вибух аплодисментів наповнив кімнату. Даніель провів Черрі до їхнього столика.

— Досить динамічно.

Вона почервоніла.

— Ну…

— Ми коли-небудь танцювали?

Її обличчя спохмурніло.

— Не думаю, що в нас був час.

— Чого ми ще не робили?

— Не плавали з дельфінами.

— Які пари плавають із дельфінами?

— Як варіант. У нас немає спільного портрета.

Він усміхнувся.

— Не купували парних футболок.

— Не влаштовували вечірок.

— Не мали «нашої» пісні.

— Веслування.

Він задумався.

— Ні, цього не було, правда?

А ще він подумав, що в них іще ніколи не було справжньої суперечки. Це була приємна думка.

— Я знову переїхав до квартири.

Вона здивовано глянула на нього.

— Що ти маєш на увазі?

— Вона стояла порожня. Ще відколи трапився той нещасний випадок.

— Що сказала Лаура?

— Я ще не говорив із нею. Залишив записку. Здається, це ніколи не буде легкою розмовою, і мені потрібен час, щоб подумати.

Черрі кивнула.

— Це було сьогодні? Після того, як ми зустрілися?

— Так.

Вона зрозуміла, що йому все ще було боляче, і накрила його долоню своєю, а потім підняла келих.

— З новосіллям, — тепло промовила вона й торкнулася його склянки.

До кінця вечора Даніель зрозумів, що хотів зробити. Вони пішли з бару, і до того, як це питання постало, він промовив:

— Хочеш поїхати до мене?

Вона здивовано дивилася на нього якусь мить, і він задумався, а чи не зайшов надто далеко.

— Якщо ні, усе нормально…

— Ні, я б хотіла.

У таксі вони їхали мовчки, кожен поглинений товариством іншого та власними думками. Даніель відчинив вхідні двері, і вона зайшла всередину. Коли двері за ними зачинилися, вони злилися в поцілунку. Черрі наполегливо розстібнула його сорочку, і вони залишилися без одягу ще до того, як дісталися до спальні.

Потім, лежачи в ліжку, кожен із них розумів, що тієї миті був щасливіший, ніж будь-коли до цього.

Втрачені місяці розтанули, і вони відчули, що поєднані одне з одним так, як і рік тому, тільки ще більше через пережите. Черрі поклала свою ногу на його, і Даніель дивився на її красиву, ледь засмаглу шкіру, що виблискувала в напівтемряві.

— Черрі?

Вона притислася до нього.

— Що?

— Переїжджай.

Її серце шалено забилося під його рукою. Вона сперлася на лікоть і глянула на нього широко розплющеними очима.

— Сюди?

— Звісно ж, сюди. Я більше не хочу гаяти ні хвилини. Нещасний випадок навчив мене цього. І я не знаю, як ти, але це, — він указав на них обох, — було так само гарно, як і раніше, навіть краще. Я просто хочу бути з тобою.

— І я хочу бути з тобою.

— То ти переїдеш?

Вона зробила паузу.

— А що з твоєю мамою?

— Вона не прийде.

— Ні, я хотіла сказати…

— Я знаю, що ти хотіла сказати. Їй просто доведеться до цього звикнути. Це моє життя, і я хочу тебе в ньому. Якщо ти захочеш.

Вона його поцілувала.

— Переїду.

41

Четвер, 17 вересня

Лаура стояла біля будинку, де мешкав Даніель. Вона міцно притисла сумочку, що висіла на плечі, і, відчувши, що в неї спітніли долоні, квапливо витерла їх об жакет. Це було щось нове: нервуватися через зустріч із власним сином. Вона злегка помахала рукою портьє, який глянув на неї через скляні двері, а потім Даніель нарешті відповів. Вона всміхнулася в камеру й почула, як двері, клацнувши, відчинилися. Вхідні двері на другому поверсі він залишив відчиненими. Лаура постукала, а потім зазирнула всередину в пошуках сина.

— Агов? Це я.

Через те, що Лауру не привітали, у неї виникло дивне відчуття, ніби їй не раді. Даніель вийшов із кухні й нерухомо застиг у коридорі. Лаура інстинктивно хотіла підійти та обійняти його, однак втрималася, побачивши схрещені на грудях руки та стриманий вираз обличчя.

— Чаю?

— Так, будь ласка.

Він розвернувся й пішов на кухню, і на якусь мить вона залишилася сама.

— З мʼятою? — вигукнув Даніель, і тоді Лаура пройшла на кухню, сіла за стійкою й спостерігала за тим, як син готував чай. Жоден із них не промовив ані слова. Він штовхнув до неї чашку, а потім, тримаючи свою, схилився на шафку й вичікувально глянув на неї.

— Мені шкода, — сказала Лаура. — Справді дуже шкода. Мені сказали, що ти, найімовірніше… — Вона замовкла, згадуючи ту жахливу розмову. — Не виживеш і тобі залишилося недовго. Я була спустошена на межі цієї втрати й хотіла… Хотіла, щоб ти був повністю мій. Хотіла віддати тобі всю себе. Провести останні кілька годин із тобою так, як коли ти був ще геть малий. Лише ми вдвох.

— А потім?

— Це ти про що?

— Ну, я ж опритомнів. А як виявилося, Черрі ти цього не розповіла. А мені сказала, що вона покинула мене за кілька місяців до того.

— Знаю, я…

— Тобі не спало на думку, що я за нею сумував? Що хотів би бачитися з нею, коли почав одужувати? — У його голосі звучав такий біль, що Лаура відчула несамовите бажання обійняти його, та її син уже не був малюком, якого вона могла втішити. І хай там як, але вона була джерелом болю.

— Даніелю, це було непросте рішення. Я його вистраждала навіть після того, як тобі стало краще.

— Це ще гірше. Якщо ти тримала в руках моє майбутнє й просто гралася з ним.

— Ні, ти неправильно зрозумів…

— Якби ти була хоча б упевнена, що від неї самі неприємності, то це було б легше витримати.

Лаура глибоко вдихнула.

— Послухай, я знаю, це важко і я мала тобі все розповісти… Звісно, чути таке нелегко.

Він насторожився.

— Що ще?

— Черрі обманула мене вчора. Вона подзвонила моєму особистому помічникові, прикинувшись працівником ITV, і сказала, що мені призначили зустріч на вчорашній ранок. А вона в цей час прийшла до нас додому, щоб скинути цю бомбу.

Даніель роздратовано поставив чашку.

— Мамо, вона не знала, що я живий.

— Ні, знала. Вона приходила до мене в офіс за день до цього.

— Так, вона говорила мені.

Лаура була здивована.

— Правда?

— Сказала, що приходила, бо потребувала підтримки. Ти не розповіла їй нічого про мій похорон чи де мене поховали, щоб вона могла сходити на вигадану могилу.

Лаура намагалася не звертати уваги на його сарказм.

— Це все, що вона сказала?

— А було ще щось?

— Вона погрожувала мені. Сказала, що знає, що ти живий, і що помститься за те, як я вчинила, забравши в мене все.

Він недовірливо видихнув.

— Що?

— Вибач, Даніелю, — сказала вона, — я знаю, вона тобі подобається, але від Черрі не варто чекати нічого хорошого.

— Помста? Забрати все? І як же вона збиралася це зробити?

— Не знаю.

Він глянув на неї по-новому, і це змусило Лауру почуватися не у своїй тарілці. На його обличчі відбивався біль укупі з чимось іще, з чим він намагався боротися. Неприязнь.

— Вона приходила до будинку вчора, щоб принести тобі дещо пам’ятне, — сказав він. — Фотографії з нашої поїздки до Уельсу. Вона подумала, що вони тобі можуть сподобатися.

Її серце пропустило удар.

— А вона розумна, хіба ти не бачиш? Ця дівчина грається тобою.

Задзвонив телефон. Даніель узяв трубку, послухав і відчинив двері.

— Чекаєш на когось? — запитала Лаура, сповнена поганих передчуттів. Вона вже знала, хто це.

Його погляд лише підтвердив її здогадку, і жінка напружилася.

— Що ти збираєшся їй сказати?

Почувся стук у двері, і Даніель вийшов. Лаура чула тихе бурмотіння в коридорі. Через кілька секунд він повернувся, а за ним зайшла Черрі.

— Лауро, — скромно сказала вона, — сподіваюся, я не завадила.

Лаура глянула на неї. Вона була така спокійна, а на обличчі ані сліду від їхньої попередньої розмови.

— Він усе знає.

Черрі виглядала дуже здивованою.

— Про те, що ти сказала мені? Про брехню?

— Ні… — розгнівано почала вона, не змігши себе опанувати. — Про тебе. Як ти прийшла до мене в офіс і погрожувала.

Черрі глянула на Даніеля широко розплющеними від здивування очима.

— І гадки не маю, про що це вона.

— О, припини…

— Мені шкода, Даніелю, — м’яко промовила Черрі. — Я знаю, що не подобаюся їй, що вона не хоче бачити нас разом, і мені дуже важко з цим миритися. Можливо, нам варто переглянути наші плани.

— Які ще плани? — запитала Лаура, занепокоєно глянувши на Даніеля.

Якийсь час він мовчав.

— Черрі переїжджає. Сюди.

— Вона що?

— Ні. Я таки не можу цього витримати, — засмучена, Черрі розвернулася, щоб піти. — Послухай, я просто візьму таксі, відвези мої речі назад.

Даніель схопив її за руку.

— Ні…

— Вона переїжджає зараз? А ти не гаяв часу, правда?

— Мамо!

— Чия це була ідея?

— Яка саме?

— Щоб вона переїхала?

Даніелю вривався терпець.

— Ну, звісно ж, моя.

— А ти в цьому впевнений? Подумай, ти впевнений, що це не вона зростила в тобі цю думку?

— Ні…

Черрі вже була в коридорі й тягнула свою сумку до дверей.

— Черрі, зачекай! — Даніель підбіг до дверей і притиснув їх руками, щоб не дати їй їх відчинити.

Лаура глибоко вдихнула. Вона говорила нерішуче, збиваючись:

— Даніелю, те, що я тобі говорила… про гроші. Там ще були квитки, пам’ятаєш? Вона сказала, що переліт до Франції коштував шість сотень, а насправді лише п’ять. Я бачила той квиток.

Лаура помітила, що він завагався.

— Даніелю, будь ласка, повір мені. Усе, що я кажу, правда.

Він глянув на Черрі, і Лаура бачила, що вона докладала всіх зусиль, щоб залишатися розгубленою.

— Ти про мій переліт на твою віллу? — сказала вона. — Не розумію… — ображена, Черрі кліпнула й почала ритися у валізі.

— Ти думаєш, я намагалася нажитися за твій рахунок? Я не… поглянь… Упевнена, що він десь тут… Я зберегла його на пам’ять… це була наша перша поїздка… ось! — Вона показала шматок зім’ятого паперу з розчерком. — Мій квиток.

Даніель узяв його.

— Це все, про що я коли-небудь просила тебе, правильно? — продовжувала Черрі.

Лаура глянула на шматок паперу в руках Даніеля. Він був такий самий, однак вартістю шість сотень.

— Це неправильно. Це не той квиток, який я бачила…

— Я мушу йти, — сказала Черрі, з її очей полилися сльози.

— Ще ні, — Даніель розвернувся до Лаури: — Мамо, думаю, це тобі краще піти.

— Але хіба ти не бачиш? Вона, напевно, підробила його, роздрукувала ще один чи ще щось. Вона бреше!

Він спокійно промовив:

— Мамо, це не Черрі — брехуха.

Відчувши, що очі наповнюються слізьми, Лаура відвела погляд від сина, а потім підняла голову так високо, як тільки могла, і вийшла з квартири.

Коли вона опинилася на вулиці, то відчула, що Черрі спостерігає за нею з вікна. Лаура не посміла поглянути вгору, не хотіла бачити її злорадний, переможний вираз обличчя.

Сутінки заповнювали кімнату, занурюючи її в благоговійну темряву, однак Лаура лежала на дивані й не могла зібратися із силами, щоб встати й увімкнути світло. Насправді їй це навіть подобалося: лежати ось так. Мойсей спав у неї на животі, ритмічно муркаючи, і вони обоє спостерігали за тим, як сутеніло. Це відповідало її настрою. Лаура знала, що зарано втратила витримку, однак ту виставу Черрі влаштувала для неї. Тепер, коли вона лежала тут і згадувала все, що сталося, те, як сильно Черрі контролювала ідеальну випадковість, лякало її. Напевно, ця дівчина насолоджувалася, раділа з того, що налаштувала проти неї Даніеля. Повернувшись додому, Лаура спробувала подзвонити йому, однак почула автовідповідач. Вона залишила повідомлення з проханням передзвонити, однак він так цього й не зробив, і вона й не сподівалася, що це могло бути сьогодні. Якщо відверто, Лаура не знала, чи взагалі колись отримає від нього хоч якусь звістку.

У коридорі відчинилися двері ліфта, і Мойсей нашорошив вуха. Напевно, з гаража піднявся Говард.

Він зайшов до кімнати й увімкнув світло. Лаура здригнулася й примружилася.

Говард здивувався:

— Що ти робиш тут, у темряві?

— Нічого. Відпочиваю.

Говард погладив Мойсея, який терся йому об ноги.

— Привіт, хлопче.

Тоді глянув на неї.

— Де Даніель?

У Лаури в грудях з’явився тугий вузол. Вона повинна була йому розповісти.

— Він переїхав назад до квартири.

Говард завмер.

— Коли?

— Учора.

— І навіть не попрощався?

— Усе не так просто.

Він дивився на неї, чекаючи на продовження. Зробивши зусилля, вона підвелася й пройшла на кухню. Налила собі келих вина з холодильника.

Говард пішов услід за нею.

— Що відбувається?

— Даніель та Черрі знову разом.

Він виглядав здивованим.

— Що… Після того, як вона його кинула?

— Вона не кидала його. Я сказала їй… — запала довга пауза.

— Ну?..

— Коли ми думали, що він помирає… Я сказала їй, що він уже помер.

Говард витріщився на неї, а потім розсміявся диким, нестримним реготом. Сміх затих.

— Ти жартуєш, правда?

— Вона не кохає його, я впевнена… Я знаю, що вона хоче бути з ним тільки через гроші.

Говард провів рукою по волоссю, від чого воно стало дибки.

— О Господи!

Лаура долила собі ще вина.

— Налити й тобі? — сказала вона, указуючи на пляшку.

Він похитав головою.

— А потім, коли він опритомнів… Тобі не спадало на думку розповісти йому правду?

— О Говарде, як я могла? — сказала вона, розчарована його нерозумінням. — А тепер він про все дізнався від Черрі, і вона маніпулює ним, щоб повернутися в його життя.

— Черрі маніпулює?

— Вона дуже розумна, дуже рішуча молода жінка.

Говард потягнувся за пляшкою та келихом.

— Напевно, я таки вип’ю. — Він глянув на неї, і Лаура воліла б, щоб він прибрав зі свого обличчя вираз осуду.

— Отож коли він про все дізнався, то відчув потребу повернутися у свою кватиру, і, судячи з твого настрою, коли ти прийшла туди, він був тобі не радий.

— Він не бачить того, ким вона є насправді.

— Гадаю, це бачиш ти.

— Але вона…

— Не вона, ти. Поглянь на себе. І на те, що ти накоїла. — Він похитав головою. — Як, заради всього святого, ти думала виплутуватися з цього?

— Ти забуваєш. Тоді ми не думали. Лікарі сказали нам, що він помирає. Мені були потрібні ті кілька днів. Як матері, за таких обставин не думаю, що це так важко виправдати, хіба ні?

— «Як матері…» Він дорослий чоловік, Лауро. Тобі не потрібно більше думати, як для нього буде краще. Що, на твою думку, він відчув, коли прокинувся, і ти, — святий Боже, і я теж, — сказали йому, що вона його покинула? Я втішав його безкінечною маячнею про те, що вона не варта його, якщо не збиралася залишатися поруч. — Тепер Говард розізлився й кинув свій келих на підлогу. — Він думає, що я теж про все знав?

— Не знаю.

— Що ж, тоді тобі варто сказати йому, що ні. Ні, не роби цього, я сам скажу. — Він важко зітхнув. — З Черрі все нормально. Що насправді ти маєш проти неї?

Лаура роздратовано глянула на нього.

— Я вже казала тобі. Їй потрібні його гроші, його майбутнє, так вона зможе влізти в його шкіру й отримати собі інше життя.

— А звідки тобі про це відомо?

— Дрібниці. Вона брехала про дрібниці. Гроші. Фальшиві виправдання, щоб отримати вихідні й полетіти до Франції. Але є дещо більше… Не знаю… відчуваю.

— Що це, материнський інстинкт?

— Не перекручуй, — ображено вигукнула вона.

— Ти обманюєшся. Просто відпусти його, відстань від нього. — Він дивився на неї з нової відстані, наче зовсім її не знав. — Припини вигадувати виправдання своїй непристойній поведінці. Ти відштовхнула його. Ти, і тільки себе ти можеш у цьому звинувачувати. — Він похитав головою, глянувши на неї так, наче його охопив великий смуток, а потім вийшов із кімнати.

Лаура чула, як він піднявся нагору, і через якийсь час його кроки стихли. Вона сіла й налила собі ще вина, відчуваючи, що в неї тремтять руки. Вона не згадала про погрози Черрі, бо розуміла, що Говард вважає її надто підозріливою й сказав би, що вона просто обманюється.

42

П’ятниця, 2 жовтня

Минуло вже два тижні, а Лаура не отримала жодних звісток від Даніеля. Зовні вона була дуже врівноважена й раціональна, поводилася так, наче все минулося, однак усередині страждала від тривоги. Їй ні з ким було поговорити. Вони з Говардом віддалилися одне від одного більше, ніж будь-коли, і здавалося, навіть не вечерятимуть разом хоча б іноді. Він надсилав їй текстове повідомлення про те, що в нього пізня зустріч на роботі, і врешті-решт Лаура вечеряла на кухні на самоті. Їсти самій було нудно, поступово вона звикла не готувати, а інколи й не надто переймалася тим, щоб поїсти взагалі, тому схудла на кілька фунтів. Сидячи перед дзеркалом на туалетному столику, жінка розглядала своє обличчя й помітила, що її щоки ще більше запали. Однак більше у вічі впадало дещо інше — згаслий погляд. Лаура квапливо відвернулася. Сьогодні ввечері вона відволічеться від цих думок. Жінка збиралася піти на вечірку до Ізабелли. За словами Ізабелли, вона запросила кількох друзів, однак потім Іззі запитала, чи працюватиме того вечора Говард, замість того, щоб поцікавитися, чи зможе він прийти. Лаура не стала тиснути, щоб отримати запрошення й для нього, адже її чоловік усе одно не прийшов би. Не тоді, коли між ними були такі стосунки. Насправді їй теж було не до жвавих розмов, однак це все одно краще, ніж просто сидіти вдома. Лаура сподівалася, що Ізабелла буде достатньо зайнята, щоб не дуже багато розпитувати про Даніеля. Вона не розповіла їй, що він переїхав, і не хотіла опинитися в незручному становищі, коли б мусила уникати пояснень про свою брехню. Ні, була мета вибратися з будинку, змінити обстановку, зустрітися з кількома давніми друзями, а потім рано повернутися додому. Вона також не збиралася багато пити, бо не хотіла піддаватися відчаю чи сентиментальності й урешті-решт вибовкати щось. Вона воліла взагалі не думати про це, наче соромилася цієї таємниці, а на плечі наче оселилося брудне, чорне чортеня й постійно штурхало її в шию лише для того, щоб нагадати, що воно ще тут.

Лаура саме акуратно наносила помаду на вуста, коли почула, як відчинилися двері ліфта. Говард повернувся додому. Це відразу ж змусило її нервуватися. Вона закрила тюбик із помадою й відклала його. Потім вийшла зі своєї спальні. «Це добре, що він прийшов раніше», — сказала вона собі, оскільки їй хотілося дещо в нього запитати, і вона давно чекала моменту.

Вона попрямувала до вітальні, де Говард, іще вбраний у діловий костюм, наливав собі віскі.

— Гарний день? — сказала вона з удаваною бадьорістю.

Він повернувся, із здивуванням помітивши її вбрання, однак нічого не зауважив.

— Чудовий. А твій?

Лаура не збиралася розповідати йому, що намагалася додзвонитися до Даніеля вже втретє відтоді, як він вигнав її, і вже втретє потрапила на автовідповідач. Цього разу вона не залишила повідомлення, бо не знала, що ще додати до попередніх двох. Однак нестача спілкування вбивала її і якимось чином їй потрібно було підтримати розмову.

— Так, чудово, дякую. Зайнятий увечері?

— Ні, не дуже. Тиждень був довгим.

— Отже, гарно відпочинеш на вихідних. Ти зустрічався з кимось? Бачився з Даніелем?

Це була витонченість цеглини, проте вона втримувала усмішку на вустах.

— Найближчим часом не планую, — повільно промовив він.

Хоч вона й підбадьорювала себе, однак більше не могла прикидатися. Це запитання мучило її впродовж багатьох днів, і вона мусила знати.

— Він виходив із тобою на зв’язок? Ну, знаєш, відколи переїхав?

Говард відпив зі своєї склянки.

— Так.

Це підкосило її, навіть попри те, що вона потайки й сподівалася на таку відповідь.

— З ним усе гаразд?

— Я так розумію, ти з ним не говорила.

Вона не вважала за потрібне відповісти.

Говардові було ніяково.

— З ним усе гаразд. Зайнятий на роботі. Мало вільного часу й усе таке. Знаєш, як воно буває, це ж інтернатура.

Від розуміння, що Говард бреше, щоб полегшити її біль, Лаурі стало ще гірше. Якщо в Даніеля був час поговорити з татом, тоді в нього мав бути час і для мами.

— Черрі переїхала до нього? — її голос звучав натягнуто, тихо.

Він глянув на неї.

— Справді хочеш почути відповідь?

Лаура глибоко вдихнула й роззирнулася навколо, насправді ні на чому не фокусуючи погляд.

— Облиш це, Лауро.

Ображена, вона глянула на нього. Лаурі не хотілося знову сваритися.

— Гаразд, мені, напевно, краще піти.

— Збираєшся в якесь чудове місце?

— Лише до Ізабелли.

— Що ж, розважайся.

Вона вже хотіла запропонувати піти і йому, оскільки він повернувся раніше, ніж вона очікувала, однак Говард відвернувся й зосередився на випивці. Вона кивнула йому в спину, вийшла в коридор, взула туфлі й пішла.

Лаура приїхала останньою. Ізабелла найняла офіціантів, котрі також виступали в ролі лакеїв, і молода жінка з гладеньким темним волоссям, котра нагадала їй Черрі, узяла з її рук пальто. Лауру провели до головної кімнати, наповненої шумом розмов та хорошими жартами, і вона впізнала більшість присутніх там: Діана з чоловіком, Філіп, котрий приходив на барбекю минулого року, Саллі та Едвард. Кілька інших, кого вона бачила на Різдво, однак нікого з тих, з ким би спілкувалася за останні місяці. Ніхто її не помітив. Лаура просто стояла у дверях, на порозі, не здатна приєднатися до плину вечірки. Вона почувалася так, наче їй тут не місце, наче, щойно наблизиться й спробує приєднатися до розмови, вони відвернуться, холодно зиркнувши на неї.

Вона збрехала про смерть свого сина. Лаура не мала ілюзій, що ці люди подумали б про неї, якби знали. Це шокувало б їх, сповнило б колективним жахом. Навіть якби вони знали всю правду про Черрі, цього було б недостатньо. Вона сказала те, що було заборонено говорити, і дозволила цьому глибоко проникнути в життя інших людей. Вони б спробували відгородитися від такого бруду. Засуджували б, пліткували, а хтось, можливо, навіть здивовано підняв би брови, ледь помітно розважений її приниженням.

Лаура вже починала жалкувати, що приїхала, і подумувала про те, щоб просто відступити назад і повернутися додому, аж раптом її помітила Ізабелла. Вона в захваті помахала їй і рушила назустріч.

— Люба, ти майже спізнилася. Сподіваюся, це не тому, що ти забагато працюєш.

Вона не чекала на відповідь і розцілувала її в обидві щоки, а потім подала знак офіціантці принести ще шампанського, віддавши в цей час і свого вже порожнього келиха.

— Ходімо, познайомишся з моїм новим другом Ендрю. Маєш чудовий вигляд, до речі, срібно-сірий личить до твоїх очей.

Лауру потягли в напрямку до Річарда, чоловіка Ізабелли, котрий саме розмовляв з енергійним, міцним чоловіком із сивим волоссям та засмаглим, обвітреним обличчям.

— Ендрю, дозволь познайомити тебе з моєю доброю подругою Лаурою.

— Привіт, Лауро.

Він дружньо простягнув руку, і вона потисла її, оскільки Ізабелла за цим спостерігала.

— Лаура — телепродюсер, а Ендрю займається експортом… О, ми готові, — сказала вона, почувши з їдальні звук гонга, і Лаура зрозуміла, що її місце буде поруч з Ендрю: роззирнувшись навколо, побачила, що вони єдині прийшли сьогодні без пари. У її мозку промайнула підозра, а потім, під час першої страви, усе стало зрозуміло.

— Тож як ти любиш проводити час?

Лаура всміхнулася.

— Такі запитання завжди нагадують мені про те, що потрібно більше відпочивати.

— Розумію. Мати свій бізнес — це ніби боротися з монстрами, що пожирають весь твій час.

— І на що-небудь інше не залишається й хвилини.

— Я намагаюся підтримувати форму.

— Чим займаєшся?

— Здебільшого тріатлоном. Беру собі за мету двічі на рік.

Лаура продовжувала всміхатися, хоча насправді їй було дуже незатишно. Вона наполегливо попереджала Ізабеллу не знайомити її ні з ким. Здавалося, наче їй на плечі повісили тягар, адже впродовж усього вечора вона мусила бути ввічливою з чоловіком, який її зовсім не цікавив, і найменше — романтично. Про що він там розповідав? Господи, так незручно. Раптом Лаура розлютилася й через це відчула себе виснаженою, а це, своєю чергою, розізлило її ще більше. Весь вечір вона поводилася так гарно, як тільки могла. І не раз думала про те, чим тієї миті займався Даніель. Вона хоч колись отримає від нього звістку? Запитання роїлися в її голові, мучили в той час, коли вона відповідала на ввічливі запитання про відмінність між продюсером та режисером. Вона заявила, що йде, тільки-но це стало можливим. Коли Ендрю промовив стримане «бувай», Лаура відчула раптові докори сумління: він зрозумів, що вона не зраділа його товариству. Бісова Ізабелла завжди втручалася, куди її не просили. Після цього Іззі підвелася й сказала, що проведе її до дверей.

