Демет Алтънйелеклиоглу

Ибрахим и Хатидже

(книга 3 от "Великолепният век ")

О, съдба! Сега вика ми чуй!

Аз пак те предизвиквам!

Стрелата си последна в мен забий!

Куршумите докрай изстреляй!

С топовните гюлета с гръм ме порази!

Избирай — както искаш…

Пак няма да се покоря!

Аз на султана,

на хан Селим съм дъщеря!

„Безстрашния“ наричаха баща ми,

Като Томрис Едже[1] съм аз!

Вървя по острието тънко върху оголения меч…

И виж ме — жива съм! И ще живея!

Ако това живот е — аз живея…

„Това живот ли е?“ — пак питаш.

Не ме засяга, не.

Дори да не живея — пак ме има!

* * *

Бушуваше страшен ураган. По това време слънцето вече трябваше да се е прибрало у дома зад хълмовете по отсрещния бряг, но облаците го бяха погълнали доста по-рано. Рибарите бяха свикнали — при тези внезапни морски бури започваха трескаво да прибират мрежите.

Баща му беше направил с дланите си импровизирана фуния около устата и през нея викаше така, че да го чуят от съседните лодки:

— Марио, давай по-чевръсто!

— Адриано, защо не оставиш няколко рибки!

Вятърът подхвана мъжки глас от една друга лодка и го хвърли в лицето му:

— Ти си върши твоята работа, Армано! Като ме гледаш, как мислиш — дали ще изпусна всичката си риба от мрежата обратно в морето, а?

— Морето никак не ми харесва! Ще се разбушува още повече!

— Ами да се разбушува! Не мърдам оттук, докато не си прибера пая!

Този път Армано се обърна към сина си:

— Александър, дръж от другия край!

Истинското му име не беше Александър. Но от деня, когато чу от престарелия селски поп легендата за Александър Велики, той изцяло се въплъти в неговия образ. Когато баща му не го вземаше със себе си в морето, вадеше дървения „меч“ и възсядаше дървения „кон“, издялан от една счупена лодкарска лопата. Кръсти го Буцефал, също като коня на Александър Велики. Представяше си как конят уж капризничи, а той го пришпорва:

— Препускай, Буцефал, лети, момчето ми! Отведи ме в земите на изгряващото слънце!

Но… животът му преминаваше повече в лодката, отколкото върху гърба на Буцефал.

Един от рибарите изпсува.

— Хей! — сопна му се Армано. — Тук има дете!

— Добре де… — отвърна онзи. — Нека се научат как трябва да говорят мъжете. И моето е тук.

Наистина, всички рибари вземаха със себе си и децата — по-точно момчетата. Това беше едно от нещата, които Александър не можеше да проумее. Защо като тръгваха на риболов, бащите водеха и синовете си? Защо оставяха на майките и дъщерите къщите си и обсипаните с цъфнали далии поляни. А на него така му се искаше да си възседне коня и да полети от победа към победа.

Всъщност обичаше морето, обичаше и да плава с лодката, редом с баща си. Само че толкова често ходеха на риболов, че вече му беше дошло до гуша. Приятел беше с морето и вълните. Случваше се понякога и да си говори с тях, но дотам. В неговите мечти витаеха безкрайни поля, непристъпни планини, непребродени, неподозирани страни. „Ще видиш ти! — заканваше се той на хвърлящата се върху лодките побесняла синя вода. — Някой ден и аз ще си имам кон като на Александър Македонски. Истински кон! На главата ми — червен шлем! Блясъкът на меча ще засенчва сиянието на слънцето! Ако той е Македонски, аз съм Паргалъ! Всички ще говорят за победите на Александър Паргалъ и неговия кон!“

Бащата усещаше какво се върти в ума му. Замислеше ли се така, той се засмиваше и му подхвърляше:

— Хееей! Слизай от онзи кон и хващай здраво въжето!

Освен вълните, в морето Александър си имаше още един приятел. Страхът.

Морето не беше като планините, като полята. То беше непредвидимо! Както си лежеше гладко и неподвижно като огледало, внезапно се развихряше. Александър се страхуваше от морето. Особено като завиеше силният вятър, а разгневените тихи води се надигнеха от глъбините и започнеха да плющят по борда на лодката.

Ето на, и в момента беше същото. Вълните издигаха лодката чак до облаците, сетне, засмукани изведнъж от бездната, с жестоки плесници я захвърляха сякаш в бездънна пропаст и я оставяха там — все пак оцеляла и здрава.

Армано моментално усещаше кога Александър е уплашен. Нямаше представа татко му по какво го разбираше — дали по думкането на сърцето или по това, че се вкопчваше с всички сили в борда на лодката.

Един ден му каза:

— Я ме погледни! Погледни ме право в очите, Александър! Не се бой. Този свят не е за страхливците, синко. Дори и да си уплашен до смърт, не се издавай. Един ден всички ще умрем. И страхливците, и смелчаците. Само че има една разлика. Никой не помни страхливците. Потъват в забвение. А славата на героите остава да живее и след тяхната смърт. Ако Александър Велики беше страхливец, щеше ли да си чул неговото име? Ами Ханибал?

О, да! Разбира се, и Ханибал! Александър се беше възхитил още докато слушаше легендата за него в онзи рибарски заслон. Какъв герой, колко храбър и необикновен войн! В онази нощ, когато описваха как е прекосявал планините през снежните проходи, той така и не мигна. До сутринта Ханибал раздаваше наляво и надясно своите заповеди: „Напред! Рим ме очаква, за да падне на колене в краката ми! Проправете път за слоновете на Картаген!“.

Дни наред не можа да реши кое от двете имена да избере. Ханибал ли? Александър ли? Много му харесваше и легендата за Цезар, но кой знае защо дори не му хрумна да вземе неговото име. Най-вероятно защото е бил толкова заслепен, че да не види връхлитащото го предателство. Господи, какъв капан са устроили неговите най-близки хора! Особено вдигнатият кинжал на Брут!

Най-накрая се спря на Александър и