— Хотіла б я, щоб ти не йшла так рано. — Вона розглядала Лауру, помітивши її збуджений настрій. — З тобою все гаразд? Нічого не сталося?

— Ні, Ізабелло.

— Тоді що не так?

— Ти або вважаєш мене хвойдою, або думаєш, що мій шлюб уже загинув, і жодне з цього не є приємним із боку так званої подруги.

Це було грубо, надто грубо, однак слова вже прозвучали. Коли Лаура побачила, що Ізабелла здивувалася й образилася, то відразу ж відчула провину. Але чомусь їй не хотілося вибачатися, ну, або вона просто не знала як.

Лаура вийшла й сіла в таксі, яке чекало на неї. Дорогою додому її настрій аж ніяк не покращився, і коли вона зайшла до будинку, то побачила, що Говарда не було. Вона піднялася на третій поверх, з-під його дверей не пробивалося світло, тому вона невпевнено постукала, а потім тихо прочинила двері. Його кімната й ліжко були порожніми. У барлозі Говарда вона теж не знайшла й пригнічено зрозуміла, що, очевидно, її чоловік поїхав до Маріанни. Лаура відчула сплеск гніву. Усе-таки їй було варто поговорити з Ендрю. Але тепер вона була йому не цікава. Чому ж тепер Лаурі було так легко спалювати за собою всі мости?

Лаура пройшла до кухні й налила собі келих вина. Не так вона уявляла собі своє життя, шлюб, попри палкі заяви Ізабеллі, та ще й єдиний син віддалився від неї. Раптом вона відчула таку нестерпну самотність, що аж здригнулася. А раптом вона втратить їх обох? Її охопив смуток, і Лаура підвелася з-за столу. Залишивши келих із вином, вона заквапилася сходами нагору, майже спотикаючись, і забігла до своєї кімнати. Сіла за стіл. Вона мусила щось зробити, адже не могла так просто відпустити Даніеля, не сказавши йому про свої почуття, і дозволити тій дівчині всім заправляти. Над столом висіло фото: їхня спільна з Даніелем світлина, коли він був іще немовлям. Лаура глянула на нього й побачила захоплений, сповнений обожненням погляд сина в ту мить, коли вона тримала його над головою. Щось стало їй у горлі. Вона вклала в Даніеля так багато себе, можливо, надто багато, що він став її радістю, тим, чиєю частиною вона була в усіх значеннях цього слова, її інвестицією, її внеском. Лаура вчила його писати своє ім’я, ловити м’яча, кататися на велосипеді. Заохочувала сперечатися, обстоювати власну думку, розвивати розум. Навчила готувати й поводитися з жінками. Якщо він не впускав її до своєї квартири, не відповідав на дзвінки, вона мусила спробувати щось інше. Емейл відправляти було ризиковано, адже Черрі користувалася комп’ютером Даніеля й це Лаура знала надто добре. Паперового листа вона відправити теж не могла через високу ймовірність, що його перехоплять. Єдиним варіантом було віддати його портьє з чіткими вказівками вручити особисто Даніелю. Лаура взяла ручку й почала писати.

43

П’ятниця, 2 жовтня

Це був перший за кілька тижнів вихідний, коли Даніель не відволікався на лікарню чи навчання. Він відчував несамовиту потребу втекти, і вони з Черрі рано прокинулися й поїхали до Кембриджа. Вона ніколи там не була й сказала, що хотіла б побачити, де він жив та навчався всі ці роки. Вони прогулялися вздовж Кінз-парад та Трініті-стрит, повз офіційні будівлі університету, оглядаючи їх, як суворі, однак турботливі директори. А ще Даніель показав вікно своєї колишньої кімнати й куди ходив недільними ранками по сендвічі з беконом після важких ночей на вечірках. Черрі слухала його, вигукувала щось і сміялася з повернення цих спогадів, однак вони не відлунювали тужливою ностальгією, як їй того й хотілося. Черрі не подобалося не знати про значний відтинок його життя, і вона не хотіла, щоб Даніель сумував за тими днями та дівчатами, які могли бути його частиною. Оглянувши пам’ятки університетських днів, вони вирішили приєднатися до туристів. Було б помилкою, якби вони не взяли човен, щоб прокататися річкою, і зараз Даніель спостерігав за Черрі, коли вона відкинулася назад, заплющивши очі від несподівано теплого сонця — останнього подиху літа перед тим, як осінь захопить владу.

Як і завжди, коли він дивився на неї, йому в животі пурхали метелики. Черрі була неймовірно красива. Довгі темні вії прикривали очі пустотливими усмішками, а виїмка ключиць була залита сонячним промінням, наче запрошувала, тож йому аж захотілося занурити пальці в цю теплоту. Даніель міг проводити з нею години, і йому не ставало нудно не лише тому, що вважав її привабливою. Черрі була розумна, й інколи він замислювався над тим, чому вона пішла працювати, адже це здавалося йому нижчим від її здібностей, однак він поважав її вибір, і, так чи інакше, вона вже все одно цим не займалася. Та останнім часом його почали турбувати нелегкі думки: не схоже було, що Черрі чимось займалася чи шукала собі заняття. Його обличчя спохмурніло. Даніель ніколи не думав про те, чому його мати так наполягала на своїй версії того, чому Черрі була з ним. Вона помилялася, адже Черрі була щирою, проте все одно Даніеля не покидало неприємне відчуття: чому ж його мама була така впевнена? Він ще не відповів на її повідомлення, бо не знав, що сказати. Він утомився залишатися тактовним після численних звинувачень у тому, ким його дівчина була насправді. Він утомився захищати її. Якби Даніель був відвертим, то визнав би, що його вже нудило від цього конфлікту й він просто хотів жити своїм життям. Він не міг ігнорувати Лауру вічно, але знав, що варто йому подзвонити, вона знову про це заговорить. А потім ще й постійне бурчання, те, чого він узагалі не терпів. Даніель усе більше й більше переконувався в тому, що відколи Черрі переїхала до нього, то й не згадувала про пошуки роботи.

— Про що думаєш? — Черрі розплющила одне око й спостерігала за ним.

Він усміхнувся.

— Ні про що. Просто сподіваюся, що не задощить.

Черрі глянула на небо. Білі хмаринки на волошковому синьому.

— Не схоже на те.

Коли вони пливли за течією вниз, Черрі потягнулася вгору й торкнулася віття плакучої верби, яке звисало аж до води.

— Приємно вибратися з Лондона.

— Завтра ти повертаєшся до лікарні?

— Так. — Він відмахнувся від кількох комарів, що підлетіли надто близько до його обличчя. — А ти?

— Субота… Думаю, байдикуватиму. Подивлюся якийсь фільм.

— А після цього? Я маю на увазі решту тижня? — Даніель намагався говорити невимушено, однак помітив, що вона напружилася.

— Ти про що?

Хлопець відштовхнувся від берега своїм веслом.

— Я просто подумав, що тобі, мабуть, нудно. Цілими днями сидіти у квартирі.

— Я не сиджу там цілий день, я виходжу.

— Так, але ти завжди була — є — такою амбіційною. Коли працювала в агентстві нерухомості.

Він усміхнувся їй, і якийсь час Черрі мовчала.

— Вважаєш, я сіла тобі на шию?

— Ні…

— Це лише тому, що зараз мені не по кишені жодна квартира, і ти про це знаєш.

— Я не хотів тебе…

— І рахунки тепер теж чималі.

— Я знаю, усе гаразд.

— Але я допомагаю з продуктами. — Вона глянула на нього, і в її погляді читалися оборона, образа.

Даніелю було ніяково. Насправді він не хотів такого розгляду їхнього побуту й уже починав жалкувати, що взагалі завів цю розмову.

— Я зміню це. Почну наступного місяця.

Вона говорила рішуче, але обличчя залишалося спокійним. Даніель і гадки не мав, про що йдеться.

— Мені запропонували роботу, — пояснила вона.

Він перестав гребти й у захваті глянув на неї.

— Ого! Правда? Що це? Чому ж не сказала?

— Бо пишатися нічим. Посада лише помічника, не агента, та й зарплатня невелика. Я шукала й далі, але…

— Не погоджуйся.

Вона глянула на нього зі спокійним гнівом.

— Думаю, у світлі того, що ми щойно обговорювали, мені варто погодитися.

— Ні, будь ласка. Я не кваплю. Я просто думав про те, що ти розумна й, очевидно, хочеш досягти чогось у житті, а просто байдикувати — це, мабуть, надзвичайно пригнічує. — Тепер він був упевнений, що ігнорував розуміння того, що Черрі було вигідно жити в його квартирі.

Черрі сіла й узяла його за руки.

— Насправді я думаю, що мені варто погодитися. Хоча б на якийсь час. У мене є ще одна ідея. Я не збиралася тобі поки що говорити, доки не знатиму всього, але я розмірковую над тим, щоб почати власну справу. Але до того часу, якщо я погоджуся на цю роботу, то зможу виплачувати тобі тисячу за місяць. Знаю, це не багато…

Він притиснув пальця їй до вуст, знічений тим, що загнав її в глухий кут. А ще засоромлений, тому що, відверто кажучи, не він заплатив за свою квартиру, це його батько купив її для нього. А Черрі запропонувала йому половину, а може, і більше своєї зарплатні на посаді, для якої вона надто кмітлива, та ще й до того ж така робота їй не до вподоби.

— Не хочу більше й чути про це. А зараз до справи. Що це буде за компанія?

Черрі мовчала.

— Ти впевнений?

— Так. А тепер годі, розказуй.

— Що ж, іще трохи зарано, але з моїм знанням нерухомості… До того ж я й досі думаю, де взяти гроші для старту.

— Я інвестую в тебе.

— Справді?

— Звісно.

Вона ввічливо всміхнулася. Даніель почав гребти назад. Між ними запала тиша.

Він відчув, що повинен порушити її.

— Про що думаєш?

— А раптом… ну, знаєш… А раптом гроші стануть між нами?

— Чому б це мало статися? Гаразд, гаразд, я знаю, що таке вже траплялося… Але тепер ми знаємо, що можемо з цим упоратися. — Він глянув на неї й зрозумів, про що вона думала.

— Справа не лише в нас. Вона вважає це причиною, чому я з тобою.

— Це нас не стосується.

— Стосується. Я ніколи не стану такою ж багатою, як ти, і тобі це відомо. Ми завжди будемо різними. Якщо ми будемо жити так, як ти звик, то ти завжди платитимеш більше, ніж я. Інколи з цим буде важко миритися, не звертати уваги. Ти ж знаєш, у мене є гордість, — засмучена, Черрі дивилася на берег.

Даніель припинив гребти й сів нижче в човні.

— Усе гаразд.

— Мені хотілося б купити оце й он те теж, але я не можу. Бо це просто так. І якщо це тебе непокоїть, так і скажи.

— Вибач, Черрі.

Вона розвернулася до нього й коротко всміхнулася. Дозволила взяти себе за руки.

— Звісно ж, ми завжди можемо переїхати до Кройдона.

Він засміявся.

— Це мене не непокоїть.

Вона скривилася.

— А мене так.

Він засміявся знову.

— Я боюся того, що вона зробить, — тихо промовила Черрі, — боюся втратити тебе.

Вона говорила так тихо, наче готова була піти, і він відчув несподіване несамовите бажання боротися за неї. А ще страх. Він зрозумів, що впустив щось токсичне туди, що було тільки їхнім: їхній простір, їхнє кохання, а тому розізлився на самого себе, що дозволив материним словам так на себе вплинути. Даніель ніколи не був такий щасливий, а якщо не буде обережний, то відштовхне Черрі. А потім він зрозумів, що не зможе довго витримувати постійне несхвалення матері, її переконливі суперечки. Це як виривати зуб: чим більше ти думаєш про це, тим гіршим усе здається. Для його матері буде краще, якщо він розбереться з усім. Одним коротким, раптовим ривком.

— Виходь за мене.

Черрі була така шокована, що її вираз обличчя змусив Даніеля розсміятися. Потім, у спалаху паніки, він зрозумів, що вона могла сказати «ні». Тому став на одне коліно — човен загрозливо захитався — і взяв її за руку, а вона захихотіла й скрикнула:

— Ти перекинеш нас!

— Вийдеш за мене?

Вона знову засміялася, і її обличчя осяяла радість.

— Так!

44

Субота, 3 жовтня

Зачарована грою кольорів, котрі спалахували, а потім зникали, і замість них з’являлися інші, мабуть, іще яскравіші кольори, Черрі нахиляла долоню то вперед, то назад. Це було неймовірно, і Черрі знала, що їй ніколи не набридне. Даніель сказав, що хоче зробити все офіційно, запропонувати їй руку та серце, і вибачився, що не підготувався заздалегідь, тому вони відразу ж вирушили до магазину. Спочатку Черрі була така приголомшена, що навіть не вірила в те, що відбувалося. Вона дозволила потягнути себе по маленьких ексклюзивних ювелірних крамничках лише в п’яти хвилинах пішки від причалу для човнів і була представлена як «моя наречена». Продавці щебетали над тим, якою «романтичною» була пропозиція, і в неї — і в нього — запитали, чи віддають вони перевагу якомусь конкретному каменю. Це змусило Черрі підвестися й заговорити. Вона мусила якось вплинути, якщо хотіла отримати бажане. Насправді вона вже все знала: звісно ж, це мав бути діамант, та ще й винятковий. І хоча це не давало їй простору для гри з веселковими коштовностями, деякі з них з’являться в її житті пізніше в іншій формі. Чи то подарунок на день народження, чи на честь народження першої дитини, можливо, усіяна коштовним камінням каблучка. Спочатку Черрі приміряла сапфір, оточений меншими діамантами, потім — аквамарин кольору Карибського моря, а далі криваво-червоний рубін, а тоді відчула нетерпеливість Даніеля й побачила, що продавець почав втрачати інтерес. Тож обрала те, що помітила ще десять хвилин тому. Квадратний діамант у два карати в платиновій оправі. Вона вийшла з магазину, одягнувши каблучку, і, коли вона йшла вулицею, Даніель тримав її за праву руку, а лівою вона потирала зовнішній бік каблучки, усміхаючись, відчуваючи її холодну важкість із якимось особливим розумінням, що вони мали стати друзями на все життя.

Після того, як наступного дня Даніель пішов на роботу, Черрі роздивлялася каблучку в кожній кімнаті: як вона виглядала під певним світлом та на окремих тканинах, а потім ще й із численними варіантами одягу. Дівчина експериментувала з тим, як вона виглядала, коли наливала з чайника воду, коли говорила по телефону, тримаючи руку вгорі, коли друкувала на клавіатурі, і була захоплена кожним видовищем. Черрі накинула навколо зап’ястка занавіску кольору слонової кістки, що висіла у вітальні, і покрутила, її серце радісно затріпотіло. Вона це зробила. Вона одружиться з кимось, хто назавжди забере її зі старого життя. Їй більше ніколи не доведеться перейматися боротьбою за існування, грошима чи нудною роботою, монотонною працею, котру мусила терпіти її мати. Черрі була гідна більшого й тепер могла високо тримати голову. Бісовий Ніколас із його нетерпимістю. Можливо, колись вони куплять маєток у Веб Естейт. Скажімо, по сусідству з ним. Одного дня Ніколас зі своєю тупою дружиною вийде з дому й побачить її там. Вона була в захваті від цієї думки й довго уявляла їхні вирази обличчя, але потім їй стало не по собі, і Черрі визирнула з вікна. Вона хотіла вийти прогулятися і поділитися з кимось гарними новинами. Похизуватися каблучкою.

Якоїсь миті Черрі усвідомила, що їде Кройдоном, і подумала про те, що влаштує матері сюрприз. Вона зайшла до квартири, і їй стало цікаво, скільки ж часу знадобиться Венді для того, щоб помітити зміни.

Венді, дуже не звикла до несподіваних візитів, була переконана, що щось сталося, тож зрештою Черрі показала їй обручку лише для того, щоб вона заткнулася, і це зіпсувало її план перевірити, через який час Венді помітить на її пальці камінь за десять тисяч фунтів.

— О Боже, — вигукнула Венді й схопила її за руку. — Невже справжній?

— Ну, звісно ж.

— Ти… — обличчя Венді засяяло, Черрі всміхнулася й ухилилася від наступного поцілунку.

— Мої вітання! — Венді закрила рота рукою, в очах блискотіли сльози щастя. — Подумати лишень, моя дівчинка виходить заміж… О, Черрі, за Даніеля. Він такий милий… відвертий, дуже мені сподобався. Це як у казці. Як ті Кетрін та Вільям. Мені доведеться купити десь відповідну сукню, можливо, навіть у «Дизайнерів у Дегемгамс» абощо…

Повертаючись додому, Черрі проїжджала повз численні місця, де раніше так часто бувала, котрі приносили їй лише сором чи страх. Ресторан, у якому вона працювала, школа. Вони більше нічого для неї не означали. Тепер вона була іншою людиною, кращою, і вони вже ніколи не зможуть їй зашкодити. Коли Черрі зуміла від них утекти, то відчула нову свободу, і це окриляло.

Вона повернулася майже о другій, усе ще в стані ейфорії. А коли проходила повз стіл портьє, він гукнув її:

— Ти сама, люба?

— Так. Даніель на роботі.

Він встав з-за столу й зник у кімнаті позаду, вигукуючи через плече:

— Тоді це все пояснює.

Черрі ліниво думала, по що ж він пішов, аж раптом поглядом зачепилася за конверт у маленькій комірці, яка — Черрі про це знала — була призначена для зареєстрованої пошти, яку портьє отримував для мешканців. Лист був підписаний від руки й адресований Даніелю. Вона вже було збиралася вигукнути, чи хоче він, щоб вона забрала пошту, коли впізнала почерк. Лаура. Навіть не роздумуючи, вона витягла його й сховала в сумочку за мить до того, як портьє повернувся з великим букетом квітів.

— Хіба що в тебе з’явився ще один прихильник.

— Вони прекрасні! — Вона прочитала картку, прикріплену до обгортки.

«Моїй нареченій у перший день наших заручин».

— Так, обручка й досі сліпить мене, — пожартував портьє, прикриваючи очі від пальця Черрі.

Повернувшись до квартири, Черрі сіла на лимонний диван і витягла листа. Вона потримала його якусь мить, розмірковуючи. Це, імовірно, були сповнені патетикою благання, але їй спало на думку, що в листі могло бути ще більше гидоти проти неї, а Черрі не могла дозволити, щоб щось зіпсувало заручини. Вона вже натякнула, що хотіла б відсвяткувати весілля взимку, і вони з Даніелем планували одружитися десь у січні, адже вона була переконана, що це варто зробити якомога скоріше. Звісно ж, існувала ще перепона на ім’я Лаура, і попри всі протести Даніеля, що це він вирішує, що йому робити з власним життям, Черрі трохи непокоїло те, що Лаура продовжуватиме пхати носа в їхні справи, а це означало й листи, адресовані Даніелеві, щоб очорнити її ім’я.

Вона відкрила листа й швидко прочитала.

Даніелю!

Мені шкода, що ти був не готовий відповісти на мої дзвінки, і я знаю, це частково тому, що ти не хочеш чути мої слова. Проте я не можу стояти осторонь і просто спостерігати, якщо все так неправильно. І я знаю, що ти кохаєш Черрі і що це важко — чути погане про кохану людину, але все, про що я прошу, — це щоб ти подумав над тим, що я розповіла. Дослідив. Повір мені, я кажу це не тому, що перебільшую, щоб зруйнувати ваші стосунки, бо не схвалюю їх. Усе значно серйозніше. Можливо, ти можеш зробити кілька простих, скромних запитів. Згадай про історію з її померлою бабусею, ту, котру вона розповіла своєму босові. Вони й справді так сказали, але Черрі навіть не натякнула про це нам. Чому ні? Це була неправда? Чи, можливо, було щось інше, щось у її минулому, що ти можеш дізнатися. Вона коли-небудь розповідала тобі про своїх колишніх? Ким вони були? Чому вона з ними розійшлася?

Якщо ти нічого не знайдеш, тоді зможеш сказати мені про це, і я не втручатимуся, але, будь ласка, спробуй. Мені все одно, що вона зробить зі мною, і поки ти шукатимеш, мені хотілося б, щоб вона таки зробила те, що відкрило б тобі очі. Не буду казати, що шалено сумую за тобою й хочу для нас більшого, ніж просто поговорити знову.

З любов’ю

Мама

Черрі поклала листа на коліна, уже розуміючи, що Даніель не повинен його побачити. Цей лист має загубитися, портьє, напевно, поклав його не туди. Звичайно, що він скаже про нього Даніелю, а ще те, що він був від Лаури, однак, оскільки Даніель із нею не розмовляв, очевидно, його не надто цікавитиме, що в ньому було. Несподівано вона підвелася. Лаура ще не знала про заручини, але Черрі розуміла, що Даніель усе одно повідомить їй. Лаура мусила б змиритися й робити те, що робила б будь-яка майбутня свекруха, коли її син одружувався: усвідомити своє місце, відведене для неї в його житті, і тримати рота на замку. Вона мусила зрозуміти, з ким мала справу й що для неї було найкраще. Черрі зім’яла листа й запхала в кишеню.

Черрі чекала аж до понеділка, коли були найменші шанси на те, що Говард приїде на поле для гольфу. Якось Даніель згадував, до якого клубу належав його батько, і коли вона в’їхала у ворота Королівського гольф-клубу Сюррею, то побачила, що він виглядав так само неймовірно, як і на фото на веб-сайті. Черрі повільно проїхала повз будівлю клубу, де стіни були обвиті плющем, під колесами хрускотів гравій, і попрямувала до стоянки.

Черрі зупинила авто в тихому куточку, де більше нікого не було, проте звідти вона бачила будівлю клубу. Вона вийшла й попрямувала до входу. Штовхнувши великі подвійні двері, зайшла всередину. Тут пахло воском та грішми й під ногами лежав товстий пухнастий килим. Черрі помітила на стінах дерев’яні дошки з переліками переможців турнірів. Вона зупинилася й прочитала написи золотими літерами, рядочки імен, починаючи з 1875 року. А потім побачила його ім’я. Містер Говард Кавендіш навпроти 2015 року, переможець зимової ліги разом із місіс Маріанною Паркер. Вони також вигравали в 2014, 2012 та 2011. Треба ж таке, гарна пара. На якийсь час їхні імена зникали, проте потім вона побачила їх у переліку знову навпроти 1995 року. Перерва була довгою, і Черрі стало цікаво, чому ж так трапилося. Можливо, вони були не у формі. На дошці з недавніми переможцями теж були їхні фото, і погляд Черрі був прикутий до фотографії Говарда та Маріанни. Вона вивчала світлину, шукаючи щось цікаве. Говард доволі розслаблено обіймав її за плечі, і обоє дивилися в камеру та всміхалися.

— Я можу вам допомогти?

Біля неї зупинився чоловік середнього віку, вбраний у кепку та тьмяні штани.

Він належав до того типу чоловіків, які знають практично все про свій гольф-клуб, тих, хто мав палкі переконання щодо того, хто міг приєднатися до клубу, а також був обізнаний з етикетом. Черрі зраділа, що одягла один із костюмів із тих часів, коли працювала в агентстві нерухомості, і осяяла його чарівною усмішкою.

— Ви секретар клубу?

— Так, — вичікувально відповів він, і було зрозуміло, що він чекає, поки вона назветься.

— Мені цікаво, чи можете ви дати мені певну інформацію про членів клубу, можливо, брошуру чи ще щось?

Він заспокоївся, і Черрі отримала лискучу брошуру й мусила слухати хвастливі розмови, однак після кількох усмішок та вичерпних коментарів про курс їй таки вдалося втекти. Дівчина повернулася до машини, сіла всередину й задумалася, що ж робити далі. Говард проводив тут багато часу, це вона знала, але хотіла дізнатися чому. Черрі розгорнула брошуру й набрала номер, зазначений на внутрішній обкладинці, змінивши свій голос.

— О, доброго дня, сьогодні я мала зустрітися з подругою, Маріанною Паркер, от тільки забула, о котрій годині ми домовилися, а тепер не можу додзвонитися до неї. Чи не могли б ви сказати мені час її перерви? О другій годині? О Боже, я спізнилася, та невже. Гаразд, спіймаю її пізніше. Вибачте, що потурбувала, — і вимкнулася ще до того, як її встигли запитати про щось іще.

Тож Маріанна була тут. Можливо, варто трохи почекати. Кинувши брошуру на сидіння, Черрі відкинулася на спинку. Десь через годину вона побачила, як із будівлі клубу виходить жінка, схожа на ту, що була на фото. Черрі примружилася, і її статура та каштанове волосся переконали її остаточно: то була Маріанна. Черрі бачила, що вона розмовляє з подругою, з якою вийшла, а потім, після кількох хвилин, вони обнялися й пішли до різних авто. Маріанна сіла до новенького сріблястого «BMW». Черрі зачекала, доки вона від’їде, а потім обережно, нерішуче поїхала слідом.

Маріанна прямувала назад у місто по А3, і Черрі завжди стежила за тим, щоб триматися за два авто після неї. Вони перетнули річку по мосту Беттерсі й попрямували на північ, до Кенсінгтона. На дорогах побільшало транспорту, водії ставали все роздратованішими залежно від того, як глибоко вони заїжджали в місто, і Черрі двічі ледь не загубила її. Коли вони досягли Суїс-котеджу, Маріанна розвернулася до Гампстеда, туди, де були житлові вулиці. «Ауді» та «Рендж Ровери» з тихим аристократизмом тулилися одне до одного. Потім «BMW» скинуло швидкість і зупинилося перед потрійною терасою у вікторіанському стилі. Черрі трималася позаду й спостерігала за тим, як Маріанна замкнула авто, піднялася на ґанок і зайшла до будинку. Черрі якийсь час почекала, розмірковуючи над тим, що робити далі, однак не було більше на що дивитися. Дівчина вже почала від’їжджати, аж раптом з іншого боку до неї під’їхало ще одне авто. Стривожена, вона квапливо здала назад і знову припаркувалася біля бордюру. Інший водій втиснувся в простір лише трохи далі вулицею, відстебнув пасок безпеки й вийшов з авто. Опустивши голову, Черрі спостерігала за тим, як до будинку Маріанни пройшов Говард. Говард! Вона думала, що він зараз подзвонить у двері, однак коли побачила, що він витягнув власні ключі й зайшов усередину, широко розплющила очі від здивування. Черрі витріщилася на зачинені двері, схвильована, а потім злегка хихикнула. То он у чому справа. Судячи з їхніх фото, вони вже давно разом. Черрі згадала жінку, котру щойно бачила. Брюнетка, на відміну від блондинки Лаури, здоровішої, рум’янішої, і їй стало цікаво, як воно — знати, що коханка твого чоловіка не така красива, як ти. Це, напевно, сильніше за удар. Черрі завела авто й поїхала звідти.

45

Вівторок, 13 жовтня

Настав час вибачень. Час схилити голову й визнати, що вона помилялася. Лаура була надто грубою, надто швидко зробила висновки, тепер вона це визнавала, і від того, як обурливо вона поводилася, їй було важко на серці. З якимось тремтінням Лаура чекала біля вхідних дверей і, роззирнувшись навколо, помітила, як рано починало сутеніти. Було хмарно, і, здавалося, усе навколо накрила сталева сірість. Через кілька секунд їй відчинили.

— Вибач, — занепокоєно промовила Лаура ще до того, як її охопили будь-які сумніви, бо, здавалося, зараз вона була надто вразливою й не була впевнена, що зможе тримати себе в руках. — Я відреагувала надто емоційно, і мені не слід було говорити з тобою в такому тоні.

Якийсь час Ізабелла розмірковувала над її словами, а потім ширше прочинила двері й жестом показала Лаурі, що вона може зайти.

Полегшення виявилося таким приємним, що вона майже розплакалася, однак це було б смішно, тож, щоб опанувати себе, Лаура прикусила зсередини щоку. Тепер надто часто на очі їй наверталися сльози.

— Вип’єш чогось? — сказала Ізабелла, провівши її до кімнати, де Лаура була на вечірці лише кілька днів тому.

— Так, будь ласка, — і вона мовчи спостерігала за тим, як Ізабелла змішує два джини з тоніком. — Це була мила вечірка, — тихо почала вона.

— Гадаю, що ми обидві знаємо, що це неправда, — сказала Іззі, подаючи Лаурі келих. — Для тебе точно.

Лаурі стало соромно.

— Вибач. Але ж я наполегливо просила тебе не знайомити мене з ним.

— Я й не знайомила, так збіглося, що він прийшов на ту ж вечірку, що й ти. Вони з Річардом виконують спільне завдання, і Річард хотів розширити співпрацю соціально. Він був його гостем.

— О Боже, тепер я почуваюся ще гірше…

— Проте я визнаю, що за столом посадила вас поруч. Не щоб познайомити тебе з кимось, — швидко сказала вона, — мені просто здалося, що тобі могло б сподобатися його товариство. Ні, не так, я не мала на увазі того, про що ти подумала… самотня чи ще щось, просто всі одне одного знали, і я подумала, що для тебе це було б весело — познайомитися з кимось новим.

Лаура з досадою згадала свої ввічливі, відчужені відповіді за вечерею.

— Не думаю, що йому було весело.

Вона очікувала якогось докору, проте Ізабелла зробила глибокий ковток, а потім промовила:

— Переживе якось.

І знову греблю знесло: Лауру затопило полегшення, і їй стало краще. Заради Бога! Це ж смішно. Жінка швидко закліпала, розуміючи, що це надмірна реакція на доброту й таке необхідне через стосунки з Даніелем та трохи через Говарда примирення. Вона не отримала відповіді на листа й починала замислюватися, чи отримає коли-небудь взагалі. А раптом вони не почнуть спілкуватися до Різдва чи Різдво повністю омине їх? А раптом це затягнеться ще довше, на рік чи два? І тоді вони просто зіштовхнуться якось на вулиці. Вітаючись, кивнуть. Можливо, мине дуже багато часу, і вони звикнуть жити одне без одного, але ця думка була така несамовито сумна, що майже змусила її похитнутися й осісти на диван.

— Лауро, усе добре?

Вона ледь чула її голос і відчувала на собі її пильний погляд, тому зосередилася на подрузі.

— Ти здаєшся трохи…

— Якою? — її голос був хриплим.

— Захопленою власними думками. Щось трапилося?

Лаура спробувала всміхнутися.

— Що, наприклад?

— Не знаю.

— Чесно, краще не буває.

Лаура зрозуміла, що Іззі їй не повірила.

— Ти ж знаєш, що можеш поговорити зі мною. Я твоя подруга. Забудь про цю дурну сварку. — Іззі приязно стисла її руку, пом’якшила голос. — Ми з тобою витримаємо будь-що.

Лаура майже це зробила. Те, чого так несамовито прагнула. І думала про те, з чого ж почати. Однак вона надто соромилася цієї брехні й не могла дозволити, щоб хтось інший дізнався про те, що вона накоїла, а ще боялася того, що Іззі може подумати про неї. Лаура глянула на обличчя подруги, щире й приязне, і змусила себе всміхнутися.

— Справді нічого такого.

Іззі дуже уважно глянула на неї, а потім зрозуміла, що її відштовхують. Здавалося, це образило її.

— Гаразд, — промовила вона, і Лаура відчула, що між ними наче зачинилися двері. Їй було ніяково, і вже за мить вона почула свої вибачення:

— Думаю, мені вже варто повертатися. Я ще не годувала Мойсея, — Лаура знала, що Іззі зрозуміла, що це лише відмовка.

Було дуже незручно й сумно, що їй раптом знадобилося піти. Зазвичай, коли вони прощалися, то завжди планували щось на майбутнє: «побачимося завтра», «зустрінемося за обідом у вівторок» чи «я передзвоню тобі з приводу йоги», однак цього разу нічого такого не було.

— Скоро побачимося, — зрештою таки вимовила Лаура вже після того, як коротко чмокнула Ізабеллу в щоку, а потім пішла до шосе, щоб спіймати таксі. Вона вагалася, чи варто їй озиратися, невпевнена в тому, яким буде вираз обличчя Ізабелли, а коли озирнулася, бажаючи всміхнутися їй та втішити їх обох, побачила лише зачинені двері.

Коли вона зайшла до будинку, усередині було холодно й темно. Лаура ввімкнула опалення й пішла приготувати собі чаю, але коли дістала з холодильника молоко, то помітила півпляшки вина й натомість налила собі келих. Вона знала, що алкоголь не вгамує її меланхолійного настрою, але що за чорт. Вона боролася із собою, щоб приготувати щось поїсти, і таки вмовила себе приготувати щось і для Говарда. Це був його перший день після робочої конференції, і він не попереджав, що затримається.

Знайшовши собі заняття, Лаура відчула себе трохи краще й, увімкнувши радіо, почала готувати соус болоньєзе. До того часу, коли вона почула, як із барлогу піднімається ліфт, усе було вже готове. Лаура вирішила, що сьогодні вони могли поїсти на кухні, а не в їдальні. Це було б щось нове, і їм було б корисно посидіти там, де на них не тиснули б давні звички. Коли зайшов Говард, вона вже майже накрила на стіл. Помітивши, чим вона займалася, він зупинився.

— Привіт. Голодний? — бадьоро запитала вона, тримаючи в руках ножі та виделки.

Він глянув на плиту.

— Спагеті болоньєзе.

Говард кивнув і пішов помити руки в раковині.

— Я можу тобі налити?

Говард напружився.

— Може, припиниш?

— Припиню що?

— Так по-дурному прикидатися.

Лаура всміхнулася, щиро здивована, але, очевидно, це роздратувало його ще більше. Потім вона звернула увагу, яким холодним він був, яким злим.

— Ніколи не думав, що ти така…

— Яка?

Він вагався.

— Ница.

Вона була здивована тим, як сильно він іще може її образити. Говард поліз до кишені й витягнув листа, а потім поклав його на стіл. Лаура глянула на конверт. Він був адресований Маріанні Паркер. Вона інстинктивно відійшла. Листи його коханки? Чому він приніс їх додому? А потім придивилася ближче й скрикнула. То був її почерк. Лаура повільно потягла до себе конверт.

— Відкрий. Хоча, звісно ж, ти й так знаєш, що всередині.

Лаура витягла аркуш паперу — іменного паперу, що лежав на її столі, — і розгорнула його.

Люба Маріанно!

Я вже давно хотіла написати тобі це, та все ніяк не знаходила слушного часу. А потім усвідомила, що слушного часу для цього ніколи не буде. Чого я чекала? Що ти станеш порядною й забереш свої чортові пазурі від мого чоловіка? Мені вже остогидло, що мене ігнорують, потішаються наді мною. Ти ница людська істота. Ти просто береш те, що хочеш, навіть не замислюючись, які наслідки від цього будуть для інших. Очевидно, ще й не відчуваєш жодних докорів сумління. Сподіваюся, тебе за це покарають і тебе та твою родину спіткає найгірше. Сподіваюся, з тобою трапиться жахливий нещасний випадок, це буде карма, якщо тебе спотворить.

Це буде справедливо.

Що ж, тепер мені краще. Дещо було варте того, щоб сказати.

Лаура Кавендіш

Вона кинула листа так, наче він роз’їдав їй шкіру на пальцях.

— Я цього не писала.

Говард спохмурнів.

— Присягаюся, не писала, — але почерк був схожий на її.

Потім вона гарячково здогадалася. Її розум був вражений спробами все з’ясувати. Як їй вдалося це зробити? Звідки вона дізналася, як виглядає її почерк? Як змогла його так гарно підробити, а ще де дістала її іменний папір? Лаура бачила, що Говард спостерігає за нею.

— Говарде, це Черрі підробила листа й виставила все так, наче він від мене. — Лаура штовхнула йому аркуш. — Це схоже на мій почерк, але не такий самий. — Раптом вона дещо помітила. — Глянь на «п» та «с», я не об’єдную їх петлею, як вона. Подивися.

Якийсь час він сидів мовчки, і Лаура була впевнена, що він намагався опанувати себе.

— Черрі? Серйозно, Лауро? За мить ти скажеш мені, що вона також відповідальна за кризу на Середньому Сході та глобальне потепління.

— Ні-ні. Ти мусиш вислухати мене. Говарде, десь із місяць тому вона приходила до мене в офіс. Повідомити, що знає мою брехню про Даніеля. А ще вона сказала, що збирається відібрати в мене все. Черрі погрожувала мені. Якимось чином їй удалося дістати папір, адже вона бувала тут, у будинку. — Від цієї думки в Лаури всередині похололо.

— Чому ти не розповіла мені про це раніше?

— Думала, що ти мені не повіриш. — Лаура була впевнена, що Говард не вірив їй і тепер, і це засмутило її. Вона знову глянула на лист.

— Що б там не було, але звідки це в тебе?

— Прийшло сьогодні вранці.

— І просто так сталося, що ти кинув усе й був біля неї, щоб утішити. Я думала, ти мав бути на робочій конференції.

— Лауро, я хочу розлучитися.

Щось стиснуло її серце й зупинило його.

— Що?

— Маріанна йде від чоловіка.

— Як вчасно для тебе.

— Не будь такою.

— Якою? Ти хочеш, щоб я привітала вас двох? Я мусила терпіти й заплющувати очі роками, поки ви двоє!.. — вибухнула вона.

— Мені шкода.

— Ні, не шкода. Ти думаєш тільки про себе.

— Гаразд, більшою мірою так і є. Я нещасливий, а ти?

Лаура не посміла відповісти, не хотіла цього визнавати.

— Так було роками, Лауро. Як довго, ти думала, це триватиме? Хочеш провести решту свого життя ось так? Коли ми двоє ледь спілкуємося? Ти не думала про те, що колись озирнешся й подумаєш, що згаяла цінний, коштовний час? Скільки залишилося навіть нам двом? Через кілька років мені виповниться шістдесят. Шістдесят! Якщо я не можу зробити чогось зараз, то коли мені все змінювати? У сімдесят? Вісімдесят? А ще я думаю, що ти теж нещаслива. Якщо я піду, це дасть тобі свободу все змінити. Можливо, знайти когось іншого.

У ній спалахнула злість.

— Мені не потрібна консультація в стосунках, дякую. Я планувала, що перший шлюб буде вдалим.

Він сумно глянув на неї.

— І я теж. — Потім він встав. — Гадаю, краще, якщо я не залишатимуся тут. І якщо це важливо, то я був на конференції. Маріанна приїхала сьогодні вранці, щоб зустрітися в офісі.

Звісно ж, це вперше вона виступила проти нього, а він був невинний. Лаура ненавиділа всю цю ситуацію. Їй хотілося вдарити щось, закричати від такої несправедливості.

Він узяв свого піджака.

— Даніель виходив на зв’язок? — тихо запитав він.

— Ні.

Здавалося, усе вже було сказано. Говард вийшов у коридор. Лаура чекала, а потім відчула гостру потребу бачити, як він іде, і можливо, сподіваючись, що цього не станеться, пішла за ним.

— Ти як? — запитав він.

— Фантастично, зважаючи на те, що мій чоловік щойно покинув мене.

— Ти можеш дати мені розлучення. У тебе є на те всі причини. Але взагалі-то я питав, як ти з приводу Даніеля.

Сльози бризнули з її очей. Їй хотілося заперечити, хотілося, щоб він підійшов і втішив її, щоб у них знову були такі стосунки, у яких це могло статися. Та цього не трапилося, і Лауру затопила гірка самотність.

— Здається, наш син узяв приклад із батька й обрав не ту жінку.

Вона мала на увазі Маріанну, однак запізно зрозуміла, що це стосувалося її самої. Принижена, вона розвернулася й повернулася на кухню. Лаура чекала, аж доки не почула, як ліфт спустився до підвалу, і не зрозуміла, що Говард сідає у свою машину. І остаточно переконалася в цьому, почувши, як ліфт піднявся знову. Десь там він їхав до жінки, котру кохав. Лаура підняла своє вино, її руки тремтіли. Це була частина її покарання? Це вона сама ступила на цей довгий, відразливий, згубний шлях? Вино стало їй у горлі. Вона була брехухою.

Коли Лаура прокинулася наступного ранку, будинок видався їй завеликим та надто порожнім, і вперше, відколи вона переїхала сюди, їй було тут незатишно. Жінка несподівано «побачила» його як двері, стіни та меблі. Речі, до яких вона так звикла, на які ніхто не звертав уваги, несподівано здалися їй дивними, наче вона не впізнавала їх. Стілець у кутку у вітальні. Дзеркала, у яких відображалося її обличчя. Лаурі захотілося якомога швидше піти звідти й почати працювати, тому вона сіла в таксі, що відвезло її не далі, ніж до Друрі-лейн. Попереду сталася якась аварія, і транспортний потік залишався суцільним, і хоча позаду них сигналила швидка, відчайдушно намагаючись дістатися до травмованих, авто з медиками не могло рухатися далі. Машини з’їжджали на тротуари. Лаура вирішила пройти решту шляху пішки. До того часу, коли вона розплатилася з водієм та вийшла з таксі, швидка проїхала ще кілька метрів, і жінка поспівчувала тому, хто на неї чекав. «Ніколи не потрапляй у скрутне становище в Лондоні», — сумно подумала вона. Лаура попрямувала туди, де, власне, і сталася аварія, яка спричинила таку кризу на дорозі, плануючи звернути на прилеглу вулицю. Якраз перед тим, як змінити напрямок, вона глянула вперед. Два чи три авто зіткнулися, про що вона здогадалася із зім’ятих дверей та зірваного капоту. А ще — просто жах — чоловік, велосипедист, лежав на дорозі. Його велосипед був неподалік від його ніг, заднє колесо зігнуте. Вона збиралася перевірити, чи могла чимось допомогти, однак там уже була швидка й два парамедики, імовірно, чекали на допомогу своїх колег, а поліція стримувала людей. Лаура здригнулася й понадіялася, що з ним усе буде добре. Він виглядав молодим, з рюкзаком за плечима, і коли швидка нарешті проїхала повз неї з вогнями, які несамовито миготіли, і сиренами, що волали навіть зараз, щоб нагадати людям звільнити дорогу, Лаура подумала про його матір.

Вона звернула у вузьку вуличку, потім іще в одну й попрямувала до офісу. Жінка йшла швидко, аварія ще більше її стурбувала, тому їй хотілося нарешті дістатися до роботи.

Дату початку зйомок перенесли, тому директори відділів мистецтва, костюмів, гриму, камер та режисер починали вже за кілька тижнів. Подумавши про це, вона відчула знайому хвилю захвату вкупі з роздратовано-збудженим страхом, який з’являвся, коли вони вже готові були починати: надзвичайна сила продюсування, і все це заради кількох хвилин, записаних на плівку. Вона мусила відвідати сьогодні кілька локацій, а потім зустрітися з директором із підбору акторів та переглянути записи проб персонажів другого плану.

Правий черевик Лаури прилип до тротуару, тому вона з відразою зупинилася й підняла ногу. Жувальна гумка! Фу… Жінка спробувала відшкребти її, аж раптом почула шум та кашель. Позаду неї хтось теж зупинився. Вона опустила ногу й постояла так якусь мить, у її мозок просочувався страх, і до неї підкралося розуміння власної необачності. Лаура стояла на безлюдній задній вуличці, з будинками з обох боків, зведеними між жвавими вулицями. Вона напружилася, почувши чиєсь дихання. Її серце почало шалено битися, і Лаура помітила, що до кінця цієї вулички залишалося тільки декілька метрів. Попереду проходили люди. Ті, хто не знав, що тут на неї могли напасти. Раптом Лаура побігла вперед, черевик так само прилипав до асфальту, затримуючи її, коли вона бігла до виходу, упевнена в тому, що її переслідують. Лаура вибігла на вулицю й швидко відбігла подалі від вулички, зупинившись, лише коли побачила, що стоїть достатньо далеко. Тепер навколо неї було чимало людей. Тільки тепер вона змогла озирнутися.

Нікого не було. Нікого, окрім зайнятих пасажирів і туристів, які блукали вулицями, поглинуті власними справами, і не звертали на неї уваги. Вона глянула на вхід до вулички, однак звідти ніхто не виходив. Вона чекала, як їй здалося, вічність, і змусила себе почекати ще трохи, а потім задумалася, чи варто їй піти й поглянути, чи там хтось блукав, але відкинула цю ідею. Ні, вона хотіла опинитися в безпеці свого кабінету й узятися до справи. Це єдине, що могло відволікти її розум, тож вона розвернулася й поквапилася піти.

46

П’ятниця, 23 жовтня

«Дивовижно, як швидко людина може почуватися як удома», — подумала Черрі, розбиваючи яйця в суміш масла та цукру, а потім натиснула кнопку на її (поправка — «їхньому») високоякісному новому кухонному комбайні яскраво-червоного кольору. Леза люб’язно забилися, і вже за кілька секунд вона його вимкнула. Минуло вже більше місяця, відколи Даніель викинув матір зі свого життя, і три тижні, відколи вони заручилися, тому вона пекла торт. Невеличкий сюрприз, поки Даніель гуляв із друзями перед поверненням до виснажливого розкладу в лікарні, однак усе легко могло перерости у святкування. Річниці. Інколи Черрі не вірилося у власне щастя. Вона жила в такій прекрасній квартирі, яка згодом належатиме їй, вона стане їхнім домом на найближче майбутнє, однак це був лише початок найпрекраснішого життя з найпрекраснішим чоловіком. Він віддав їй найбільшу шафу, звільнив більше місця в комоді, а ще вручив свою кредитку, щоб вона могла купити кілька речей, «щоб почуватися як удома». Сміючись, він благав звільнити його від будь-яких походів по магазинах, і вони обоє знали, що вона б так чи інакше радше пішла сама. Нарешті вона змогла купити йому — їм — нові простирадла. Черрі додала ще борошна, а потім ложкою виклала готове тісто для торта на два дека й поставила їх до духовки. Задоволена, встановила таймер. Поки торт готувався, вона обмірковувала свою бізнес-ідею. Провела маленьке дослідження. Було важливо підтримувати вигляд, що вона шукає власне призначення, навіть якщо вона зробить його частковим відразу після весілля. Черрі сиділа з лептопом Даніеля на ідеальному лимонному дивані, оточена кремовими та золотистими шпалерами на стінах, уявляючи, як виглядатиме. Вона досягла того рівня життя, яким із гордістю насолоджувалася, і все, що мала робити, — це жити ним, щоб відчути цілковиту ейфорію. Якщо подумати, Лаура зробила все, що могла, щоб не допустити цього, не дати їй сидіти тут, на цьому дивані, жити в цій квартирі, і вона радо зруйнувала б усе її життя, навіть не замислившись. І досі не припиняла б спроб, якби мала можливість. Черрі не могла дозволити Лаурі думати, що вона так легко перемогла, що могла посміятися з неї. Коли Черрі сказала, що збирається показати їй, як воно, коли хтось топче все, що тобі небайдуже, то саме це й мала на увазі. Тільки так ця жінка могла зрозуміти. Можливо, наступного разу вона двічі подумає, перш ніж щось робити. Якась частина Черрі ще боялася, що все це в неї можуть забрати. Черрі ніколи не хотіла сваритися з Лаурою, однак саме Лаура зробила їхні стосунки неможливими своїми спробами їх розлучити.

Черрі лягла й дозволила очам відпочивати на картині, яку вона купила для Даніеля в Сен-Тропе. Хоча її й полагодили, але вона вже ніколи не буде такою ж прекрасною, як до того, коли Черрі порізала її, але це була найкраща інвестиція за все її життя. Скоро Черрі повернеться до матері й забере решту своїх речей. Вона не хотіла їхати аж дотепер, бо надто насолоджувалася собою. Більшості речей їй хотілося просто позбутися, адже колишня Черрі зникла вже дуже давно, але були ще книги. Багато коробок із книгами. Вони були не винні. Книги були воротами до іншого майбутнього, нового життя, і вона хотіла їх зберегти. Вона очікувала, що Венді запросить Даніеля на чай, із цим Черрі тягнутиме до останнього. Повернулися давні докори сумління, і вона думала вже не вперше, що, якби її мати не була такою неправильною, Черрі так не почувалася б.

Вона ліниво думала над тим, як довго вони з Даніелем могли продовжувати існувати в цій блаженній бульбашці так, щоб їхні матері не стали їм на шляху. З того, що вона знала, Лаура й досі не говорила з Даніелем, однак мала підтвердження того, що він не отримав її листа. Учора Даніель розмовляв із батьком. Минулого тижня їй довелося докласти чимало зусиль, щоб приховати захват від того, що розповів їй Даніель: Говард пішов від Лаури. Добре. Очевидно, він роками крутив із Маріанною, як вона й підозрювала. Він подзвонив Даніелю й розповів йому мінімум, лише те, що вони розлучаються й щоб він не хвилювався. Вона тримала Даніеля за руку на знак підтримки, коли він переповідав їхню розмову, і сподівалася, що саме її лист став для цього спусковим гачком. Їй знадобилося довго тренуватися, щоб дібрати правильний почерк. Яким рівним було письмо — невже Лаура й справді торкалася ручкою паперу? Чи були хоча б якісь місця, де натиск ручки був легшим чи міцнішим? Потім вона оволоділа літерами й тренувалася, тренувалася перед тим, як скласти записку. Вона ризикувала лише у двох випадках: якби Говард повернувся до гольф-клубу, поки вона проводила своє розслідування, і якби Маріанна впізнала авто Даніеля, у чому Черрі дуже сумнівалася, бо не схоже було, що вона колись бувала в маєтку Кавендішів. Їй дуже пощастило, що Говард її не помітив. Потім справа була лише в тому, щоб відправити лист із місця подалі від Челсі та Кройдона. Вона обрала центр міста й укинула його в скриньку на Джон Льюїс, коли замовляла їхній жаростійкий посуд. Це неймовірно, коли ти можеш просто йти магазином, обираючи речі, а потім хтось домовиться, щоб їх тобі доставили, так, наче ти шанована леді. Тобі не потрібно робити це онлайн чи самостійно.

Час на таймері закінчився. Черрі повернулася на кухню й витягла коржі з духовки. Вона схвально гмикнула, а потім залишила їх охолоджуватися, одягла піджак і схопила ключі. Її ключі! Її власний набір! Життя прекрасне. І тепер вона збиралася влаштувати ще один маленький сюрприз, щось, що належатиме лише їй та Даніелю.

Черрі намагалася вгамувати злість, але це було важко, коли вона бачила цуценят та кошенят, котрі відчайдушно намагалися вибратися. Їхні м’які лапки безперервно рухалися, намагаючись видертися по скляних стінках коробок, бажаючи привернути її увагу, коли вона проходила мимо. Напевно, їх купляли на фермах, бідолашних забрали прямо від матерів і кинули в зоомагазин. Вона присіла біля однієї з кліток. Черрі усміхалася, спостерігаючи за м’якенькими кульками хутра, котрі хотіли дістатися до неї і, очевидно, голосно замуркали б, якби вона взяла котрусь. Їм не пощастило, адже їхні життя визначалися удачею їхнього народження. Жодного виховання від початку, як у відомих розплідниках, сумнівна домівка, якщо, звісно, їх хтось купить. Яке майбутнє вони матимуть? У житті завжди так само: усе залежало від того, де ти народився й у кого.

Вона дивилася на кошенят, усіх п’ятьох, але з ними було забагато мороки, і, так чи інакше, Даніелю більше подобалися собаки. Цуценят було менше: залишилося тільки двоє з трьох кокер-спанієлів. «Таких же, як у Лаури, коли вона була малою», — згадала Черрі. Світло-коричневе, майже золоте хутро, у хлопчика була біла плямка на животику. Вона помахала чоловікові, котрий керував тут і годував рибок.

— Їх коли-небудь вигулювали?

— Щодня, — автоматично жваво відповів він.

Вона думала на тим, щоб посперечатися з ним, адже було очевидно, що він брехав, але це нічого б не змінило.

— Я беру хлопчика, — сказала вона, і він обережно пересадив цуценя в переноску для тварин із прорізаними по боках дірочками. Потім виписав сертифікат про народження та медичні документи, які вона взяла з певною апатією, коли він їх їй передав.

— Бажаєте повідець?

Вона глянула на стелаж за касою.

— Так, будь ласка.

Коли вона вже виходила з магазину, то знову глянула на цуценя, котре залишилося. Воно спокійно стояло, мовчки спостерігало за нею, і Черрі раптом відчула докори сумління. Воно ніколи не бачило денного світла, не мало простору, щоб розвернутися. Напевно, за ним не доглядали як слід, не бачили потреби піклуватися й вважали його товаром, за який можна отримати гроші. А вона щойно забрала його братика. Черрі вагалася. Можливо, був якийсь спосіб покінчити з його стражданнями тут.

— Я візьму ще й іншого, — сказала Черрі.

Коли вона витягла ручку, цуценя помахало хвостом. Черрі відсунула свою сумочку.

— Ще один повідець? — запитав чоловік.

— Ні… Усе гаразд, — сказала Черрі. — Але я б хотіла одну з тих коробок із їжею для хом’яків.

Вона їхала до Річмонд-парку. Коробка з цуценятами лежала на передньому сидінні. Щойно припаркувавшись, Черрі витягла її разом із пластиковим пакетом із повідцем та їжею для хом’яків. Дві маленькі жваві кульки намагалися лизати їй руки через дірки в картонній коробці. Вона міцніше затягнула пальто й пройшла вглиб парку — одне з кількох місць у Лондоні, де ти насправді міг утекти від людей. Попереду вона побачила зарості хвойних дерев і попрямувала туди, а коли пірнула під гілки, звук відкритого простору затих. Вона була схована й одна.

Ставши навколішки на м’яку землю, Черрі відкрила коробку, і двоє цуценят були в захваті побачити її. Вона почухала їх під підборіддям. Звук від того, як тріщать кущі, не дав їй поглянути вгору, і вона напружилася, коли поблизу проїхала дитина на велосипеді. Крізь гілки вона бачила, як малюк крутить педалі, озираючись, наче його переслідували чи щось таке, а потім через кілька секунд від’їжджає. Вона зачекала, доки стане тихо, цуценята лизали її руки, а потім витягла з коробки дівчинку. Схопивши її за шию обома руками, вона різко крутнула. Шия хруснула. Черрі взяла коробку з кормом для хом’яків і висипала вміст на землю, а потім поклала нерухоме цуценя всередину. Потім витягла телефон і набрала номер.

— Доброго дня, я дзвоню, щоб повідомити про жорстоке поводження… з кошенятами. У зоомагазині, де я щойно була. Вони здавалися справді виснаженими, худими. І я бачила чоловіка, що працював там, де він… Боже, це було огидно, він просто кинув одного назад у скляну клітку. Здалеку, так, наче це був м’яч. Підкинув його. Він думав, що я на іншому боці магазину роздивляюся товар. Ні, я не купила жодного. Так, це «Королівство тварин» у Ворчестер-парку. Моє ім’я? Поллі Гаммонд. 07002345977. Ви ж приїдете туди? Це ж цим займається RSPCA? Упевнена, вони з ферм. Чи не могли б ви позакривати такі місця?

Черрі глянула на годинник. Даніель буде вдома через дві години. Якраз достатньо часу, щоб піти на пошту, а потім повернутися, щоб охолодити торт. Вона стиснула повідець іншого цуценяти, яке було в захваті від того, що опинилося надворі, можливо, уперше від народження. Вона спостерігала за тим, як воно ступало по траві, справжній траві, і їй на серці потепліло від його очевидної ейфорії. Потім їй несподівано перехопило подих. Вона не купила один із тих м’ячиків для кидання! Як недалекоглядно. Стривожена, вона вибачилася перед… Руфусом, вона назве його Руфусом, і пообіцяла йому купити м’ячика, щойно потрапить до якогось магазину.

— Смакота, — уже вкотре сказав Даніель, відкушуючи великий шматок від іще одного кусня торта. Черрі нахилилася через спинку його стільця й поцілувала Даніеля в щоку.

— Ти впевнений, що це не пиво покращило смак?

— У жодному разі. Віл та Джоні, до речі, переказували привіт.

— Взаємно.

— Він — Віл — чекає на співбесіду. Якщо пройде, то отримає значне підвищення.

— Тож ви, хлопці, гарно провели час?

— Чудово. — Даніель несподівано усвідомив, що це був один із його рідкісних вихідних. — Ти ж не проти, що я пішов із хлопцями, правда?

— Звісно ж, ні, я була дуже зайнята.

— Правда? — Він схопив її й потягнув собі на коліна, залишаючи присмак шоколаду на її губах.

— Чим же ти займалася? Окрім як заводила нових друзів? — Він потягнувся вниз, щоб підняти цуценя, яке відразу спробувало лизнути його обличчя.

— Руфусе! Неслухняний! — Черрі забрала його. — Ти ж не проти, правда?

— Ні, я вже казав тобі, що він чудовий. Ти ж знаєш, що, зважаючи на те, що я більшість часу проводжу в лікарні, саме тобі доведеться за ним прибирати?

— Я збиралася віддати його на навчання експерту. — Рукою вона обвила його шию. — І відповідаючи на запитання, я планувала дуже особливий день.

— Ага. А мені ти планувала сказати про цей особливий день?

— Звісно. Поки ти думав би, що він буде в січні. — Вона затримала дихання на якусь мить і спостерігала за тим, як він це обмірковує.

— Занадто холодно?

— Медовий місяць на Карибах.

Він кивнув, хороший знак.

— Дуже скоро? Залишилося тільки три місяці?

— Ти й справді хочеш терпіти мої розмови про весілля довше? Я можу розтягнути все на рік, якщо хочеш.

Він розсміявся.

— Ні, дякую.

Їй було приємно продовжувати:

— А ще я знайшла місце. Якщо хочеш, ми можемо почати розсилати запрошення.

— Так, — сумно промовив він.

— Що сталося?

— Ну, ти ж знаєш, батьки розлучаються. Уся ця історія з мамою… Я ще навіть не сказав їй, що ми заручилися.

— Можливо, нам варто піти ще далі, — бадьоро сказала вона, — одружитися десь на пляжі.

— Це б уберегло нас від багатьох суперечок. Швидко, легко, лише ми двоє.

Їй перехопило подих. Тієї миті вона не думала, що він сприйме все всерйоз, але насправді це була фантастична ідея.

— Знаєш, я думаю, ми можемо влаштувати все за кілька тижнів.

— Справді? Звучить чудово.

— Ти зможеш узяти вихідні?

Він засміявся.

— Ти серйозно?

Черрі скривилася.

— А ти ні?

— Ну, не знаю… Я мав на увазі, що ми хочемо, щоб там була родина, друзі, адже так?

Черрі встала з його колін.

— Боже, вибач, я не подумала… Мені здалося, що ми просто базікаємо.

Він пішов за нею на кухню й узяв з її рук тарілку, а потім поклав у посудомийну машину. Тоді переплів свої пальці з її.

— Це тому, що ти думаєш, що моя мама може все зруйнувати?

— Вона точно буде не в захваті. Без сумніву, вона спробує зупинити все.

— Як вона зможе?

Її роздратувало те, що він вважав це несерйозним, тому дівчина відійшла.

— Черрі, зупинися. Вибач. Просто… ти ж знаєш, я кохаю тебе. Ми — ось що важливо зараз. Ця ситуація з моєю мамою… Що ж, упевнений, усе владнається. У нас є три місяці.

— Вона спробує, і ти відштовхнеш мене.

— Дай їй шанс.

— Вона знову щось вигадає. Розказуватиме тобі про те, що я, імовірно, зробила.

— Не думаю, що вона це зробить, ти ж знаєш… — Черрі хмикнула. — …але якщо так, я розберуся з нею.

Черрі обміркувала його слова, чекаючи, поки заспокоїться.

— Знаєш, я сьогодні ще працювала над своїм бізнес-планом. Усе просувається добре. Просто на той випадок, якщо ти думаєш…

Він притягнув її до себе.

— Шшш. Я не думаю, що ти зі мною через гроші, незважаючи на слова моєї матері.

Вона пильно дивилася на нього, перевіряючи щирість, а потім закинула руки йому на шию й обережно поцілувала в губи.

47

Понеділок, 26 жовтня

Інколи Лаурі здавалося, що в неї їхав дах. Вона точно несповна розуму. Як же вона вклепалася в таке? Лаура не бачила виходу. Страх наступав їй на п’яти скрізь. Вечорами вона сиділа, намагаючись дивитися телевізор, однак не могла повністю зосередитися через суміш тривоги та самотності, котрі наче сиділи на дивані навпроти. Вона ненавиділа можливість бачити темний та мовчазний коридор із того місця, де вона сиділа, тому почала залишати ввімкненими всі світильники над сходами так, щоб було хоч щось, що вітало б її, коли вона вставала, щоб налити собі ще випити чи просто йшла на кухню, думаючи про те, чи варто було щось готувати. Уночі більше, ніж будь-коли раніше, вона усвідомлювала відсутність Говарда й власну самотність у цьому будинку. Лаура почала замикати вхідні двері на всі замки. Спочатку тільки як ішла спати, а потім — щойно повернувшись із роботи. Вона дуже рідко виходила кудись, бо віддавала перевагу безпечній оболонці таксі. Жінка боялася, що за нею стежили. Боялася, не знаючи напевно, стежили за нею чи ні.

Тепер вона піднялася сходами до свого офісу. Ранок понеділка мрякою дряпався в шибки знадвору. Віллоу пішла на кухню, щоб приготувати їй кави. Лаура зайшла до кабінету, увімкнула лептоп, щоб перевірити, чи не надіслали їй план закінчення драми. Її сценаристка пообіцяла його сьогодні, але сценаристи часто обіцяють, та не завжди дотримуються дедлайнів. За кілька тижнів вони розпочнуть зйомки, і Лаура була вдячна за те, що це відволіче її увагу. Її мобільний задзвонив, і вона глянула на ім’я, що висвітилося на екрані, а потім узяла слухавку.

— Елісон.

— Привіт, Лауро.

— Як ти?

— Не дуже.

Стривожена, вона напружено сіла.

— Мені дзвонила виконавиця головної ролі.

У Лаури відразу ж закралися підозри. Чому Джулі зателефонувала на канал, а не їй?

— Боюся, у мене дуже погані новини. Вона отримала пакунок від тебе, так було сказано в записці. Його доставили сьогодні вранці.

Холодні пальці страху пройшлися в Лаури по спині.

— Що в ньому?

Елісон зітхнула.

— Я навіть не знаю, як це сказати. Там було мертве цуценя.

— Що? — прошепотіла Лаура.

— У якійсь коробці. У записці також було сказано про те, щоб вона розкрила цей злочин.

— Господи!

— У неї була істерика. А можливо, якщо подумати, то ще й досі.

— Я подзвоню їй.

— Ні.

— Але мені потрібно…

— Лауро, вона не хоче з тобою говорити. І будь із ким. Вона пішла.

— Що?

— Нам потрібно звільнити всіх.

У дверях з’явилася Віллоу з кавою, але Лаура розлючено вказала їй піти, і дівчина зникла за дверима.

— Зачекай-но… Вона не може просто піти із серіалу!

— Ми можемо позиватися до неї, але думаю, що через отриманий пакунок із погрозою в неї на руках опиняться всі козирі.

— Ми знайдемо заміну.

— Кого? Ти ж знаєш, що проблема в гонорарах акторам. Американці на це не підуть.

— Тож ти скасовуєш серіал?

— Лауро, у нас немає акторки на головну роль. У нас немає серіалу.

Вона почала панікувати.

— Ти повинна дозволити мені поговорити з нею. Я подзвоню їй зараз.

— Вона не відповість, вимкнула телефон. Думає, що в когось може бути її номер… — Елісон затихла, і в повітрі зависла важка тиша.

— Елісон, ти ж знаєш, що я тут ні до чого.

— Звісно, але це не має значення. Хтось відправив їй той пакунок. Ти знаєш, хто то міг бути?

Вона подумала про те, щоб збрехати, але, зважаючи на збитки, зрозуміла, що мусить дати досить вагомі пояснення.

— Це призначалося не Джулі. Гадаю, що це могло бути… мені. Це дівчина, дурне дівчисько, яке оголосило мені вигадану вендету.

— Розумію. Ти дзвонила в поліцію?

Лаура замовкла.

— А ти?

— Джулі хоче зам’яти це. Очевидно, щоб це не просочилося в пресу. Не думаю, що нам потрібна поліція, щоб отримати страховку. — Вона зробила паузу. — Лауро, як та дівчина дістала адресу Джулі?

У Лаури похололо всередині, вона винувато роззиралася кабінетом.

— Навіть не уявляю. — Вона затамувала подих, чекаючи, що Елісон скаже щось іще, і на якусь мить їй здалося, що та продовжить, але потім почула:

— Гаразд. Мені шкода, Лауро, але, здається, це сумний кінець. Юристи будуть на зв’язку. Ми знову повернемося до цієї розмови, коли все затихне.

Коли це буде? Місяці, роки, а можливо, і ніколи. І перед її обличчям зачиняться двері не тільки в ITV. Звістка про несподіване закінчення такого помітного проекту за кілька днів розлетиться по всьому місту. З вікна свого кабінету вона побачила, як Віллоу встала з-за столу, а потім знову сіла на місце.

Коли Лаура почала усвідомлювати справжній обсяг збитків, навколо була мертва тиша. Гонорари команді, дублерам, друга, третя, четверта серії. Міжнародні продажі, DVD. Надії на схвалення. Її репутація. Її компанія. Її кар’єра. Усе зникло. Несподівано вона відчула хвилю гніву. Та як вона посміла! Лаура схопила сумочку й, міцно стиснувши губи, вилетіла з офісу.

Її злість не затихла в таксі, радше згустилася в пекучі червоні жарини, які могли розгорітися за мить після приїзду. Коли вона наблизилася до помешкання Даніеля, Лаура напружилася… а потім побачила її. Черрі йшла вулицею, щаслива, вбрана в тісні штани, на підборах, великодушно всміхалася всім навколо, провернувши найбільшу аферу у своєму житті. Лаура тицьнула водієві кілька банкнот, а потім вийшла й пішла за нею. Опинившись на відстані витягнутої руки, Лаура схопила Черрі за плече, і та розвернулася. Підняла сонцезахисні окуляри.

— Лауро! Ти налякала мене.

— У які бісові ігри ти граєш?

— Перепрошую?

— О, припини прикидатися. Ти добре знаєш, про що я говорю.

Черрі скосила очі на цікаві погляди від перехожих покупців.

— Щось сталося?

— Ти отримуєш задоволення, відправляючи мертвих тварин незнайомцям? Ти хоч знаєш, чого це мені коштувало?

— Я справді не розумію, що ти маєш на увазі, Лауро, але мені не подобається твій тон.

— Серіал скасували, а ти… — Вона тремтіла від злості й тицьнула пальцем в обличчя Черрі.

Несподівано Лаура завмерла. Їй хотілося кричати ще дужче, погрожувати, але Черрі аж ніяк не виглядала наляканою чи хоча б знервованою. Її очі були холодні. Крізь Лауру пройшла хвиля тривоги. Вона глибоко вдихнула.

— Що б ти там не робила, яку б вендету не оголосила, я хочу це припинити. Це зайшло занадто далеко. Те, що ти зробила… це абсолютно неприйнятно. Ти злишся на мене, і я розумію чому, але це… Що ж, це геть не те саме.

Черрі мовчки спостерігала за нею. «Можливо, — подумала Лаура, — можливо, вона обмірковує мої слова». Мовчання ставало все довшим. І довшим.

— Бу! — Черрі опинилася прямісінько перед її обличчям.

Лаура хрипло скрикнула й відступила.

— Знаєш, недавно мені дуже не пощастило. Хтось зламав мою сторінку, відправив твіт, і мій бос подумав, що це зробила я. Звільнив мене.

В очах Лаури спалахнула провина, і вона квапливо відвернулася.

— Як воно — втратити роботу, Лауро?

— Ти божевільна, — прошепотіла вона.

— Здається, у тебе теж чорна смуга. Розлучення, серіал… Знаєш, кажуть, біда не ходить одна. Я справді сподіваюся, що це не так.

Лаура витріщилася на неї, обурена, але водночас її накрив первісний страх.

— Ти мені погрожуєш?

— А в тебе й справді звичка бачити в моїх словах найнеймовірніші речі.

— Я знаю, що то була ти.

— Ти нічого не знаєш. І тобі слід бути дуже обережною перед тим, як повторити це знову. Пам’ятай, Лауро. Біда не ходить одна або… Що ж, не будемо забігати наперед.

Черрі розвернулася й пішла геть, і Лаура не могла більше нічого, окрім як спостерігати, тому її відразу ж охопило жахливе відчуття безпорадності.

Лаура сиділа у вітальні навпроти двох офіцерів із столичної поліції. Вона зволікала із дзвінком. Це б показало всю серйозність ситуації, чого вона уникала. А ще те, як відреагувала Черрі… Це означало, що вона знала. Але ж Лаура нікому не розповідала про це.

Уперше, коли вони прийшли до будинку, жінка розповіла їм усе, і це наче знесло якусь греблю, і полегшення від розділення цієї ноші було дуже приємним. Потім вони пішли й провели розслідування. Лаура була налякана, як ніколи до цього, чекала, молилася, щоб вони скоро повернулися до неї й вона могла припинити весь час озиратися.

Тепер вони повернулися, і Лаура знала, що все стане на свої місця. Скоро все закінчиться. Вони підсумували факти з втішливою ясністю, випили чаю, з’їли тістечка. На тарілці залишився тільки один флорентин[24], і офіцер надто часто поглядав на нього. Його напарниця дивилася в записник.

— Тож лише для абсолютної ясності. Ви не отримували жодних надокучливих чи злісних дзвінків?

— Ні.

— Жодних електронних повідомлень?

— Ні.

— І за вами не стежили?

— Ні. Ну, не думаю. — Лаура вловила подих збудження, звільнення від обов’язків, який струменів від цієї жінки тієї миті, коли вона закрила записника, і тривожні дзвоники в її голові знову задзвеніли.

— Я казала вам, що вона не тривожила мене, у будь-якому разі не прямо.

— Лауро, ми зв’язалися і з Маріанною Паркер, і з Джулі Савʼєр, і жодна з них не захотіла заявити про переслідування. Насправді місіс Паркер сказала, що вона вірить, що лист надійшов від вас, а міс Савʼєр заперечує, що отримувала поштою цуценя чи будь-яку іншу тварину.

— Вона відома актриса. Не хоче розголосу, от і все. Але так і було!

— У вас є докази?

— Що ж, звісно ж, ні… А як щодо Черрі? Ви говорили з нею?

— Не було про що говорити, бо ніхто не скаржився.

Лаура нахилилася вперед.

— Ні, ви не можете так учинити… Ви не можете ігнорувати все, що я вам розповіла. Вона погрожувала мені.

— Боюся, що ми нічим не можемо допомогти.

— Господи, що мені зробити, щоб ви поставилися до мене серйозно?! — вибухнула вона.

Жоден із них спочатку не відповідав. Лаура проковтнула важкий клубок, що застряг їй у горлі.

Заговорила жінка:

— Лауро, ми сприймаємо вас серйозно. Проте мусимо дотримуватися певних інструкцій.

Вона не повинна впадати в істерику, але ж… ці люди, вона так розраховувала на них.

— Будь ласка, я не знаю, що ще зробити.

Жінка-офіцер простягнула їй листівку допомоги.

— Якщо ви почнете отримувати будь-які неприємні повідомлення, тоді це може знадобитися.

Вона поклала листівку гарячої лінії Національного телефону довіри для тих, хто потерпає від переслідування, на кавовий столик. Уже за дві хвилини вони пішли. Утомлена, Лаура прибрала всі чашки й побачила, що флорентин зник. Напевно, полісмен захопив його, коли виходив. Вона важко опустилася на диван. Покинута. Самотня. Щоразу, коли вона залишалася наодинці зі своїми думками, липкий страх знову просочувався до неї. Вона знала, що Черрі навмисно обрала кокер-спанієля, тому що такого собаку вона мала в дитинстві. Цуценя було для неї так само важливим, як і акторка. Що вона ще могла сказати, багато місяців тому відкрившись перед цією дівчиною? Лаура ніколи не згадає, ніколи не знатиме, якщо тільки Черрі не вирішить нагадати їй.

Життя Лаури несподівано стало дуже неспокійним, воно могло розвалитися на частини, перерватися. Того дня вона прийшла до офісу раніше й роззиралася навколо в пошуках загублених папірців, контактних даних акторів, замикаючи одні документи й знищуючи інші. Потім вона видалила кілька емейлів, не призначених для чужих очей. Вона замислилася над тим, чи могла Черрі зламати її електронну скриньку, сервер її компанії — для цього достатньо мати здібності малого комп’ютерного генія, глянути лишень на того хлопця, котрий зламав комп’ютерну систему Пентагону. Вона квапливо зателефонувала своїй компанії ІТ, і вони спробували заспокоїти її, однак вона все одно наполягала на вищому рівні захисту. Відчуття, що за нею стежать, посилилося. Коли вона вийшла з офісу, щоб спіймати таксі, то зупинилася біля вітрини, удаючи, що розглядає її, а потім різко повернула голову, щоб перевірити, чи за нею ніхто не спостерігав.

Лаура раптово прокидалася, двічі перевіряла, чи замкнула вхідні двері, ідучи до кухні. Її думки все ще крутилися навколо цуценяти. Хто при здоровому глузді може відправити комусь мертву тварину? Саме тоді вона зрозуміла, що Черрі, напевно, убила її сама або запакувала живою, і від жаху Лаура заціпеніла, шкірою пройшов морозець. Черрі не боялася нічого. Ні того, що її впіймають, ні того, що готувалася зробити. Вона була жорстокою, а її помста — очевидною. Ніщо не вгамує її, ніщо не може її зупинити. Здавалося, у неї немає моральних заборон, її мозок був швидким, як блискавка, хитрим та винахідливим. Черрі була впевнена, що її не зможуть відстежити.

Раптом Лаура злякалася: що ще залишилося, про що їй варто було непокоїтися? Що ще ця дівчина збиралася зробити з нею? Її розум кидався в усіх напрямках, спазмуючи від жаху того, що мало бути далі. Лаура потяглася до телефону. Вона не могла зателефонувати Даніелю чи Говарду. Це мала бути Ізабелла.

48

Вівторок, 3 листопада

Лаура пройшла за Ізабеллою до кухні й стояла там, нервуючись, бо знала, що має небагато часу, адже того дня Ізабелла мусила їхати до Котсуолдза. Коли вона зателефонувала, то між ними була якась зніяковілість. Вони не говорили ще відтоді, як Лаура їздила до неї, щоб вибачитися. А потім Ізабелла повідомила, що їде, і Лаурі здалося, що це буде дуже довгий тиждень. Думка про ще сім днів в ув’язненні власного будинку, коли здригаєшся від кожного стукоту у двері, коли кожної самотньої ночі все в голові летить шкереберть, коли намагаєшся з’ясувати невідоме, була нестерпною. Лаура благала про зустріч.

— Чашку чаю? Чи чогось міцнішого? Я не можу, бо за кермом.

— Як твоя мама?

— Скаржиться, що лікарі намагаються вбити її, але хоча б приймає ліки. Джордж ситий по горло, тож тепер моя черга бути нянькою. Потім мій любий братик зможе знову взяти це на себе, особливо зважаючи на те, що він живе по сусідству, хоча його «Ленд Ровер» уже поїхав, я ні на секунду не вірю в те, що його поїздка до Страсбурга вирішить його успіх на виборах. То «Білдерз»? М’ята? Ромашка?

— Так, будь ласка.

Ізабелла вже збиралася запитати, котрий із них, але Лаура відвернулася й визирала крізь величезні скляні розсувні двері, які вели до втопленого білого мінімалістичного саду.

— Почуваєшся незахищеною? Так, наче хтось може зайти?

— Люба, вона може бути великою й коштувати шість мільйонів, але це все одно лише тераса. Я відгороджена від людей з усіх боків.

Лаура повернулася назад, щоб узяти чашку ромашкового чаю, і помітила, що її руки тремтять.

— Хочеш розповісти про це? — запитала Ізабелла.

— Не знаю, з чого почати.

— Сідай.

Вона сіла, вдячна за те, що хтось інший узяв контроль над ситуацією. Вона крутила чашку в руках, намагаючись сформулювати те, що — знала — мусить сказати.

— Не хочу квапити тебе, але якщо не доберуся до матері до вечора, вона подзвонить хтивому полковникові в кінці вулиці й попросить його відправити за нею свій гелікоптер.

— Кілька днів тому я почула від ITV, що мій, наш проект скасували.

— Що?

— Іззі, це прозвучить божевільно… жахливо… О Господи, я не відходжу від теми, хоч тобі й може так здатися, коли ти почуєш те, про що я розповім.

— Продовжуй.

— Я боялася розповідати…

— Ти можеш розповісти мені будь-що, — м’яко сказала Ізабелла.

— Обіцяй не засуджувати.

— Звісно.

Лаура глянула на подругу: це була швидка поступка для подальшої розмови. Заволодівши її увагою, вона не знала, з чого почати. Лаура покрутила чашку в руках, а потім несподівано розплакалася. Майже відразу, щойно перша сльоза скотилася вниз, Лаура опанувала себе й швидко привела до ладу чистим носовичком із сумочки. Іззі, утішаючи, накрила своєю долонею її руку.

— Що таке? Лауро?

— Черрі повернулася.

Іззі напружилася.

— У якому сенсі повернулася?

— Вона живе разом із Даніелем. Багато місяців тому я сказала їй дещо неправдиве. Це змусило її піти, але вона з’ясувала, що я збрехала, і захотіла його повернути. Він запропонував їй переїхати до нього. Тим часом, щоб покарати мене за мої слова, вона сказала, що забере в мене все. Даніель не відповідає на мої дзвінки, Говард хоче розлучитися, а кілька днів тому я дізналася, що вона відправила мертве цуценя виконавиці головної ролі в моєму новому проекті. Моєму рятівному проекті.

Від почутого в Ізабелли відвисла щелепа, її недовіра зростала.

— Мертве цуценя? Що, заради Бога, ти їй сказала?

— Я сказала їй, що Даніель помер. Коли вона була у від’їзді в Мехіко. Вона повернулася, і я не хотіла, щоб вона його бачила. Я зателефонувала їй, коли вона зійшла з літака, і сказала, що він помер. І вона не могла побачити його, бо ми його кремували й розвіяли прах.

Ізабелла все ще намагалася підбадьорливо всміхатися, але кутики її рота затремтіли й опустилися. Лаура бачила в очах подруги спантеличення вкупі з недовірою.

— Ти сказала, що не будеш засуджувати.

— Ні! Я не засуджую, — квапливо сказала Ізабелла.

— Тоді… Я думала, що він помирає. Думала, що йому лишилося тільки кілька днів.

— А потім?..

— А потім я дещо дізналася… дрібниці, котрі вона говорила, і стало зрозуміло, що вона прив’язалася до нього через гроші. Тож… Я мовчала.

Лаура чекала, поки Ізабелла заговорить.

— Скажи щось…

— Я не знаю, що сказати. Не можу повірити… Я маю на увазі, можу зрозуміти, що ти хотіла провести якийсь час із Даніелем, але, Лауро…

Лаура опустила голову на руки.

— О Боже, ні, ні… Я стільки всього накоїла.

— Добре, добре. Усе гаразд. Ми зможемо все виправити.

— Хіба? Як?

— Те, що ти зробила… жахливо. Але я пам’ятаю, як страшно це було для тебе, якою безнадійною була ситуація. Що Даніель думає про все це? — обережно запитала Ізабелла.

Лаурі знадобився якийсь час, щоб відповісти.

— Я не говорила з ним ось уже майже два місяці.

Ізабелла потягнулася через кухонний стіл і стиснула її руку, за що Лаура була їй безмежно вдячна.

— Господи. Мертве цуценя. Я мала на увазі, ця дівчина, вона божевільна?

— Божевільна… розумна… надзвичайно цілеспрямована. Не знаю. Можливо, усе разом. Але вона налаштована проти мене, і я не знаю, що робити. Мені страшно повертатися додому.

— Припускаю, Говарда там немає? Ти говорила йому про це?

— Частину. Але це нічого не змінило, — роздратовано відповіла Лаура. — Так чи інакше, я не хочу вплутувати ще й його.

— Ти заявляла в поліцію?

— Так. Вони нічого не можуть зробити. Акторка не хоче висвітлення в пресі й усе заперечує. Вона тимчасово переїхала на Ібіцу. А лист, на думку Маріанни, написала я. Що ж, вона й досі стверджує, що він написаний моєю рукою.

Очі Ізабелли розширилися від здивування.

— Черрі підробила листа? Що вона написала?

— О, лише огидний, запальний непотріб. Те, що могла написати жінка, яку роками зраджували. Це змусило Говарда усвідомити, що він марнує час. Він вирішив скористатися моментом. Хоче розлучитися.

— Покидьок, — буркнула Ізабелла.

— А ще я відкрито виступила проти неї.

— Проти кого? Черрі? Що вона сказала?

— Вона сказала мені забиратися. Або на моєму шляху з’явиться ще одна невдача.

— Господи! Вона божевільна. Ким вона себе вважає? Заради Бога, вона ж лише дитина. Такого ж віку, як наші. Господи, якби Бриджіт щось таке втнула…

Ізабелла глибоко вдихнула. Співчутливо глянула на Лауру, і цей погляд змусив її відчути свою нестерпну самотність.

— О, Лауро…

— Знаю, — швидко сказала вона. — Я знаю, що зробила дещо жахливе… — Вона затихла, бажаючи запитати в Ізабелли, чи вчинила б вона так само, але боялася почути відповідь. — Я не знаю, що робити, — промовила безпорадно.

— Ти можеш знову поговорити з Даніелем?

— Він не захоче. Повір мені, я намагалася. І писала теж. Думаю, вона перехопила листа.

На столі задзвонив телефон Ізабелли. Вона глянула на екран.

— Мати.

— Тобі потрібно йти.

Вона нерішуче кивнула й переадресувала дзвінок на автовідповідач.

— Я передзвоню їй за хвилину.

Лаура підвелася, прочистила носа й понесла свою чашку до раковини.

— Не квапся.

— Усе гаразд. Тобі потрібно йти.

— Ми так нічого й не вирішили.

— Усе буде добре.

— Поїдеш зі мною?

Лаура трохи всміхнулася.

— Ти просто хочеш мати союзника.

— Маєш рацію. — Ізабелла провела її до виходу. — Я повернуся так швидко, як тільки зможу, і ти маєш пообіцяти мені, що подзвониш, якщо щось трапиться. А взагалі-то, я дзвонитиму тобі сама. Щодня.

— Дякую.

— Мені шкода, що ми посварилися.

— Насправді ми й не сварилися, — сказала Лаура. — Я рада, що ти їдеш звідси.

Ізабелла засміялася.

— Думаєш, те божевільне дівчисько збирається прийти за мною?

— Вона може. — Лаура залишалася при здоровому глузді. — Вона здатна. Ніщо її не зупинить.

Повернувшись додому, Лаура перевірила будинок, замкнула всі охоронні засуви, однак не могла позбутися бридкого відчуття, коли йшла на кухню наповнити келих вином. Холодильник видав гучний звук, коли вона відчинила дверцята, і здавалося, пляшки з вином відлунювали на гранітному столі. Вона зупинилася й прислухалася до порожнього будинку: тихо. Можливо, якщо увімкнути якусь музику, це допоможе. Вона увімкнула радіо, але класика навіювала тугу, а всі інші музичні станції дратували. Здавалося, вони були беззмістовним шумом, тому не могли їй допомогти вгамувати тривогу. Тож вона знову його вимкнула, проте тепер стало тихше, ніж будь-коли. Господи, вона хотіла, щоб Ізабелла була тут. Лаура глибоко вдихнула. Вона мусить опанувати себе. Черрі не залягла в засідці десь у будинку. Згадавши, що не їла нічого від сніданку, а вже була майже шоста, вона знову відчинила дверцята холодильника й витягла тюбик дзадзики[25] та червоний перець, який нарізала великими шматками. Вона сіла за стіл, узявшись за свою просту вечерю, її розум працював. Що Черрі зробить далі? Точно має бути щось іще. Як далеко вона зайде? Вона розмірковувала над усім, чим дорожила. Це був будинок, друзі… «Господи, де Мойсей?» Лаура підскочила й побігла до розсувних дверей, відчинила їх і вимогливо покликала його, стукаючи по його мисочці, і коли він прибіг, то, лише після ретельного огляду зрозумівши, що він неушкоджений, вона зітхнула з полегшенням. Але після цього, на його незадоволення, зачинила двері.

— Вибач, Мойсею, але сьогодні ввечері ти потрібен мені всередині. Ззовні божевільна дівчина, котра хоче дістати мене. А це означає, що й тебе також.

Вона сіла назад за столик. Не могла заспокоїтися. Потім, хоча й знала, що він не захоче говорити з нею, вона схопила телефон і набрала Говарда. Він не відповів. Засмучена, вона залишила повідомлення. Зібралася було зателефонувати Даніелю, але, не змігши б витримати ще одну мовчазну відмову, поклала телефон.

Опинившись у пастці власного будинку, вона визирнула у вікно, дивлячись на сад, на який уже опускалася темрява, розмірковуючи про те, де була Черрі, про що вона думала, що планувала.

49

Середа, 4 листопада

Коли Лаура їхала, напевно, одним із найгірших об’їзних шляхів у Лондоні, якийсь водій несамовито тиснув на клаксон. Вона була південніше від Кройдона Перлі: з одного боку заблокована затором дорога, а з другого — задушливий жахливий об’їзний шлях, що зараз вивів Лауру до просто велетенського супермаркету. Вона перекотилася через «лежачого поліцейського» й попрямувала до стоянки, проїжджаючи повз суперпропозиції, що аж волали до неї з плакатів уздовж дороги: три фунти за три коробки погано пропеченої італійської піци, яку рекламували з фальшивою усмішкою. Минулої ночі Лаура не могла заснути протягом кількох годин, тому просто лежала в ліжку, прислухаючись. Подумки вона блукала будинком, тінню зазирала до кожної кімнати, де міг би хтось сховатися. Вона помічала рух за шторами, чула дихання за дверима. Цей страх чергувався зі сплесками гніву від того, що їй страшно у власному будинку, а ще вона боялася втратити контакт із Даніелем. За словами Ізабелли, Черрі просто дитина, і якби це Бриджіт таке втнула… то що? Звісно ж, вона б це пережила, можливо, зупинила б її, і саме тієї миті Лаурі дещо спало на думку. Жінка встала й увімкнула лептоп. Вона мусить знайти матір Черрі. Це аж ніяк не було стовідсотковим, насправді дуже мала ймовірність, що це не найгірший крок, який вона могла зробити. Черрі вміла замітати сліди й удавати із себе невинну жертву, а мати вважала своє дитя ідеальнішим за будь-кого… але матері також знали своїх дітей краще, ніж будь-хто інший, тому, можливо, лише можливо, що вона знала щось про Черрі.

Лаура вглядалася в екран. Це те місце, де могла працювати мати Черрі. Вона згадала, що якось Даніель говорив, буцім вона працювала в супермаркеті, і сподівалася, що в неї таке саме прізвище, як і в Черрі. Лаура переглядала перелік персоналу й менеджерів, шукаючи «Лейн». Вона переглянула десь зо три мережі, поки в «Tesco» не знайшла жінку на ім’я «Венді Лейн». Розташування магазину теж підходило — неподалік від Кройдона, однак Лейн — достатньо поширене прізвище, тож цілком можливо, що вони були ніяк не пов’язані одна з одною. Якщо мати Черрі й справді працювала тут, Лаура не знала, як краще до неї підійти. Її історія була химерна й шокуюча — жодна мати не захоче слухати, що її дитина зробила щось жахливе. А раптом вона образиться чи розгнівається? А раптом вона вдарить її чи щось іще? А раптом Черрі вже розповіла їй про брехню й ця жінка зненавидить її з першого погляду? Тривога та страх виштовхнули Лауру з машини. Повз неї проходила жінка в спортивних штанях, замалих для неї, і тягнула за собою дівчинку, не старшу від трьох рочків, з проколотими вухами, вбрану в запрану футболку «Disney». Дівчинка відставала, більше зосередившись на тому, щоб скуштувати якусь цукерку, загорнуту в довгий яскраво-жовтий та зелений папір, ніж на тому, щоб іти за мамою, яка штовхала перед собою візок, завалений пакетами, на яких згори лежали картонні коробки з фальшивою замороженою італійською піцою.

Лаура замкнула машину, а потім попрямувала до входу в супермаркет. На сайті було вказано, що Венді Лейн мала посаду контрольно-касового менеджера й, очевидно, працювала позмінно. Неможливо було дізнатися напевно, чи працювала вона сьогодні. Щойно зайшовши всередину, Лаура побачила дошку з фотографіями всіх менеджерів, чиї зміни припадали на сьогодні. Ім’я Венді теж було там, а поруч — фото. Лаура уважно глянула на світлину й занепала духом. У цієї жінки було каштанове з яскравим, червонуватим відливом волосся, і вона була геть не схожа на Черрі. За Лаурою спостерігав охоронець.

— Усе гаразд? — запитав він, і в його голосі почулася нотка підозри.

— Мені потрібно зустрітися з Венді Лейн, будь ласка. — Хіба ж вона мала ще якусь причину бути тут?

— З якого приводу?

— З особистого.

Здавалося, він хотів заперечити, однак потім пройшов до одного з бічних проходів, імовірно, для того, щоб покликати її.

Двома хвилинами пізніше за його плечима з’явилася тендітна жіночка.

— Я можу вам чимось допомогти?

Лаура шукала в ній схожість із Черрі, та все одно нічого не помітила.

— Доброго дня, мене звати Лаура Кавендіш.

На якусь мить жінка задумалася, а потім розлилася в захопленій, хоч і розгубленій усмішці.

— Мама Даніеля?

Її серце підскочило.

— Правильно.

— Черрі не говорила… Ми мали зустрітися?

— Це була радше імпровізація. Я не говорила Черрі, що приїду.

— Майже час іти на перерву. Зачекайте. — Вона натиснула щось на своїй рації. — Голлі, прикриєш мене? Хочу випити чашку чаю.

Лаура почула нечітку згоду, а потім пройшла за Венді до кафе — невеликої кімнатки, обставленої з несмаком, збоку від магазину.

— У них чудовий лате, — промовила Венді, наполягаючи на тому, щоб розплатитися самій, бо мала дисконтну картку працівника.

Лаура замовила чай із перцевою м’ятою, а Венді — лате, і вони обидві сіли за маленький круглий столик із коричневою каймою.

Венді дивилася на неї з цікавістю.

— Чудово нарешті познайомитися з вами. Я вже давно просила Черрі представити нас одна одній, але вона завжди знаходила якісь виправдання, найчастіше, що у вас дуже мало вільного часу. Звісно ж, ми ж обоє матері на роботі, — сказала вона, усміхаючись.

Лаура всміхнулася у відповідь. Вона подумала, що Черрі нічого не розповіла про їхню сварку, Венді була надто привітна, надто захоплена лише бути в її товаристві. Справді, ця жінка була така рада познайомитися з нею, така щира й привітна, що Лаура несподівано відчула провину від того, що збиралася розповісти. Вона глибоко вдихнула й поклала руки на коліна.

— Венді, кілька місяців тому я жахливо повелася з Черрі.

Обличчя Венді зблідло.

— Правда? Вона нічого не розповідала.

— Ми з Черрі завжди не ладнали, і коли Даніель міг не вижити… Ви знаєте, що він був хворий?

— Так, це було жахливо, я вам так співчувала…

— Так, тож коли лікарі сказали, що він навряд чи виживе, я сказала Черрі, що він уже помер, щоб мати змогу провести з ним останні кілька днів. Лише його батько та я.

Спочатку це не вкладалося Венді в голові.

— Що ви зробили?

Лаура не стала повторювати знову.

— О Боже.

— А коли він таки вижив, Черрі про це я не розповіла. Я вчинила жахливо, і мені шкода через те, що зробила їй боляче… Однак відколи Черрі дізналася про все, вона… Якщо відверто, то вона погрожувала зруйнувати моє життя.

— Повторіть?

Лаура насторожилася. Вона вловила на її обличчі обурення, спалах гніву.

— Знаю, це, мабуть, дуже важко чути. Мені було б важко…

— А тепер зачекайте-но хвилинку. На що ви розраховували, прийшовши сюди й розповівши, що моя дочка — якесь там чудовисько?

— Я такого не говорила…

— Що ви маєте проти неї? — запитала Венді, і її голос підвищився.

Лаура поклала руки на стіл.

— Венді. Будь ласка. Будь ласка, вислухайте мене.

— Продовжуйте, — неохоче сказала Венді.

Лаура розповіла про листа Маріанні, про цуценя та все інше, однак із виразу обличчя Венді було зрозуміло, що вона була шокована.

— Усе це не дуже схоже на правду.

— Думаєте, я все вигадала? — вигукнула Лаура. — Я не хотіла приходити сюди та розповідати вам це й точно не хотіла засмутити вас чи образити, але я не знаю, що вона збирається робити далі, і через це… надзвичайно нервуюся. — Вона замовкла. — І я не знаю, як її зупинити.

Вона глянула на Венді, сподіваючись, що та скаже щось, що заспокоїть її, поділиться способом, як покінчити з усім цим жахіттям, та вона нагадувала жінку, чий приємний ранок за чашкою чаю з іншою матір’ю зіпсували, сказавши те, що вона й уявити собі не могла.

— Ким ви себе вважаєте?.. Прийти сюди, звинувачувати мене та мою доньку…

Вона хотіла було встати, але Лаура теж підвелася, уже благаючи:

— Не йдіть. Будь ласка. Я не знаю, що мені робити. Мій син не розмовляє зі мною. Ви й гадки не маєте, як воно.

Їй здалося чи Венді таки здригнулася? За мить вона знову сіла, і Лаура зітхнула з полегшенням.

— Вона переїхала до нього, хіба ні? До вашого Даніеля?

Лаура кивнула.

— Він думає, я так налаштована проти Черрі, що не можу об’єктивно мислити. — Здавалося, їй було не по собі. — Останнім часом я не надто схвалювала ці стосунки.

— Чому?

Варто їй розповісти? Це було надто образливим і може змусити її піти.

— У мене таке враження, що мій син міг сподобатися Черрі головним чином через його гроші.

Венді розгнівано трусонула головою, тепер обстоюючи свою думку:

— Нізащо. У неї була робота — зарплатня понад тридцять тисяч на рік.

Лаура була знічена.

— Вона більше не працює.

— Ні, але вона шукає роботу.

Лаура м’яко промовила:

— Мені так не здається…

— Але Даніель, без образ, Лауро, але ж він ще й досі інтерн, так? Має не надто велике навантаження, і я не розумію, як він може утримувати їх обох. А ще він мешкає в шикарній частині Лондона, хіба ні? Напевно, там пекельна іпотека.

— У нього є трастовий фонд. А квартира… За неї вже виплачено. Його батько купив.

Її очі розширилися від здивування.

— На рахунок Даніеля щомісяця надходить п’ять тисяч. Навіть не беручи до уваги його кар’єру, яка, ми сподіваємося, буде блискучою, насправді йому не потрібно працювати. — Вона замовкла, зрозумівши, що Венді нарешті усвідомила її слова.

Жінка почервоніла й, здавалося, уперше втратила над собою контроль.

— Чортове пекло, — вилаялася вона, і між ними запала тиша.

Венді замкнулася в собі. Збентежена, що не розуміла ступеня багатства Даніеля. Лаура боялася, що вже майже втратила її, тому взяла її за руку й міцно стиснула.

— Будь ласка, Венді. Я не знаю, що ще зробити.

Їй було незручно тримати Венді за руку, тому Лаура збентежено відпустила її.

— А тепер вони ще й одружуються, — сказала до себе Венді.

Лаура похитнулася, її пронизали мільйони крихітних жал, вуха почервоніли.

— Ви не знали.

— Одружуються? Даніель та Черрі збираються одружитися? Коли? — панічно випалила вона.

— У січні.

У Лаури почали тремтіти руки.

— Ні, будь ласка, Господи… Я не можу… Будь ласка, Венді. Я розумію, вона ваша дочка, але, прошу, не дайте їй це зробити.

— Ви не розумієте, про що просите.

— Справа в грошах, усе переросло в те, що вона хоче його, хоче його всього, і щоб мені не дісталося нічого. Я більше ніколи не побачу сина, вона повністю відріже мене від нього. Ви знаєте свою дочку краще за будь-кого, будь ласка, ви єдина можете щось змінити.

Венді відпила свого лате, а потім повільно поставила чашку на столик. Вона голосно дзенькнула в блюдці, китайському, тонкому, для масового користування.

— Ні.

Щось стиснуло груди Лаури.

Венді підвелася.

— Ви маєте зрозуміти, Лауро. Вона моя дочка.

Тремтячи, Лаура спостерігала, як Венді йшла геть.

50

Четвер, 5 листопада

Черрі зайшла до квартири своєї матері й вказала вантажникові, котрого найняла, щоб перевезти речі, як пройти до своєї спальні: там на нього чекали акуратно складені коробки. Було правильно приїхати за рештою речей, коли її мама була на роботі, оскільки це значно все спрощувало: не потрібно було вигадувати відмовки на запитання про те, коли Венді зможе приїхати й поглянути на її нове помешкання. Черрі не хотіла, щоб вона приїжджала й охала та ахала з усього, з незручними коментарями про те, яке там усе дороге чи незвичне, або — ще гірше — принесла б їжі із супермаркету. Як і завжди, Черрі відчувала провину через такі думки й вирішила, що запросить її на вечерю в якесь миле місце, можливо, за кілька тижнів, щойно остаточно влаштується. Справді, вона б залишила матері записку з такими словами. Так, саме це й потрібно було зробити, подумала вона, задоволена, і пройшла до вітальні, щоб знайти клаптик паперу.

— Мамо!

На дивані сиділа Венді.

— Приїхала попрощатися?

— Я… Я не знала, що ти тут. — Вона спохмурніла. — Хіба ти не повинна бути на роботі?

— Я помінялася змінами.

— Зрозуміло.

— Не схоже, що ти надто мені зраділа.

— О, ні… Нічого подібного. Чого б це?

Венді підвелася.

— Не схоже, що ти була в захваті, коли я це запропонувала. Мені здалося, було б чудово. Ну, знаєш, зустрітися.

— Звісно ж, це чудово. Просто я не хотіла висмикувати тебе.

Під материним поглядом Черрі почувалася ніяково. До чого це все? Вона хотіла забрати свої речі та піти й точно не планувала зависнути тут на неочікуваній родинній зустрічі.

— Не думаю, що це правда, Черрі. Гадаю, правда в тому, що тобі не подобається проводити зі мною час.

Усередині в Черрі все стиснулося, однак вона розсміялася.

— Що?

— Я не багата. Звичайна, мені подобається думати й важко працювати.

— Ну, звісно ж, — квапливо, переконливо сказала Черрі.

— Не будь такою зверхньою, — відрізала Венді, і Черрі здригнулася. — Думаю, Черрі, що ти соромишся мене. Уважаєш, що я тебе не варта.

Її серце шалено забилося в грудях.

— Про що ти торочиш?

— Я працюю в супермаркеті, не ношу дорогого одягу, не говорю так гарно, як дехто. Ти завжди хотіла бути кращою, мала високі надії, дорогий смак. Саме тому ти так і переймалася тим Ніколасом. Я знала, що ти була надто розумною, щоб жити тут, але ніколи не думала, що будеш надто гарною для мене. — Її голос обірвався, але вона опанувала себе. — Учора в магазин до мене приходила жінка.

— Хто? — запитала Черрі, стривожена, хоча глибоко всередині вже знала.

— Лаура Кавендіш. Я не хотіла тобі нічого говорити, але те, що вона розповіла… через це я не могла заснути всю ніч. Вона благала допомогти їй. Зупинити тебе. — Вона замовкла. — Це правда?

— О, не будь такою наївною.

Венді втратила холоднокровність.

— О Боже, — прошепотіла вона.

— А вона розповіла тобі про те, як повелася зі мною? Вона збрехала мені! Сказала, що її син помер, щоб я більше не змогла його побачити.

Черрі очікувала, що її слова матимуть правильний вплив, що її мама відступить, як і завжди. Венді боялася засмучувати доньку й говорила лише те, що та хотіла чути, не бажаючи віддалятися ще більше. Проте Венді дивилася на неї по-іншому, такого погляду Черрі ніколи раніше не бачила, і це налякало її.

— Не можу повірити, що ти це зробила, — сказала Венді. — Усі ті вчинки. Ти вбила цуценя?.. Що з тобою не так?

— О Боже, припини це. Я врятувала його від жалюгідного існування. Тобі не варто було його бачити. Бідолашні тваринки, усі в клітках, їм ніде бігати, без світла, без повітря. У нього було нікчемне життя. У нього не було майбутнього через те, де воно народилося, — випалила вона.

У Венді слова застрягли в горлі.

— Хочеш сказати, що ти… Ні… — Вона зробила крок їй назустріч. — Після смерті твого тата я всі ці роки важко працювала. Інколи це доводило мене майже до смерті, але ти ніколи не йшла з порожніми руками. Ми бачилися рідше, ніж мені того хотілося, але я сподівалася, що, глянувши на мене, ти помітиш у моїх діях щось хороше. Можливо, я маю небагато. Але все це я заробила. І ніколи не витягувала це ні з кого іншого, як п’явка.

Тремтячи, Черрі дала їй ляпаса. Венді скрикнула й схопилася за щоку.

— Перепрошую, — вантажник ніяково топтався у дверях.

Черрі розвернулася.

— Що?

Він підняв руки.

— Я все закінчив. Уже їхатиму. — Він не зміг зникнути достатньо швидко.

Черрі стривожено розвернулася до матері.

— Я знаю, ти соромишся мене, — тихо промовила Венді, — але і я соромлюся тебе, — і відвернулася.

Очі Черрі спалахнули. Несподівано вона знову відчула себе дівчиною з Кройдона, ніким. Тією, чиє майбутнє було обмежене, тією, котра не могла втримати хлопця з кращим минулим. Її переповнювали емоції, тому їй потрібно було кудись вийти. Черрі квапливо вибігла з квартири, а потім сходами вниз і надвір. Вантажник уже поїхав і цієї миті прямував до Кенсінгтона. Тремтячи, Черрі пройшла вулицею далі до Даніелевого мерседеса. Руки схрестила на грудях, очі пашіли гнівом. «Та як вона посміла?! Як та чортова жінка посміла встромити сюди свого носа?!» Ненависть струменіла з неї, наповнювала повітря, яке вона видихала. «Що в біса вона робила, прийшовши побачити мою матір?! Так, наче я була дитиною! Вона душила тим, як поводилася з Даніелем. Бісова одержимість! Несправедливо ось так контролювати життя інших людей, топтати мрії інших». Черрі люто витерла сльози рукою й зціпила зуби, щоб не заплакати. Коли вона сіла в машину, її гнів важким каменем осів у грудях. Тож Лаура таки хотіла розлучити їх із Даніелем, вона не послухала, і чим більше зусиль докладала ця жінка, тим сильнішав гнів Черрі. Чому вона просто не може відвалити? Зникнути? Якби тільки з’явився якийсь автобус і збив її. Чи стався якийсь нещасний випадок, чи щось іще. Цікавим у нещасних випадках було те, що ти ніколи не знаєш, коли вони трапляться, але один раз підсковзнувся, невдало обрав час, і ти вже в історії. Стертий. Проблеми більше не існувало, і звинувачувати було нікого. Це було б фантастично. Якийсь час вона, занурившись у своє обурення та співчуття до самої себе, плекала цю думку. Проте реальність усе одно наздогнала її. Нещасні випадки не трапляються просто тому, що ти цього хочеш. Усе ще гніваючись, вона різко від’їхала, кинувши авто в транспортний потік. Руками міцно стискала кермо, дивилася лише перед собою, проклинаючи кожного, хто недостатньо швидко рушав на зелене світло, кожного, хто вагався на об’їзному шляху. Вона прямувала до Веб Естейт, не до кінця усвідомлюючи, чому це робить, а потім зупинилася й глянула крізь автоматичні ворота, які швидко зачинилися. Біля неї заблимало світло, і вона побачила, як проїхала ще одна машина, і ворота перед нею розчинилися. Без вагань вона виїхала на дорогу й рушила слідом. Згодом це авто звернуло на одну з житлових вулиць, а Черрі поїхала знайомим маршрутом — до будинку Ніколаса. Доїхавши до Сілвер-лейн, оточеної з боків чотирма рядами срібних березових дерев, Черрі зупинилася посеред вулиці. Он він, величезний маєток із вісьмома спальнями. Вона проїхала ще кілька футів, так, щоб побачити крізь дерева спальню Ніколаса, і, стривожено сподіваючись, думала про те, чи побачить його. Чи їхні з дружиною силуети у вікні, коли він обіймав би її за талію. Можливо, він би помітив її. Спустився б до неї. Вона зробила б усе, щоб він побачив обручку, невимушено згадала б у розмові Даніеля. А потім Черрі відчула себе повною дурепою. Він переїхав. Ніколас із дружиною переїхав. Тепер у них власний будинок та власне життя. Відчуваючи шалене приниження, Черрі поїхала звідти так швидко, як тільки могла.

51

П’ятниця, 6 листопада

Шоста. Повністю вбраний, Даніель дивився на Черрі, яка спала в їхньому ліжку. Її блискуче темне волосся спадало на ледь рум’яне обличчя. Руки були поверх пухової ковдри, шкіра гладенька й зваблива. Він розмірковував про те, щоб поцілувати її на прощання. Учора ввечері вони вперше посварилися й іще досі не владнали всього до кінця. Він і досі не знав, що сталося.

Вечір почався достатньо приємно. Поки Черрі поїхала до матері, Даніелю подзвонив його друг Віл і був у захваті, дізнавшись, що в нього вихідний. Віл шукав когось, щоб відсвяткувати підвищення, про яке щойно дізнався. Він напросився в гості, і вони чекали, поки повернеться Черрі, щоб вийти кудись усім разом. Даніель знав, що ніхто з його друзів не бачився з Черрі ще від нещасного випадку, а тепер вони знову зійшлися, тож було б добре, якби вони познайомилися ближче. Чекаючи, хлопці захопили з холодильника кілька пляшок пива.

— От що я скажу тобі, Дене, ти надто жалісливий. Особливо після того, як вона кинула тебе, — сказав Віл, відкорковуючи свою пляшку.

Даніель залишався спокійним. Він не хотів розкривати матір, розголошуючи всю історію, тож обмежився туманним:

— Усе не так погано, як ти думаєш.

Як це завжди буває з чоловіками, Віл не став надто довго зупинятися на одній темі. Він дзенькнув своєю пляшкою об пляшку друга.

— Щасти тобі, — щиро промовив він. — Чим хочеш зайнятися ввечері? Ми можемо сходити в новий японський ресторан, той, яким володіє друг Тео. Черрі подобається японська кухня?

Даніель не знав. Задзвонив домофон, і, відповівши, він побачив на екрані вантажника, котрий уже розвантажив коробки на тротуар і був готовий занести їх нагору.

— За хвилину вона вже буде тут, — казав він, — от і запитаємо в неї.

Чоловік переніс коробки вгору сходами, а потім до квартири. Він коротко привітався й відмовився від чашки чаю. Даніель запитав у нього, де Черрі й чи їхала вона вслід за ним.

— Сподіваюся, друзяко, вона не дасть тобі такого ж ляпаса, як і своїй старій.

У Даніеля відвисла щелепа, і, зрозумівши, що сказав забагато, чоловік поквапився піти.

— Друзяко, якщо все гаразд, розплатися. Готівка є?

— Зачекай-но, що ти мав на увазі під «дала ляпаса»?

— Я не хочу лізти в сімейні справи. Якщо ти не проти, я заберу гроші й піду собі. — Він уперто виставив руку, і Даніель зрозумів, що вантажник не збирається говорити більше.

Він заплатив йому дві сотні фунтів, і чоловік пішов. Даніель був спантеличений, хоча й вважав, що той чолов’яга міг щось наплутати. Він знову повернувся в кімнату, до Віла.

— Усе гаразд?

Даніель швидко всміхнувся.

— Усе добре. Тож тепер у тебе буде власний кабінет?

Слухаючи, як Віл розповідає про свою роботу, Даніель прислухався, чи не повернулася раптом Черрі. Через двадцять хвилин він почув, як у замку провернувся ключ. Двері до вітальні розчинилися. Черрі виглядала стривоженою, напруженою, і здавалося, була зовсім не рада Вілові. Даніель підвівся, щоб поцілувати її, і вона прийняла поцілунок у щоку. Він повернувся, щоб указати на гостя.

— Віл отримав нову роботу.

— О, добре.

— Ти ж знаєш, інженер з охорони праці.

— Ти казав. — Вона глибоко вдихнула, знаючи, що мусить докласти більше зусиль. — Мої вітання!

Віл підняв пляшку.

— Будьмо!

Даніель обійняв її за талію.

— Він прийшов запитати, чи не захочемо ми відсвяткувати разом із ним. Як тобі ідея повечеряти десь?

— Гм… У мене жахливо розболілася голова, але ви вдвох ідіть та відсвяткуйте.

Знічений, Віл потягував свій напій. Очевидно, він почувався третім зайвим.

Якусь мить Черрі постояла, розуміючи, що накоїла, однак не могла чи не хотіла це виправляти. Їй не вистачало повітря, тому вона хотіла вийти з кімнати.

— Я піду переодягнуся.

Якийсь час повагавшись, Даніель пішов за нею до спальні.

— Усе гаразд?

Черрі стягнула панчохи й кинула їх на підлогу. Лягла на ліжко.

— Добре.

— З твоєю мамою все добре?

— Так, вона в порядку.

Було очевидно, що вона намагалася відмахнутися. Він не знав, як почати розмову про те, що розповів вантажник, і підсвідомо розумів, що нічого хорошого з цього не вийде.

— Не схоже, що все гаразд, — обережно промовив він.

— Чесно, усе добре. Звичайний головний біль.

— Я скажу Вілові, що не зможу піти з ним. Щось придумаю…

— Ні, іди. — Вона перекотилася на ліжку, усміхаючись йому. — Вибач, це був довгий день, ось і все. Але ти йди, — квапливо додала вона. — Думаю, мені просто потрібно раніше лягти спати, — і, цнотливо чмокнувши його в губи, жестом показала, щоб він ішов.

Даніель більше не намагався знайти, як улестити її, і пішов разом із Вілом до японського ресторану, сказавши, що в Черрі мігрень. Це була напівщира брехня, тому Даніелю здалося, що Віл уже пожалкував, що попросив його кудись вийти. Даніель відмахнувся від його запитань про «а там усе було гаразд» і розмірковував над тим, щоб зателефонувати Черрі, але подумав, що вона могла заснути. Коли він повернувся близько десятої, так і було.

І зараз вона теж спала. Він іще раз глянув на її прекрасне обличчя, темні вії, що прикривали очі, і вирішив, що поцілунок міг її розбудити. Потім згріб Руфуса, котрий скавчав позаду, бо разом зі звичкою гризти будь-яке взуття, яке перебувало менш ніж у метрі над підлогою, він любив заскакувати на ліжко й лизати обличчя, зачинив двері до кімнати й пішов на роботу.

Черрі прокинулася о восьмій тридцять. Її увага була розсіяна, наче кімнатою літала муха, а затихнувши, щойно ти за неї забував, починала дзижчати знову. А потім вона все згадала. Учора ввечері вона поводилася безглуздо, і зараз зіщулилася, подумавши про те нікчемне виправдання, яке вона вигадала для Даніелевого приятеля на ім’я Віл. Вона вже зустрічалася з ним кілька разів раніше, багато місяців тому. Він був нормальний, хоча й трохи самозакоханий, а ця риса Черрі дратувала. Проте це її не виправдовувало, вона мусила бути привітною й повечеряти з ними обома. Через те, що вона так учинила, між ними з Даніелем виникло певне напруження, і вона хотіла б усе виправити, однак могла думати лише про матір і те, що сталося вчора.

Несподівано Черрі скорчилася від тугого клубка болю й відчуття провини. Вона образила свою маму. Її гризли докори сумління, але вона розлючено думала про те, як сильно Венді помилялася щодо причин того, чому вона була з Даніелем. Черрі кохала його. А те, що він виявився казково багатим, — везіння чистої води. Везіння, до якого вона доклала руку, адже хтось відомий колись сказав, що наше щастя в наших руках. Черрі здригнулася, знову прокрутивши події в голові. Той огидний факт, що вона соромилася власної матері й що так довго намагалася приховати, розкрився через Лауру, бо це вона розповіла її мамі всю ту маячню, образливу для неї маячню. Усередині Черрі знову піднялася хвиля гніву. Господи, як же вона ненавиділа її!

Минулого вечора в якийсь момент вона майже зламалася. Вона вже хотіла розповісти про все Даніелеві: про те, як маніпулювала ним, прикидаючись, ніби не знала, що він живий, що говорила Лаурі й що робила, аби провчити її, а ще про те, що Лаура не дає їй спокою, — але зрозуміла, що не може так учинити. Ніколи. Вона відіслала його в якийсь ресторан і лежала на ліжку, розмірковуючи, чи зателефонує він їй до того, як вона засне. Уночі він повернувся й ліг спати, не розбудивши її, а тепер пішов на роботу.

Стривожена, вона скочила з ліжка. Ті старі одружені пари з телепередач, які завжди стверджували, що не йшли спати до того, як вирішували всі суперечки, мали рацію. Їй не варто було залишати це гноїтися, поки вони спали. Вона мусила все виправити, і коли він повернеться з роботи, планувала здивувати його смачною вечерею. Черрі знала, що це банально, однак точно спрацювало б. Вона побрела на кухню, витягла кілька кулінарних книг, куплених у ближній книгарні, і почала гортати сторінки. До неї загавкав Руфус, і Черрі взяла його на руки, дозволяючи долучитися до вибору. Вони зупинилися на таджині. Достатньо екзотично, щоб постаратися, проте насправді, судячи з інструкцій, дуже легко. Вирішивши остаточно, Черрі почала готувати каву, коли раптом знову почула дзижчання мухи в голові. Муха на ім’я Лаура. Дівчину це дратувало, і вона ненавиділа таке відчуття. Якби ж тільки вона могла її пристукнути, розчавити, роздробити кухонною скалкою й викинути геть. А може, хтось зробив би це замість неї. Утішена такою думкою, вона розвернулася до телевізора, чекаючи на повідомлення в ранкових новинах про нещасні випадки. Про жінку, котра ступила на проїжджу частину на секунду раніше, і її розплющило, чи що вона впала з платформи в метро. Не схоже було, що Лаура взагалі хоч колись користувалася послугами метро. З нею мало щось статися. Насправді для цього було потрібно так мало зусиль, рівновагу могла порушити лише крихітна дрібничка. Заінтригована простотою, Черрі вирішила поґуґлити «як спричинити випадкову смерть». Вона відкрила лептоп і почала набирати в пошуку, аж раптом її пальці завмерли над клавіатурою. Боже, майже прокололася. Черрі знала, що неможливо повністю знищити історію браузера. Дякувати Богу, вона дійшла лише до «спричинити». Це аж ніяк не доводило, що вона й справді щось планувала чи робила. Але просто про всяк випадок. Вона вимкнула комп’ютер і натомість вирішила розважити себе уявою. Блискавка… Важко контролювати. Укус бджоли… Можливо, Лаура належала до тієї групи людей, котрі страждали від анафілактичної реакції. Чи можна якимось чином натренувати бджіл? Можливо, якщо покласти щось на шкіру, це б їх привабило. Хоча в цієї схеми була висока ймовірність невдачі, адже все залежало б від того, чи змогла б людина, на яку вони напали, відбитися, а бджола до того часу вже могла втратити жало. Гммм… А як щодо потоплення? Для цього знадобилася б стрімка течія та відсутність свідків. Отрута? О, чому вона не могла бути іншою? Чому Лаура була така одержима, так наполягала на тому, що вона, Черрі, не була гідною її коханого сина?

До обіду дівчині стало значно краще. Звісно ж, вона не мала наміру йти до будинку Лаури й підливати блекоти в її чай, однак роздуми стали гарною терапією.

Після обіду вона пішла в магазин, щоб купити складники, необхідні для приготування вечері, а потім почала готувати. Таджин наповнив квартиру ароматом кориці, лаврового листя й кмину, а на столі по-королівському стояла рулада меренги. О пів на сьому Черрі накрила на стіл, і за двадцять хвилин Даніель повернувся додому. Вона чекала, поки він зайде на кухню, і відразу ж зрозуміла, що все зробила правильно. Побачивши сервірований стіл, келихи для вина, столові прибори, Даніель усміхнувся, і це розвіяло прохолоду між ними.

— Що це? — промовив він.

— Мій спосіб вибачитися. За те, що вчора була жалюгідним старим мішком.

— Так, трохи була.

— Гей!

Він виклав ключі та гаманець.

— Я хвилювався. І досі хвилююся. Усе гаразд?

Вона всміхнулася.

— Звісно ж. Як я й сказала, учора в мене був поганий день. Чесно. Ти вже бачив пудинг?

Даніель підійшов, щоб оглянути текучий, присипаний цукровою пудрою десерт із полуничним компотом. Він вмочив туди пальця, і на його обличчі з’явився схвальний вираз.

— Неймовірно.

Зітхнувши з полегшенням від того, що вчорашні проблеми залишилися позаду, Черрі всміхнулася.

— У тебе був гарний день?

— Бачив ангіопластику.

— Це коли відкривають заблоковану артерію?

— Пацієнтові стало помітно краще прямо там, на моїх очах. Кров краще почала циркулювати його тілом, і колір шкіри відразу ж змінився.

— Напевно, неймовірно бачити таке.

— Так. — Він замовк. — Мені сьогодні телефонувала мама. Залишила повідомлення. Уперше за кілька тижнів.

Це було наче ніж у спину, але Черрі опанувала себе. Витягла пакет кускусу й всипала в чашу.

— Мені погано. Не люблю сварки. Мама здавалася змученою.

— Що вона сказала?

— Те ж, що й раніше. Що їй шкода. Хотіла якось залагодити провину.

Черрі байдуже кивнула.

— Для мене це важко, хіба ти цього не бачиш?

— Знаю.

— Мені не подобається, що ви двоє не можете поладнати, — зітхнувши, сказав він. — Моя дівчина та моя мама. Ти мала хоча б підбадьорити мене.

Черрі натягнуто всміхнулася.

— Ми не можемо спробувати все вирішити? І ти ж знаєш, що ми й досі не сказали їй про заручини.

— Ну, звісно ж! Ніщо не зробить мене щасливішою.

— Справді?

— Так. — Вона поцілувала його. — Мене засмучує те, що ми не ладнаємо, а ти опинився між двох вогнів. — Вона розвернулася, щоб відчинити духовку й перевірити таджин, добре знаючи, що залишила Даніеля враженим тим, як легко було її переконати.

Чоловікам подобається безконфліктне життя, і вона знала, що погодилася надто легко й насправді нічого не можна було вирішити. І ніколи не можна буде, але до того часу, поки він це усвідомить і знову почне цю розмову, Черрі сподівалася, що Лаура вже зникне.

— Виглядає смачно, — сказав він, дивлячись на таджин. Він обійняв її та поцілував ззаду в шию. — Дякую, Черрі. Ти неймовірна. Знаю, вона аж ніяк не полегшувала тобі життя, і я ціную те, що ти не тримаєш на неї зла.

— Обережно, гаряче!

— Гадаю, мені слід зустрітися з нею.

Черрі розвернулася.

— Що? Сьогодні?

— Лише на півгодини чи десь так. Після вечері. Це проблема? У неї важкі часи. Ти ж знаєш: розлучення та все інше.

Її накрила хвиля паніки. Останнє, чого вона хотіла, так це щоб Даніель отримав повну історію про те, як Лаура бачилася з Венді.

— Мені… Мені просто не дуже добре, от і все.

— Що сталося?

— Нічого страшного, звичайний головний біль. З учорашнього вечора. — Вона потерла лоба, намагаючись швидко щось придумати. — Не схоже, що він угамувався.

Він трохи почекав, а потім промовив:

— Тобі потрібно сісти. Продовжуй, я лише прийму душ, а потім доїм кускус.

Вона дозволила провести себе у вітальню й всадити на лимонний диван. Щойно він вийшов із кімнати й вона почула шум води, Черрі підвелася. Напруження, знервованість загострилися. Це більше нагадувало, ніби в неї за спиною сидів диявол, і неважливо, як вона сиділа, їй усе одно було не по собі й хотілося втекти. Черрі ввімкнула якусь музику, намагаючись позбутися цього відчуття. Потім знову лягла на диван і заплющила очі, докладаючи всіх зусиль, щоб не думати про дзижчання мухи навколо своєї голови.

— Я думав, у тебе розболілася голова? — У кімнату зайшов Даніель, вбраний у чисту сорочку та джинси, волосся було ще вологе й скуйовджене після душу. За ним зайшов Руфус й стрибав навколо, намагаючись лизнути його ноги.

Черрі відповіла:

— Так. Я мала на увазі, що прийняла таблетку.

— Ліки не діють так швидко, — промовив Даніель, зменшуючи гучність.

«От же не пощастило, що він лікар», — подумала Черрі, знаючи, що він мав рацію й вона не могла з цим посперечатися. Замість цього дівчина йому осяйно всміхнулася.

— Ти підняв мені настрій. Думаю, що в мене стався стрес від переїзду.

— Ти не щаслива бути тут?

Вона здивовано глянула на нього.

— Надзвичайно щаслива. — Вона хотіла запитати «А ти?», але щось її зупинило. — Голодний?

— Помираю з голоду.

— Ходімо їсти.

Він пройшов за нею на кухню.

— Келих вина?

Черрі спохмурніла.

— О, ні!

— Що?

— Я забула про вино!

— Не переймайся.

— Ні, я мала на увазі, що хотіла, щоб усе було ідеально. — Вона схопила сумочку. — Я лише спущуся вниз до «Генріз» і візьму пляшку ширазу чи чогось іще. Так чи інакше, час вигулювати Руфуса, — сказала вона, притримуючи неспокійне цуценя й чіпляючи до нього повідець.

— Ти не мусиш.

Але Черрі вже вийшла за двері.

— Чому б тобі не доїсти свій кускус, доки я не повернуся? Ти ж знаєш, що Руфус не завжди поводиться так, як нам би того хотілося.

Двері за нею зачинилися, і Черрі спробувала заспокоїти пришвидшене дихання. Вона не хотіла чекати ліфта, тож заквапилася сходами вниз, Руфус ледь встигав за нею. Свіже повітря допомогло їй заспокоїтися, і дівчина трохи пройшлася до винної крамниці, а потім прив’язала Руфуса надворі. Як і зазвичай, там було кілька покупців, котрі обговорювати вино з важливістю мирної угоди, але вона була єдиною біля каси, тому на обслуговування не пішло багато часу. Загорнувши пляшку в товстий пластиковий пакет, Черрі стояла надворі. Вона була ще не готова повернутися до квартири, минуло ще недостатньо часу, щоб хмари розвіялися, тож вона відв’язала Руфуса від стовпа й повела його на прогулянку, якої він так вимагав.

Лаура сиділа, перемикаючи канали, роздратована нестачею вартісних телепрограм. Вона не хотіла дивитися ще одне шоу про стиль життя, показово представлене серйозною кулінарною програмою. Неспокійна, як і завжди, коли була сама, вона провела день, напружено тиняючись будинком. Після провальної зустрічі з Венді Лаура й гадки не мала, що робити далі. Вона не могла нічого зробити, і це лякало її, так, наче, не роблячи нічого, вона була підставною качкою.

Лаура розмірковувала над тим, щоб знову перевірити свій телефон, але вже знала, що Даніель не відповів. У її грудях загорівся біль порожнечі, і вона швидко встала, шукаючи, чим себе відволікти. Вона б спробувала почитати якусь книгу.

Лаура піднялася нагору, до своєї спальні, але там, де, як їй здавалося, вона залишила свою книгу, на столику біля ліжка, її не було, і в нападі паніки жінка почала прораховувати, чи міг хтось вдертися до будинку. «Тут була лише місіс Мур», — з легким соромом згадала Лаура. Можливо, це вона переклала її кудись, коли прибирала. Лаура глянула на підвіконня, а потім відхилила штори й, побачивши те, що шукала, уже збиралася відпустити тканину, коли раптом помітила надворі якийсь рух.

На протилежному боці вулиці, під ліхтарем, стояла Черрі й пильно дивилася на будинок. Лаура відразу ж відскочила, опустивши штору. Однак тканина пристала не дуже щільно, залишаючи маленьку шпаринку, сліпучий промінь світла, у якому — Лаура це знала — Черрі могла бачити все, що відбувалося в кімнаті. До того ж, якби Лаура захотіла вийти з кімнати, їй би довелося крізь нього пройти. Вона стояла непорушно, втискаючись у стіну. Господи, та вона аж зіщулилася від жаху. Лаура пильно вдивлялася крізь штору, з її вуст вирвався болісний стогін ще до того, як вона різко затримала дихання. Вона не повинна дозволяти їй цього, але Лауру наче паралізувало. Жінка стояла так, як їй здалося, цілу вічність, не здатна наважитися визирнути з вікна ще раз, щоб перевірити, чи й досі Черрі була там, коли раптом почула собачий гавкіт. Маленький собачка, бо гавкіт був дзвінкий, щасливий… Або, можливо, цуценя. Цуценя. Лаура відсунула штору й побачила, що там, навпроти сусідського саду, на повідку Черрі тримала цуценя коричневого кокер-спанієля. Воно крутилося навколо неї, плуталося в повідку й лизало руки, коли Черрі опускала їх, щоб заспокоїти його.

Лаура витріщилася на нього. Таке ж, як і те, що відправили акторці. Те, котрого Черрі вбила. Що в біса вона робить біля її будинку? Боже, та вона ж знущалася з неї.

Потім Черрі несподівано глянула вгору, і Лауру сповнив шалений гнів на її невимушену зверхність. Навіть не думаючи, що робить, Лаура відпустила штору й побігла сходами вниз так швидко, що майже спіткнулася. Ривком відчинила вхідні двері й вибігла на тротуар.

На вулиці було порожньо. Лаура, важко дихаючи, глянула в обидва боки вулиці, однак Черрі зникла. Ніч була спокійна й темна, і лише невеликі плями світла розходилися навколо ліхтарних стовпів. Потім за стіною в її сусідів навпроти щось з’явилося. Лисиця. Вона побачила Лауру і якусь мить нахабно дивилася на неї, а потім розвернулася й побігла вулицею вгору. Страх повернувся, і Лаура зрозуміла, що позаду неї були відчинені вхідні двері. Серце шалено забилося в грудях, жінка швидко відступила назад і зачинила їх, замкнувши на засув.

Даніель спантеличено дивився на замкнені двері. Черрі не хотіла, щоб він зустрічався з мамою, це було більш ніж очевидно. Частково він не звинувачував її в цьому: так і мало б бути після того, як її жахливо обманули, але… О, хтозна. Несподівано від відчув себе виснаженим й апатично сів за стіл. Келихи для вина, столові прибори, серветки, — заради Бога, — навіть квіти раптом здалися йому засобом нападу, а потім він відразу ж відчув провину. Черрі доклала чимало зусиль для того, щоб сьогодні все владнати. Можливо, він учинив необачно, коли запропонував провідати Лауру. Телефон Даніеля подав сигнал, і він узяв його, очікуючи побачити винну етикетку, пропозицію Черрі щодо вечері, однак це було сповіщення від Facebook про те, що він отримав нове повідомлення. Даніель не одразу впізнав відправника, а коли відкрив його й прочитав, то був дуже спантеличений.

Привіт, Даніелю, сподіваюся, ти будеш не проти, що я тобі написала, просто я хотіла б дещо обговорити з тобою. Можеш передзвонити мені, коли матимеш змогу. Дякую. Венді. 020-8222-3170.

Йому знадобився якийсь час, щоб усвідомити, що повідомлення було від матері Черрі. Він і гадки не мав, чому вона могла йому писати, але щось змусило його відразу ж передзвонити.

— Алло?

— Венді, це Даніель.

— Це ж треба, який ти швидкий.

— Я отримав ваше повідомлення.

— О, добре.

Вона більше нічого не сказала, і він відчув, що має почати сам.

— Ви просили подзвонити.

— Знаю, знаю. Черрі з тобою?

— Ні, вона вийшла до винної лавки.

Венді мовчала, і він зрозумів, що говорив трохи зверхньо: «Винна лавка». Але справа була не лише в цьому: жінка набиралася сміливості щось йому розповісти.

— Я знайшла тебе у Facebook.

— Гаразд.

— Мені надзвичайно важко це казати… але я відчуваю, що мушу. — Вона замовкла. — Недавно до мене приходила твоя мама. Вона розповідала якусь маячню, яку я й слухати не хотіла.

Даніель відчув, як починає злитися, і мусив негайно ж заспокоїтися, бо Венді продовжила:

— Знаю, про що ти подумав. Що вона зробила це через Черрі. Так і було, але… Боже… — Венді глибоко вдихнула. — Це один із найгірших моїх учинків за все життя, але… існує велика ймовірність, що твоя мама мала рацію.

Він подумав, що знає, про що вона говорила, але, так чи інакше, вирішив запитати:

— Мала рацію в чому?

— Боже, я повинна це повторити? Вистачить і того, що я говорю це про власну доньку… — Вона замовкла. — Черрі не така мила й проста, як здається. Вона хоче перемогти. Вона має в голові ідею, чого хоче. Якщо це ідея про життя, де вона не повинна працювати на якійсь нудній роботі, як-от… у супермаркеті, тоді вона зробить для цього все. І Черрі так легко не здасться, саме тому вона й перетворила життя твоєї мами на пекло, і я не можу сказати напевне, де вона зупиниться.

Даніель грався виделкою на столі, натискаючи на верхівку ручки так, щоб вона підлітала в повітря. Раптом вона впала на підлогу.

— Ти ще тут? — сказала Венді.

— Так. Тут.

— Вибач, що кажу тобі все це, хоча й не збиралася, але ти мені здався дуже милим. Того дня, коли ми ходили обідати разом. Навіть попри те, що я вторглася у ваш особистий із Черрі час, ти був таким привітним, змусив мене відчути, що мені й справді раді, я цього ніколи не забуду. Так чи інакше, я не могла й далі тримати тебе в незнанні. І я знаю про жахливий учинок твоєї матері, але все одно… — Голос Венді тремтів, і Даніель відчув, що вона от-от розплачеться.

Він не міг поспівчувати їй, це означало б, що він змирився з цими поганими новинами й не заперечував сказаного.

— Вислухай мене. Коли Черрі була ще дитиною десь років чотирнадцяти, вона порізала спідницю зі шкільної форми іншої дівчинки, поки та була на уроці фізкультури. Дві діри спереду лише за те, що та поцупила її ідею на шкільних змаганнях. Приз був у п’ятдесят фунтів. Дівчинка навіть не стала переможницею, перемогла Черрі, але гадаю, вона мала свою точку зору з цього приводу.

Це була така дрібниця, дурниця, яку може утнути будь-який підліток, але тоді чому від цього в нього кров похолола в жилах?

— Так чи інакше, думаю, я сказала достатньо, тож прощаюся. Мені шкода, Даніелю. Думаю, у цьому частково є й моя провина. Можливо, я неправильно виховувала її, хтозна… До зустрічі, гаразд?

Вона вимкнулася.

Даніель поклав телефон на стіл і розгублено роззирався кімнатою. Раптом діра, котру його мама вперто, непрохано намагалася відкрити, розширилася. Він не знав, що йому робити з тим, що розповіла Венді, йому потрібен був час подумати. Хлопець почув звук ключа в замку й підвівся, коли Черрі зайшла до кімнати.

— Австралійське, пряне й міцне, із сильною гостротою… Що сталося? — Вона відірвала погляд від етикетки.

— Нічого, — швидко запевнив її.

— Щось таки сталося.

Він усміхнувся й простягнув руку.

— Я можу відкоркувати?

Передаючи йому пляшку, Черрі уважно спостерігала за ним, і Даніель готовий був присягнутися, що вона думала, як на нього натиснути, тому подякував за приготовану вечерю, і вона сіла за стіл. У меню залякування не було. Водночас його тривожило сильне, майже нестримне відчуття, що він мусить зберегти все в таємниці. Даніель наповнив обидва келихи, які Черрі вже поставила на стіл. Вино було смачним, однак розмова не клеїлася. Вони обоє були стривожені, не могли повністю зосередитися, і Черрі заявила, що в неї знову розболілася голова. Вони швидко поїли, а решту часу провели перед телевізором. О десятій п’ятнадцять жоден із них уже не бачив сенсу залишатися довше, і вони окремо пішли до ванної, а потім лягли в ліжко.

— Подобається книга? — запитав Даніель, і Черрі з цього зрозуміла, що йому самому кортить почитати. Він хотів втекти в щось інше, ніж спільний вечір.

— Насправді я просто вмираю від утоми, — сказала вона й вимкнула світло зі свого боку. — Але ти почитай.

Він так і робив упродовж десяти хвилин, а потім теж вимкнув світло. Даніель відчував, що вона ще не спала. Він раз м’яко покликав її на ім’я, проте Черрі не відповіла.

Та щойно він заснув, Черрі дозволила своєму мозку запрацювати на повну. Вона знала, що в їхніх стосунках з’явилися тріщини. Сьогодні ввечері щось сталося, те, що він від неї приховав. Те, що зробило його підозріливим. Тріщини мали звичку ширшати, глибшати все швидше, поки не захоплювали все. Вона мусила вирішити це найближчим часом, інакше він вислизне з її рук.

52

Субота, 7 листопада

Лаура почула, як на килимок перед дверима впала пошта. Як і завжди, вона підійшла до неї з якоюсь тривогою, але все виглядало цілком звичайно. Купа звітів, розбавлена кількома непотрібними брошурами про продаж кашемірових светрів та закордонні інвестиції. Вона перебрала пошту й зупинилася на дорогому кремовому конверті з якимись паперами всередині. У двері подзвонили. Перш ніж відчинити, вона визирнула з вікна в коридорі, наче якась літня сором’язлива леді. Виявилося, що це прийшли будівельники оглянути тріснуте скло. Вона приготувала їм по чашці чаю, поки вони запевняли її, що отримають нове до кінця дня й сподіваються, що зможуть прийти завтра. Щойно вони вийшли до саду, Лаура забрала свою пошту до вітальні. Спершу відкрила товстий конверт.

Шановна місіс Кавендіш!

Пишу Вам за дорученням свого клієнта Говарда Кавендіша. Йому здається, що, відколи він уперше порушив питання розлучення з Вами, минуло вже вдосталь часу, однак мій клієнт так і не отримав жодної кореспонденції з деталями Ваших вимог, щоб мати змогу почати розгляд справи. Він і досі дуже прихильний до Вас, адже більше зацікавлений у цьому, ніж Ви, однак Ви маєте повідомити про свої вимоги впродовж чотирнадцяти днів, інакше я буду обмежений файлом петицій до суду. Щоб полегшити судовий процес, рекомендую Вам саме так і зробити, якщо не зробили цього досі. Це Вам моя незалежна юридична порада.

З нетерпінням чекатиму на звістки від Вас із приводу цієї справи.

З повагою

Аластер Ллойдз-Едвардз

Лаура кинула листа на кавовий столик. Яка в біса різниця? Кому яке діло до того, хто з ким розлучається? Стосунки закінчилися, і здавалося, ніхто не помітив чи не подумав, що це могло бути важливим. Або, може, і не було. Не для Говарда точно завдяки Маріанні. Можливо, її шлюб нічого не важив для нього роками. Несподівано вона відчула, що виснажена, і зрозуміла, що не відповідатиме. Так само вона більше не виходила на роботу, туманно розуміючи, що це годуватиме амбіції Черрі щодо неї. Відколи її серіал скасували, Лаура втратила всю свою енергію. Вона погано спала вночі, шкіра була бліда, а під очима з’явилися темні кола. Жінка боялася виходити надвір. Їжу їй доставляли із супермаркету. А коли на килимок падала пошта, це лякало її й Лаура підходила до дверей, як нажахана тварина, боячись того, що там може бути. А потім ще й нічний візит Черрі. Лаура думала про те, як довго вона там стояла, чого шукала й що планувала. Коли Іззі вперше подзвонила, щоб перевірити, чи все гаразд, то так розізлилася, що погрожувала подзвонити в поліцію тієї ж миті, але Лаура знала, що вже дістала від них відповідь. Поліція нічим не могла їй зарадити, допоки Черрі не зробить першого кроку. Лаура зрозуміла, що чекала. Чекала, доки щось трапиться, і це очікування повільно душило її.

Вона мусила щось зробити. Мусила зустрітися з Даніелем. Лаура схопила сумочку та піджак і вийшла з дому.

Вона підійшла до подвійних дверей із великим написом угорі: «Кардіологія». Молода темношкіра медсестра сиділа за столом, і Лаура попрямувала до неї, сповнена страхом від того, що робить це насправді.

— Я можу чимось допомогти? — запитала медсестра.

— Я прийшла, щоб побачити лікаря Кавендіша.

— Він в операційній.

— Гаразд. Коли… Коли він має закінчити?

Медсестра глянула на годинник.

— Важко сказати. Щонайменше години через дві.

Обличчя Лаури спохмурніло.

— Я можу ще щось для вас зробити?

— Ні, усе гаразд. Я повернуся пізніше.

Лаура швидко пішла до того, як їй поставлять більше запитань. Від часу нещасного випадку з Даніелем вона боялася лікарень, але змирилася з тим, що доведеться почекати. Хвилини минали до болю повільно, і вона вирішила на сорок п’ять хвилин вийти кудись випити кави. Аж раптом їй сяйнула думка: «А якщо Черрі зустрічає його після змін? Якщо вона прийде сюди?» Усередині Лаури все стиснулося, і вона підвелася й знервовано пішла до благодійного магазину, наповненого в’язаним одягом від важливих покровителів, потім до подарункового з численними красивими іграшками та повітряними кульками на нитках, а потім нарешті до міні-супермаркету. Десь о пів на четверту вона знову повернулася до реєстратури.

— Лікар Кавендіш уже звільнився? — запитала Лаура в тієї ж медсестри, і вона підвела погляд і кивнула вниз на коридор.

Він був захоплений розмовою з кимось і спочатку не помітив її, тому Лаура скористалася можливістю потайки розглядати його.

Це вперше вона бачила сина в халаті, і її серце затріпотіло від гордості. Потім він підвів очі. Вона не знала, зрадів він їй чи ні. Спочатку Лаурі здалося, що вона помітила на його обличчі вираз якогось полегшення, радість, але він насупився ще до того, як вона в це повірила. Даніель підійшов до неї.

— Мамо, що ти тут робиш?

— Прийшла побачити тебе.

— Я на роботі.

— Так, знаю, але я не можу прийти до квартири, чи не так? — Лаура намагалася стримати досаду. — Я… Я залишила тобі вчора повідомлення. Я багато їх залишала.

Вона побачила сплеск провини. Він відтягнув її подалі від столу медсестер, бо знав про плітки та цікаві очі.

— Вибач… Я просто… Стільки всього сталося. — Він замовк. — Зі мною зв’язалася Венді.

Лаура глянула на нього, шокована.

— Що вона сказала?

Медсестра покликала його на ім’я. Даніель розвернувся.

— Уже йду. Я не можу говорити тут.

— Я можу дочекатися твоєї перерви.

— Вона минула п’ять годин тому, до того ж у мене вона є не завжди.

Побачивши її пригнічене обличчя, він промовив:

— Я приїду до будинку.

— Коли?

— Не знаю…

— Після зміни.

— Це буде пізно.

— Мені начхати. Але спочатку подзвони, — швидко сказала вона, знаючи, що, коли він постукає у двері, уже буде темно.

— Гаразд, я спробую.

— Обіцяєш?

Він узяв її за руку й повів до подвійних розсувних дверей. Вона зупинилася й повернулася до нього, благаючи:

— Прошу.

Емоція в її голосі зворушила його.

— Добре. Тепер іди додому й відпочинь. У тебе виснажений вигляд.

Лаура пішла й усю дорогу відчувала, що тремтить. Вона була така вдячна, така вдячна, що змогла знову поговорити із сином, і відчула, як сильно вона за ним сумувала. І Венді вийшла на зв’язок. Її тривожило те, що вона йому сказала, але Даніель, здавалося, більше не гнівався на неї, тож, можливо, з її провальної зустрічі щось таки вийшло. Проблема з Черрі була й досі дуже нагальною, але зараз вона відкинула її й зосередилася на маленькому помилуванні. Даніель хотів зустрітися з нею. Можливо, він почав їй вірити.

53

Субота, 7 листопада, 22.39

Привіт, мамо, я збираюся заїхати додому переодягтися, а потім, якщо ти й досі хочеш поговорити, я приїду. Якщо ти заснула, не надто засмучуйся, бо я теж дуже втомлений і ми завжди зможемо поговорити завтра. Даю тобі десь півгодини, і, якщо ти мені не передзвониш, я знатиму, що ти пішла спати. Щоб прослухати повідомлення ще раз, натисніть два, щоб зберегти, натисніть…

Вона пропустила дзвінок. Розгнівана на себе, Лаура перевірила, коли прийшло повідомлення. Дякувати Богу, лише двадцять хвилин тому. Вона відразу ж набрала його номер, проклинаючи себе за те, що заснула й не почула телефон. Лаура повернулася з лікарні й намагалася себе чимось зайняти, а потім, коли день тягнувся так довго, вона зрозуміла, що все більше починає непокоїтися. А раптом він передумав? А раптом йому зателефонувала Черрі й він мусив їхати прямо додому? Під кінець вечора вона втомилася відволікати себе читанням, і врешті-решт недосипання впродовж багатьох тижнів узяло гору й вона провалилася в глибокий сон без сновидінь.

Лаура прокинулася на дивані й, прислухаючись, оглянула кімнату. З кожним гудком її серце тонуло все глибше, а потім її переадресувало на жахливий автовідповідач.

— Даніелю, я пропустила твій дзвінок. Я все ще хочу зустрітися. Ти сказав, що й досі будеш на ногах? Будь ласка, приїжджай. Можливо, ти в душі абощо… Дай мені знати. Я чекатиму, тож не хвилюйся про пізній час.

Вона вимкнулася, і несподівано її затопило відчуття ізоляції. Вона глянула на годинник: 22.43. Ще був час. Вона намагалася всадити себе перед телевізором. Через десять хвилин підвелася й зробила собі чашку чаю, поклавши телефон до кишені в штанях, адже не хотіла пропустити ще один дзвінок. Чекаючи, поки закипить чайник, зрозуміла, що Мойсея все ще не було в будинку. Вона відчинила розсувні двері й, стоячи в безпеці, на світлі, усе ще всередині кухні, постукала мисочкою об землю. Він не прибіг. Замість цього вона почула нечіткий, стражденний нявкіт звідкись із глибини саду.

— Мойсею? — Вона покликала, і він відповів нявканням.

Щось було не так. Вона мусила піти по нього. Лаура дивилася на темний сад і проклинала свого кота. Увімкнувши надворі світло, вона побачила доріжку через середину галявини, пластиковий бар’єр будівельників, бездоганну сталеву водну гладь і жодних тіней біля паркану. Там, звідки долинав плач Мойсея.

Лаура вирішила зробити це якомога швидше. Вона вийшла надвір, і її огорнула прохолода ночі. Обійшовши сад із більшою мужністю, ніж очікувала від себе, вона зосередилася на роботі рук, кличучи Мойсея, щоб зрозуміти, звідки він нявкав. Їй це не вдавалося, аж доки вона не дійшла до кінця, туди, де дерева прикривали огорожу. Лаура помітила кота, чи радше його лапу. Вона застрягла в шматку зламаної огорожі, і Мойсей намагався зрушити її, щоб вибратися.

Лаура нахилилася нижче, щоб краще роздивитися. Якимось чином шматок змістився, але хитався й повертався на місце щоразу, коли Мойсей намагався зрушити його. «Напевно, це лисиця постаралася», — подумала Лаура, оскільки дірка була лише в кілька дюймів завширшки й складалося враження, що в сад проникали ззовні.

— Не хвилюйся, я витягну тебе, — сказала вона й відсунула секцію паркану на один бік, але чомусь він усе одно не міг пролізти. — Припини, поквапся, — Лаура відчувала, що її починали оточувати тіні, і їй хотілося якомога швидше повернутися всередину, та Мойсей усе одно не рухався з місця.

— У чому справа? — запитала вона, по спині пройшов морозець.

Лаура розвернулася, щоб поглянути назад, на будинок, і їй здалося, що він так далеко, а ще ж доведеться перетнути велику частину саду. Збоку, куди не діставало світло, і досі було темно, і Лаура там нічого не бачила. Вона потяглася через огорожу й спробувала схопити Мойсея за загривок, однак він пручався. Зрештою їй таки вдалося витягти його. Лаура посадила кота собі на плече, і він зразу почав мурчати. Вона глянула на відчинені двері до будинку, звідки струменіло світло з кухні. Піднявся вітер, і позаду неї сколихнулися дерева. Жінка здригнулася. Щойно вона побігла, як відчула, що хтось її переслідував. Вона схопила Мойсея на руки й почула власний стогін, не наважуючись озирнутися. Від страху поколювала шкіра, напруження все зростало, поки вона простувала через сад, аж доки нарешті не пірнула всередину й не зачинила за собою двері. Лаура шалено намагалася провернути ключа, але її руки спорснули. Вона впустила Мойсея, потім двома руками смикнула ключа й почула, як клацнув замок. Ледь дихаючи, жінка визирнула з вікна. Надворі нікого не було.

Телефон у кишені подав сигнал, налякавши її. Це було повідомлення від Даніеля.

«Вибач, був у душі. Уже виїжджаю».

О, дякувати Богу. Вона майже скрикнула від полегшення.

— Даніель їде, Мойсею.

Вона ненавиділа бути в домі сама. Уже було пізно, а до того часу, коли він приїде, стане ще пізніше, можливо, їй навіть вдасться переконати його залишитися на ніч. Лаура квапливо надіслала відповідь, а потім повернулася у вітальню й сіла на краю дивана, чекаючи на його прибуття. Даніель їхав до неї. Раптом її затопило почуття, схоже на ейфорію. Вона все ще тримала телефон у руках. Чи не запізно, щоб подзвонити Іззі? Лаура вирішила спробувати.

— Що сталося? — відразу ж запитала подруга.

— О, нічого, нічого. Вибач, я знаю, що вже пізно, але не сталося нічого поганого. Насправді навпаки. Даніель приїде, щоб поговорити. Сьогодні я бачила його в лікарні, і він сказав, що приїде до мене після своєї зміни.

— О, люба, це ж чудово. Саме вчасно.

— Гадаю… Гадаю, він став трохи щось підозрювати. Зрозумів, що з Черрі не все так просто.

— Справді? Звідки ти про це знаєш?

— У лікарні він на дещо натякнув.

Іззі глибоко вдихнула.

— Алілуя.

— Знаю, — м’яко відповіла Лаура, — знаю.

Побажавши доброї ночі, Лаура перемикала канали, намагаючись згаяти час, поки він приїде. Шоу «911» та фільми про побачення з дев’яностих аж ніяк не допомагали вгамувати якесь божевільне відчуття, так, наче тих, з нормальним життям, нормальними родинами вже давно заборонили на телебаченні на користь знедолених і покинутих.

О 23.28 Лаура почула, як у двері подзвонили. Вона підскочила й швидко пішла, щоб впустити його. «Ніколи раніше мені не хотілося товариства дужче, ніж зараз», — думала вона, відчиняючи двері. Майже відразу Лаура налякано скрикнула, однак Черрі вже була всередині й зачиняла за собою двері. Жінка позадкувала, врізавшись у стіл у коридорі.

— Що ти тут робиш? — тільки й змогла промовити вона.

— Знаю, що я не та, на кого ти чекала, — сказала Черрі, кладучи свій рюкзак на стіл так, наче жила тут.

Лаура спостерігала за нею, її серце шалено билося, і вона намагалася зрозуміли, що Черрі тут робила, і побачила, що дівчина була розслаблена, діловита, наче постійно ходила до когось уночі.

— Де Даніель?

Черрі не відповіла, лише якось дивно глянула на Лауру, і вона несподівано відчула страх.

— Що ти з ним зробила?

Черрі похитала головою, розважена надмірно розвиненою уявою Лаури.

— Нічого! Але нам і справді варто обговорити це ставлення. — Вона підняла руки вгору й відчула, що її це починає розважати. — Я сказала це щиро, просто ти надто підозрілива. І ти мені вже остогидла. Якби ти дала мені хоч найменший шанс, то відкрила б для себе, що я не така вже й погана.

Черрі подумала, що Лаура виглядає стривоженою, навіть наляканою, і на якусь мить відчула спалах задоволення, а потім опанувала себе. Вона була тут, щоб спробувати розставити всі крапки над «і». Лаура цього не заслуговувала, але правда була в тому, що її життя стало б значно простішим, якби їй не довелося продовжувати цю вендету. Вона вже зробила достатньо, щоб довести свою точку зору, і якщо Лаура відступиться, Черрі була готова забути про те, що підготувала далі. Спочатку переслідування Лаури приносило їй задоволення, але час усеохопний, і згодом це стало більше схоже на спроби приборкати коня. Заради Бога, скільки ще готова витримати ця жінка?

Від такої щедрості та відчуття власної справедливості всередині в Черрі розлилося тепло. Прочекавши цілий день, вона дійшла висновку, що між цегляних стін та пасивності їй було нудно. До того ж її дратувало те, що на якийсь час вона втратила контроль над ситуацією. Даніель того дня працював у вечірню зміну, тому це дало їм можливість разом поснідати. Атмосфера була вимушено приязна, і жоден із них не згадував про вчорашній вечір, навіть попри те, що Черрі збиралася з’ясувати, що ж підірвало цілковиту довіру й змусило його бути з нею нещирим. Підсвідомо вона знала: якби запитала прямо, Даніель удав би, що не зрозумів, про що вона. Черрі відкинула припущення, що, може, він знайшов щось, що могло кинути на неї тінь підозри, — вона була обережна, тож не існувало нічого, окрім надій, сподівань та планів у її голові. Хай там як, а Черрі була відкритою та щирою. Вона могла кохати його, підтримувати в кар’єрі, доглядати за будинком та дітьми. Ні, що їй було потрібно зробити, так це перевірити його телефон. Це було найбільш імовірне джерело, оскільки все було добре, поки вона не повернулася з вином. Напевно, він говорив із кимось чи спілкувався в інтернеті, поки її не було. Сподіваючись, що зможе влізти в його телефон, коли він буде в душі, Черрі з досадою виявила, що він узяв його із собою до ванної кімнати, щоб слухати музику. Після цього він не залишав його більш ніж на хвилину, ну, може, дві, і перед тим, як піти, поцілував її на прощання й вийшов із квартири, забравши джерело інформації із собою.

Вона плюхнулася на лимонний диван, загнана в глухий кут, і зрозуміла, що мусить просто чекати, доки він повернеться, а потім підлаштувати все так, щоб він вийшов кудись без телефону й вона могла все перевірити так, щоб її не впіймали. Вона лаяла себе за те, що не подумала про це відразу й тепер змарнує весь день. Щоб якось налаштувати його на повернення, вона відіслала йому повідомлення. Це було щось непристойне, безтурботне, дражливе й давало йому зрозуміти, що вона вже забула про його підозріливість, і їй до смерті кортіло відтрахати його. Вона сподівалася, що щось із цього відволіче його і/або поверне додому якомога раніше, тож вона матиме змогу попорпатися в його телефоні.

Увесь день Черрі байдикувала, чекала, думала, планувала, як дістати його телефон, і вправлялася в тому, що робитиме з результатом. Існувала висока ймовірність того, що це Лаура дзвонила йому, і вона уявила їхню розмову, коли Даніель ходив туди-сюди кімнатою, намагаючись залишатися спокійним.

«Даніелю, у мене навіть немає слів… Ми ж обоє знаємо те, що вона намагалася віддалити тебе від мене. Тобі не здається, що вона трохи, не знаю, як це сказати… одержима?» Черрі також знову повторила б свою болісну реакцію на її звинувачення, таку сильну, що й сама почала б вірити у власні заперечення. Це був гарний знак. Між цим вона розважала себе переглядом весільних сайтів, починала планувати, де відбудеться весілля, що вона вдягне. Однак це було не так весело, як мало б, тому що Черрі не могла повністю розслабитися, поки ситуація з Даніелем не заспокоїться.

Коли він повернувся додому, Черрі підійшла до вхідних дверей, щоб привітати його, турботливо взяти сумку й розім’яти плечі.

— Це чудово, — схвально сказав він, нахиляючи шию, але довго на місці не залишився й попрямував на кухню чогось випити. — Я пообіцяв сьогодні поїхати до мами, якщо для неї це буде не запізно, — промовив він, наповнюючи склянку водою.

Це був один із тих сценаріїв, котрі вона передбачала.

— Уже пів на одинадцяту, — сказала Черрі, прикидаючись, що здивована, але без гіркоти, обережна, щоб не відштовхнути його.

Це вперше, відколи повернувся, Даніель глянув їй у вічі, і вона безтурботно дивилася на нього.

— Знаю. Вона, мабуть, уже заснула. Я залишив їй повідомлення, щоб вона передзвонила, якщо ще не спить. — Він коротко поцілував Черрі. — Я лише прийму душ, — і пішов до ванної кімнати, але цього разу залишив телефон на столі.

Це було те, що треба, але вона зачекала, доки не почувся шум води, і вже хотіла взяти телефон, аж раптом він почав дзвонити. Налякана, вона відсмикнула руку. «Мама» — висвітилося на екрані. Черрі почекала, поки телефон затихне й з’явиться повідомлення про пропущений дзвінок. Вона взяла телефон і залізла в повідомлення Даніеля.

«Даніелю, я пропустила твій дзвінок. Я все ще хочу зустрітися. Ти сказав, що й досі будеш на ногах? Будь ласка, приїжджай. Можливо, ти в душі абощо… Дай мені знати. Я чекатиму, тож не хвилюйся про пізній час».

Черрі не хотіла, щоб він їхав. Їй потрібно було більше часу, не варто було роздувати вже й без того палаючий папір. Вона натиснула «3», щоб видалити повідомлення, а потім швидко продиктувала розпізнавачу голосу своє повідомлення. Після цього переглянула історію дзвінків. Угорі списку був дзвінок Лаури, і кількома дотиками вона видалила його. Черрі прокрутила кілька номерів, очевидно, його колег, далі дзвінок від Віла, Говарда, а потім Черрі побачила той дзвінок. Номер був не підписаний, і його було видно повністю. От тільки вона знала його напам’ять, бо жила там. Квартира її матері. Її мати й Даніель розмовляли о восьмій тридцять сім минулого вечора. Вона поспіхом намагалася згадати. Це було якраз тоді, коли вона пішла за вином. Її серце обірвалося. Тож він усе знав чи щонайменше достатньо. Так от чому Даніель не міг поглянути їй у вічі, коли вона повернулася, от чому він віддалився відтоді. І саме тому сьогодні ввечері він збирався зустрітися з Лаурою.

«От тільки цього не буде», — швидко нагадала вона собі. Черрі видалила повідомлення. Вона часто ловила себе на тому, що її мозок найкраще працює під тиском обставин і, розв’язуючи проблеми, починає аж наче гудіти — цього вечора все було так само. Насправді сьогодні на неї зійшло натхнення. Вона була геніальною і, здається, точно знала, що їй робити.

Вона поїде зустрітися з Лаурою.

Черрі відчула дивну приреченість, немовби, зрозумівши, що робити, вона почала цілий ланцюжок подій. Вона ще не знала, якими вони будуть, але якимось чином це дало б їй бажані відповіді.

Однак вона мусила підготуватися, і швидко. Шум води стих, і він одягнеться вже за хвилину. Вона порилася на кухні, схопила два шматки хліба, намазала їх маслом і поклала шматочок шинки та перцю. Налила склянку води й поставила на стіл, щойно він зайшов.

— Ти, напевно, голодний. Мені здалося, тобі потрібно швидко перекусити, особливо якщо після цього ти поїдеш до мами.

Здавалося, його вразила її далекоглядність.

— Дякую. Мій телефон не дзвонив?

Вона похитала головою. Даніель глянув на годинник у кухні, і вона простежила його погляд. Було десять хвилин до одинадцятої.

— Я сказав, що даю їй півгодини. Я поїм, і якщо до цього часу вона не подзвонить, це означатиме, що вона заснула.

Черрі уважно дивилася за тим, як він з апетитом наминав сендвіч. Закінчивши, Даніель стиснув долоні й потягнувся, висловлюючи всю втому важкого дня. Потім він знову взяв телефон, і Черрі перехопило подих: а раптом він подзвонить Лаурі. Однак Даніель поклав його на місце.

— Просто валюся з ніг, — сказав він. — Завтра мені на роботу на шосту.

— Не звинувачую тебе, — сказала Черрі, поставивши його тарілку в посудомийку.

— Вибач, сьогодні з мене нікудишня компанія, правда? — Він позіхнув, відчувши величезне виснаження, яке, здавалося, здивувало його.

— Іди спати, — суворо сказала Черрі. — Я приєднаюся до тебе за хвилину, лише закінчу з цим, — і почала засипати посудомийку сіллю.

Вона навмисно тягнула час, і, коли зайшла до спальні, він, на її задоволення, уже заснув. Черрі привітала себе із сендвічем. Вона додала півтаблетки зопіклону — залишок від тих днів, коли Даніель «помер» і вона вважала, що втратила все, тому не могла заснути. Цього вистачило для того, щоб він міцно заснув, однак препарат був недостатньо сильний, щоб залишити якісь помітні симптоми на ранок. Вона роздробила його й змішала з червоним перцем, а часниковий майонез приховав неприємний смак. Залишалося зробити лише одне. Вона взяла телефон Даніеля, який він поставив на зарядку на столі, відправила повідомлення, а потім видалила запис.

«Вибач, був у душі. Уже виїжджаю».

— Гадаю, саме час розібратися з цим… з розбіжністю поглядів, — почала Черрі. Лаура продовжувала дивитися на неї широко розплющеними очима і, правду кажучи, була схожа на повну ідіотку. Від цього Черрі стало дуже добре на душі. Вона відчула себе важливою, навіть попри те, що була готова запропонувати оливкову гілочку миру.

— Замість того, щоб тобі постійно намагатися позбутися мене, а мені — помститися, — вона побачила, як Лаура напружилася від ледь уловимого визнання її схем, — чому б нам не помиритися до того, як усе вийде з-під контролю?

Що з нею не так? Чому вона все ще витріщалася так, наче їй провели лоботомію? Зовсім як зачарована. Черрі пройшла вперед і побачила, як Лаура затремтіла.

— Не нервуйся ти так. Я просто хочу сісти, от і все. — Вона провела Лауру в її ж власну вітальню й зручно вмостилася на дивані. Лаура все ще стояла у дверях.

— Припускаю, попросити щось випити — це вже занадто? Хоча не зважай. Дозволь мені просто сказати те, заради чого я прийшла. Лауро, я й справді докладала всіх зусиль, щоб підійти, щоб бути гарною людиною, ідеальною дівчиною для Даніеля… — Згадавши про щось, вона роззирнулася по кімнаті й із жалем розсміялася. — Того дня, коли я прийшла на вечерю, коли ми вперше зустрілися, я дуже нервувалася, а всі твої вчинки змушували мене почуватися зайвою. Були ти й Даніель, і жодного місця для когось іншого. Але я не зайва, більше ні, а ти, здається, ніяк цього не зрозумієш. Та я готова забути про все. Нам варто подружитися. Я хочу, щоб ми стали друзями.

Зрештою Лаура промовила:

— Ти збожеволіла?

Черрі оглянула кімнату так, наче подумала, що Лаура зверталася до когось іншого.

— Ні. Я справді не знаю, що такого зробила, щоб ти мене так зненавиділа.

Лаура вже було відкрила рота, щоб відповісти, але Черрі зрозуміла, що вона збиралася сказати, і це роздратувало її.

— О, знаю, цуценя, лист Маріанні, хоча він і вирішив розлучитися з тобою сам, — зневажливо додала вона, — але все це було після того, як ти так паскудно зі мною обійшлася. Та брехня… Це… не можна пробачити.

Лаура здригнулася.

— Не можеш посперечатися, правда? Я просто дала тобі скуштувати власної пігулки. — Черрі встала й пройшла повз Лауру до кухні.

Там було темно, і єдиним джерелом світла були лампи під шафками.

— Я маю сама собі налити? — зітхнула вона, дістаючи пляшку соку з холодильника.

Лаура обережно спостерігала за нею, але нічого не говорила. Вона побачила свій телефон там, де й залишила його, і розмірковувала, чи зможе дістати його й набрати 999 так, щоб Черрі цього не помітила. Але тоді вона б точно почула голос у слухавці, до того ж Лаура не була впевнена, чи не поїхав у Черрі часом дах. Лаура знала, що, напевно, варто спробувати поговорити з нею, умовити чи щось таке, але вона нервувалася, не знаючи, з чим мала справу. Вона повільно відчинила шафку, витягла склянку й штовхнула її через стіл. Черрі глянула на неї з приємним подивуванням.

— Дякую. Бачиш, це не важко. Бути милою. — Вона налила собі соку. — Знаєш, ти зробила Даніеля жалюгідним. — Вона бачила, як спалахнули очі Лаури на саму згадку про її сина, і нетерпляче зітхнула. — Він не знає, що я тут, і зараз точно не в тому фізичному стані, щоб приїхати. Він спить, — додала вона у відповідь на стривожений погляд Лаури, — і, напевно, якийсь час не прокинеться.

— Що ти з ним зробила? — розгнівано спитала Лаура.

Черрі зупинилася, ледь ковтнувши.

— Знаєш, тобі варто хоч інколи прислухатися до себе. Він дорослий чоловік. Йому не потрібна мамуся, котра втручається в його життя. — Вона глянула на неї. — З нас вийде гарна пара, він і я. Я гарна людина. Я не зробила нічого поганого, я важко працювала задля цього.

— То ти визнаєш це? — тихо промовила Лаура.

— Що?

— Що ти планувала отримати Даніеля. Ти обрала його через те, що він має.

Черрі розгнівано стукнула склянкою об стіл. Ця жінка була така обмежена, не готова побачити речі під іншим кутом зору. Їй не подобалося те, що вона хотіла поладнати, стати кращою. Господь дозволив бідним людям думати про гроші, коли їх у них не було.

— Заради Бога. — Вона підійшла до задніх дверей і визирнула надвір. Було темно, але в саду й досі горіло світло.

Засмучена, Лаура спостерігала за нею й не могла далі триматися. Черрі звільнила всі її страхи й тривоги. Її голос тремтів.

— Ти сказала, що ти гарна людина, але ніколи в житті я не чула нічого обурливішого. Ти брехуха, що постійно прикидається й маніпулює іншими. Тебе цікавить тільки одне, і це те, що ти зможеш отримати для себе.

Черрі напружила плечі.

— Ні…

— Ти лише егоїстичний паразит…

— Ні, це не так…

— …і на моє нещастя, так трапилося, що мій син опинився не в тому місці й не в той час, коли прийшов в агентство нерухомості…

— Зупинися… — Черрі затулила вуха долонями.

— …і ти систематично руйнуєш його життя, і навіть твоїй матері соромно називати тебе дочкою…

— ЗАТКНИСЯ!

Крик Черрі завис у повітрі, і якийсь час жодна з них нічого не говорила. Черрі намагалася заспокоїти дихання, контролювати бажання налетіти на Лауру, зірвати самозакоханий, осудливий вираз обличчя з цієї привілейованої жінки. Вона зосередилася на саду, розмірено дихаючи й заштовхуючи назад той гнів, що загрожував затопити її. Тремтячи, вона стиснула долоні в кулаки. Раптом її затопив смуток, відчуття поразки, що могло вивести її з рівноваги. Вона запропонувала Лаурі дружбу, повагу, хотіла навіть, щоб їхні стосунки нагадували матір та дочку, і що отримала натомість? Відмову та ворожість. Вона ніколи не підходитиме. Черрі стражденно поклала руки на вікно й саме тоді побачила це. Просто посеред галявини. Вона знову уважно придивилася, просто щоб переконатися, що не помилилася. Там точно було порожньо, віконне скло зникло.

Вона розвернулася.

— Лауро, мені шкода, що ти й досі так вважаєш, але не думаю, що ти розумієш, що я намагаюся сказати. Ми з Даніелем кохаємо одне одного, — до того, як Лаура почала сперечатися далі, вона поклала руку на дверну ручку. — Не проти, якщо я впущу трохи свіжого повітря? Для мене це трохи важко.

Вона розблокувала розсувні двері й відсунула першу секцію. Потім зробила один крок у дворик. Було прохолодно, але свіжість іще більше загострила її розум, і було в цій темряві щось, що в той момент змусило її нервуватися.

Лаура обережно спостерігала, її серце шалено билося в грудях. Тієї секунди, коли вона закінчила свою тираду, уже пожалкувала про свою імпульсивність. Мовчання Черрі тривожило її, а тепер вона вийшла в сад. Що їй робити? Вона зважила можливість зачинити двері й замкнути їх, але Черрі все ще була надто близько. Вона могла повернутися за півсекунди й встромити ногу у двері — ні, вона ніколи не зможе зачинити їх вчасно. Лаура зробила крок уперед, сподіваючись, що ця дія зможе змусити Черрі теж відступити глибше в сад і подалі від дверей.

Несподівано Черрі розвернулася й повністю розчинила двері, аж до стіни.

— Годі тобі, це прекрасна ясна ніч, — сказала вона й жестом показала Лаурі виходити.

Лаура подумала якусь мить. Якщо вона піде за Черрі надвір і заведе її достатньо глибоко в сад, поки сама залишатиметься достатньо близько, то, можливо, зможе забігти в будинок і замкнутися там. Вона вийшла надвір, і Черрі почала йти на газон.

«Це схоже на диво», — думала Черрі, наче так і мало бути. Діра просто посеред газону. Лаура могла впасти випадково. Це було щось із того, що легко могло статися, навіть якби її тут не було. Вона знала, що мусить знову розізлити Лауру, бо коли та засмучувалася, то ставала необережною.

— А як щодо того, щоб ти запропонувала мені щось, що змусило б мене піти? — поки говорила, Черрі пройшла трохи далі до дірки в землі.

Не надто швидко. Маленькими, маленькими кроками. Вона всміхнулася собі, коли почула, що Лаура пішла за нею.

— Ти хочеш грошей? — задихаючись від обурення, промовила Лаура. — Грошей, щоб ти трималася подалі від Даніеля? Ти, певно, збожеволіла. Я заплачу тобі, а ти скажеш йому, що то була моя ідея? Вважаєш мене такою дурною?

«Ні, не дурною, — подумала Черрі, — просто трохи оскаженілою». Вона пройшла ще трохи далі, наче просто розмірковувала над словами Лаури.

— Я б цього не зробила. Я б пішла, і ти більше мене не побачила б. — Вона підійшла так близько, як тільки могла, не викликавши підозр. Тепер Лаура була дуже близько, лише за кілька метрів. Їй потрібно було обійти її, стати позаду. Тоді вона побігла б до неї, щоб Лаура відсахнулася назад і випадково впала. Несподівано оступилася й трагічно впала в підвал. Потім Черрі просто поїхала б додому й лягла спати. Прокинулася б із Даніелем і чекала б на новини, навіть пальцем би її не торкнулася. Вона почала обходити Лауру.

— Або я могла б просто сказати Даніелю, що в нас нічого не виходить, що я зустріла когось іншого.

У Лаури всередині все стиснулося.

— Не треба. Не роби цього. Просто йди.

— Тоді зупинімося на сотні тисяч. Ні, на двох. Для тебе це дрібниці.

— Будь ласка. Зараз я прошу. Просто забирайся з мого будинку.

— Якщо я зникну, ця чорна смуга закінчиться. Це того варте, Лауро?

Тепер Лаура тремтіла, благаючи:

— Дай мені спокій. Ти сказала, що хочеш, аби ми були друзями, я теж цього хотіла від самого початку. Це те, що я намагалася зробити.

Тепер Черрі була майже точно позаду Лаури. Усе, що їй потрібно було зробити, це трохи відійти до будинку, і вона опиниться на правильній позиції. Поки вона говорила, то мусила непомітно підійти на один фут ближче. Непомітні, незначні рухи. Вона почала відступати, даючи собі достатньо простору для бігу.

54

Субота, 7 листопада, 23.46

Даніель застогнав уві сні й покрутив головою.

— Іди геть, — пробурчав він, але Руфус продовжував його лизати.

Десь глибоко в безтямності він знав, що це було цуценя, але не міг прокинутися. Він також цілком усвідомлював цей факт, і це змусило його боротися, щоб змусити себе виринути з туману.

Навіть коли він лежав на подушці, моргаючи в темряві, то не був упевнений у тому, що не спить. Руфус був у захваті, побачивши, що Даніель прокинувся. Але в хлопця гуділа голова, він відчував слабкість, і йому здавалося, що він перебуває на межі сну й реальності. Можливо, він непритомніє, але не схоже було на це, здавалося, наче він під дією якогось препарату чи чогось такого, і Даніель не міг зрозуміти, як таке трапилося. Йому знадобилося чимало часу для того, щоб опритомніти й зрозуміти, що насправді він не спить, тому він не помічав відсутності Черрі добрих п’ять хвилин. Не до кінця вірячи в це, він увімкнув світло біля ліжка. Її бік був справді порожній і, судячи з рівно застеленої ковдри та збитої подушки, вона ще не лягала. Він глянув на годинник: 23.51. Боже, як же в нього боліла голова. Звісивши з ліжка ноги, Даніель, хитаючись, дістався до аптечки, видавив із блістера кілька пігулок і проковтнув їх, запивши водою. Він намагався позбутися туманності, але через це в нього ще сильніше почало паморочитися в голові.

Він думав про те, де була Черрі. У коридорі горіло світло, але по всій квартирі порожньо. Звісно ж, вона не могла кудись піти, не о такій порі. Перевіривши всі кімнати, — цуценя стрибало за ним, — просто на той випадок, якщо вона заснула абощо, і не знайшовши її по всій квартирі, Даніель почав непокоїтися. Він знайшов свій телефон і подзвонив їй, але його відразу ж переадресувало на автовідповідач.

— Черрі, де ти? Уже пізно і я хвилююся. Передзвони мені, щойно це отримаєш.

Він намагався думати. Щось, очевидно, було не так, але його мозок не дозволяв йому зрозуміти, що саме. Він розмірковував, чи дзвонити в поліцію, але спершу подумав, що хтось інший міг знати, де вона. Це була Венді, і чомусь він сумнівався, що вона знала. Та все одно нікого більше не залишалося, тож він знову підняв телефон і лише тоді помітив непрочитане повідомлення. Думаючи, що воно від Черрі, Даніель швидко зайшов у меню, але воно було від його матері.

«Чудово, чекаю на тебе за п’ять хвилин. Х»

Він не знав, що вона мала на увазі. Повідомлення відправили сорок хвилин тому. Даніель намагався зрозуміти. Він думав, що його мама заснула. Вона не відповіла на його голосове повідомлення. То чому вона чекала на нього? Сьогодні? Він подзвонив їй, але телефон був вимкнений. Дивно. І де Черрі? Усе це не мало сенсу. Кому відповідала його мати? Несподівано відповідь прийшла до нього. Він спантеличено глянув на телефон. Черрі поїхала туди?

«Чому?»

Різноманітні непрохані запитання спадали йому на думку, але жодне з них не було сформоване до кінця і всі вони були такі зловісні. Швидко схопивши піджак та ключі, Даніель вийшов із квартири.

«Холодне повітря допоможе», — думав він, швидко йдучи вулицею й відчуваючи несамовите бажання бігти, хоча все його тіло було втомлене. Його підганяла зростаюча паніка. Чи був якийсь інший шлях? Якщо він зможе втримати такий темп, то буде там за п’ять хвилин. Він зійшов із головної вулиці, тротуари були порожні. Коли проходив повз випадкові будинки, на них загоралося охоронне світло. До того часу, коли він дістався будинку своїх батьків, його руки й ноги боліли й він зрозумів, що був під дією якогось снодійного. Було лише одне можливе пояснення того, як він міг прийняти його, і це розуміння шокувало його. З ним це зробила Черрі, але найбільше його лякало не це, тепер він почав боятися, чому вона так учинила. Він звернув на доріжку до будинку тридцять вісім і подзвонив у двері. Через запнуті штори пробивався ледь помітний промінь світла справа від коридору. Даніель відійшов і глянув на вікна на другому поверсі — там було темно й жодних ознак життя, а потім подзвонив знову, але вже не чекав, а замість цього витягнув із кишені ключі.

Відімкнувши двері, він зайшов усередину, уважно прислухаючись до звуків матері, але було тихо.

— Агов? — вигукнув він. — Це я, Даніель.

Йому ніхто не відповів. Хлопець повільно пройшовся будинком. Спершу вітальня. Телевізор був увімкнений, а Мойсей наполовину спав, ліниво ніжачись на дивані. Потім він пройшов до темної кухні, а коли підійшов ближче, то відчув холодний протяг і, перетнувши кімнату, побачив відчинені задні двері, а крізь них у саду свою матір та Черрі.

Спочатку він не розумів, що вони робили. Черрі стояла до нього спиною, а його мати була чимось засмучена, і хоча він і чув голоси, але не міг до кінця зрозуміти, про що вони говорили.

У м’якій темряві, за стінами заввишки шість футів, які оточували сад, Черрі відчувала якусь приватність, наче була під захистом їхньої власної маленької бульбашки тіней. Це було так просто. Поруч нікого. Вона подивилася на небо й удала, що розглядає місяць, хмари, що рухалися, але насправді перевіряла вікна сусідніх будинків.

— Молодий місяць, — бадьоро сказала вона.

Жодного світла з кожного боку, так далеко, як вона могла бачити. Вони були повністю самі в цьому місці поза простором та часом. Це могло статитися так легко. Лаура вийшла сюди, у сад, підійшла до діри надто близько, спіткнулася, підсковзнулася й упала. Черрі здригнулася. Це було й справді небезпечно, несхвально подумала вона. Черрі подумки прокрутила можливі докази. Місця злочинів тепер були нові, і було б добре дослідити їх як слід, але вона бачила достатньо шоу, щоб знати, що робити. Даніель спав, тож її алібі, що вона була з ним, переконливе. У будинку вона торкалася дверцят холодильника, пляшки із соком, склянки, ручки розсувних дверей і все. Вона згадала все з надзвичайною чіткістю й знала абсолютно точно, що якби повернулася назад, то змогла б відтворити кожен свій крок із точної позиції. Вона ніби спостерігала за своїми діями в режимі сповільненої зйомки, так, наче то була не вона, а зовсім інша людина, і Черрі була впевнена, що зможе безпечно й безслідно піти. Вона знову глянула на вікна. У кожному темрява сну, штори опущені, наче це було зроблено навмисно, щоб залишатися в незнанні. На цих висококласних вулицях не було зла.

Від огорожі прослизнула лисиця, відштовхнувши одну з останніх панелей, здається, зламану. На якусь мікросекунду вона задумалася, що це була її лисиця, з Тутінга, і зрозуміла, що це смішно. Ще до того, як лисиця встигла перебігти сад, Черрі підняла руки, відкрила рота в тихому крику і, як скажена тварина, кинулася на Лауру, чиє обличчя раптом спотворив жах, і жінка інстинктивно позадкувала подалі від нападу.

— Ні! — заволав чийсь голос.

Черрі вражено повернулася й побачила, як крізь задні двері вибігає Даніель. Вона втратила рівновагу тієї ж миті, коли Лаура відчайдушно розмахувала руками, намагаючись зачепитися за будь-що, до чого могла дотягтися, а потім закричала. Насправді крики продовжували вириватися з її горла: вона була на землі й відчувала, як повз неї пролітають пластикові бар’єри, їй не хотілося помирати, вона не могла впасти, тож несамовито розмахувала руками, відчуваючи на собі вагу Черрі, а потім занурила пальці й обличчя в бруд, намагаючись видряпатися до будинку, продовжуючи кричати від жаху, і тоді почула дивний віддалений гуркіт, і Даніель схопив її й витягнув нагору; вона притислася до нього, у голові було пусто від жаху, як у тварини чи в малої дитини, тому вона вмостилася на колінах у сина, боячись, що Черрі й досі може прийти, але цього чомусь не відбувалося, і через якийсь час вона почала розуміти, що то був за гуркіт.

Eпілог

Лаура спостерігала з вікна, як чоловік з агентства нерухомості встановлює перед будинком знак про продаж. Звісно ж, не «Гайсміт та Браун», але було чимало гідних агентів, котрі професійно займалися угодою та знижкою на її будинок. Ані вона, ані Говард не хотіли жити тут після того, що сталося, і Говард навіть не спускався до барлогу. Він просто волів дозволити вантажникам спакувати все, що належало йому, і перевезти це до його нового будинку. Лаура намагалася не дивитися на його майно; ті речі, поруч із якими вона жила роками, забирали з будинку до Сейнт Джонз Вуд, де він тепер розділить їх із Маріанною. Через кілька тижнів Даніель переїхав до своєї квартири, — не до тієї, де він жив із Черрі, а до іншої, без спогадів. Він знайшов її сам у дешевшій частині міста й орендував, і цього разу Говард не став сперечатися. Лаура була не проти, адже вона сама мешкала в невеликому будинку, достатньо близько від Даніеля, щоб регулярно з ним бачитися, і достатньо далеко, щоб кожен із них мав своє життя.

Їй знадобилося чимало часу, але зрештою Лаура набралася сміливості й поїхала туди. Спускаючись ліфтом, вона не могла не думати про парамедиків, які були тут кілька тижнів тому, щоб забрати Черрі. Не могла не думати про те, як вона виглядала й що вони мусили робити. Коли вони дісталися до неї, дівчина була вже мертва. Лаура знала це, тому що Даніель спустився до неї відразу після нещасного випадку, щоб перевірити, чи міг чимось допомогти.

Тепер там, звісно ж, прибрали, але у видінні, котре поставало перед нею, вона бачила не Черрі, яка нерухомо лежала на підлозі, а ту вечірку, коли вони спустилися туди разом, лише вдвох, і їй здалося, що зараз вона почує клацання підборів по плитці. Скляне вікно встановили на місце, і коли Лаура глянула вгору, то несподівано відчула себе в пастці, тому поквапилася піти звідти й повернулася до будинку.

Поліція допитала її та Даніеля, а ще сусідів, котрі чули її крики й визирнули з вікна за два будинки від них. Даніель був ключовим свідком, оскільки бачив, як Черрі впала. Він сказав поліції, що вона підсковзнулася. Черрі намагалася змусити впасти його матір, перед смертю налетівши на неї, а потім втратила рівновагу, озирнувшись, щоб глянути на нього, і впала сама, перед цим врізавшись у Лауру. Лаура дуже уважно стежила за сином, коли він змінив хід подій та кінцеву версію того, що бачив. Він скорботно розповів те, що здалеку бачили й сусіди, коли визирнули зі свого вікна. Цього виявилося достатньо для коронера, який постановив вердикт — смерть у результаті нещасного випадку.

Ніхто не бачив. Ніхто. Вони так ризикували, і це змушувало її тремтіти від думки, що раптом усе пішло не так. Мить божевілля. Звісно, усе це було самозахистом — зрештою, Черрі намагалася її вбити. Та все одно вона нічого не сказала, бо була надто налякана. Якоїсь миті, коли їхні погляди зустрілися, на частку секунди у ній піднялося щось первісне. Вона могла врятувати Черрі. Можливо. Вона б простягнула руку. Доторкнулася до неї. Але не змогла б безпечно витягти її. Усе сталося так швидко, і було важко зрозуміти, чи була вона достатньо близько для цього. Ніхто не зміг би.

Лаура без вагань приймала рішення. Саме це й переслідувало її в нічних кошмарах. Тепер у неї був скелет у шафі. Ким вона була.

Вона ніколи не забуде. Можливо, з часом навчиться з цим жити.

Подяки

Дякую моєму чудовому агентові Гаї Бенкс за те, що спрямувала мене на правильний шлях, і за весь ентузіазм, підтриманий такою ж чудово Люсі Фосетт. Спасибі вам обом за все, що ви зробили й продовжуєте робити. Дякую також Джоелові Ґотлеру, чиї слова навічно залишаться в моїй пам’яті, Маркусові Гоффману, усім помічникам по всьому світі, а також Меліссі Махі, Албі Арнау й Меттью Гульдену.

Глибока вдячність Тріші Джексон за її блискуче розуміння й за те, що завдяки їй я почувалася так комфортно, а також команді «Pan Macmillan», яка займалась усім, що відбувалося за лаштунками.

Величезне спасибі також Алісії Кондон та всій команді «Kensington Books».

Дякую Барбарі Гайнціус, яка була зі мною від самого початку.

Дякую Вікі Гілл, твоя дослідницька допомога неоціненна.

Спасибі моїй сім’ї: татові, Саллі, мамі, Рісові, Нілові, Тіні, Лейлі та Брандтові. Ваші підтримка й хвилювання для мене все. Спасибі Етті за уроки гольфу.

Дякую неймовірно надихаючим Ліві та Клементині.

І дякую моєму партнерові Джонні, який незворушно підтримував мене й дозволяв мені жувати своє вухо з моїм «А якщо?..».

Примітки

1

Район у східній частині Лондона. — Тут і далі прим. перекладача, крім окремо зазначених.

2

Кенсінгтон — один із найпрестижніших районів у центрі Лондона.

3

Популярна мережа супермаркетів.

4

Королівський парк площею 1,4 км2 у центральній частині Лондона.

5

Монумент у Кенсінгтонському парку Лондона, встановлений королевою Вікторією на честь свого чоловіка Альберта, який помер у 1861 році від тифу.

6

Невелике штучне озеро в Гайд-парку, площею 12 гектарів, створене в 1730 році.

7

Один із районів Лондона.

8

Лондонська королівська зала мистецтв — одне з найпрестижніших місць проведення концертів.

9

Нагорода Британської академії кіно й телемистецтв, яку вручають за досягнення в галузі кінематографії, телемистецтва, комп’ютерних ігор та мистецтв для дітей.

10

Символ лондонського таксі, яке є найпопулярнішим засобом пересування для місцевих жителів та цікавою розвагою для туристів.

11

«Veuve Clicquot» — усесвітньо відома компанія-виробник шампанських вин, також бренд; розташована у французькому Реймсі.

12

Нехай щастить (франц.).

13

Одне з найкрасивіших сіл (франц.).

14

Популярний гірськолижний курорт у французьких Альпах.

15

Страва з морського язика, одна з класичних у французькій кухні. — Ред.

16

Лимонний пиріг (франц.).

17

Ідеться про один із найдорожчих і найпрестижніших об’єктів нерухомості — перероблені під сучасне житло колишні королівські конюшні в Лондоні (Mews). Якщо в XVII—XVIII ст. їх використовували для коней і челяді, то зараз ці будинки, розташовані в найкращих районах британської столиці, є окрасою вулиці й гордістю своїх власників. — Ред.

18

Смайлик, який в англійців означає «Цілую».

19

Регіон на півночі Уельсу, де розташований Національний парк.

20

Лазурний берег — південно-східне середземноморське узбережжя Франції.

21

Судно, з незрозумілої причини покинуте екіпажем і знайдене 4 грудня 1872 року за 400 миль від Гібралтару судном «Деі Грація». Класичний приклад корабля-привида. — Ред.

22

Сенс життя.

23

Бажати (франц.) — Ред.

24

Печиво з мигдалем, глазуроване вишнею та шоколадом.

25

Холодний соус-закуска з йогурту, свіжого огірка та часнику, типова страва грецької кухні.

Content

Мішель Френсіс
Дівчина мого сина

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

Eпілог

Подяки

Примітки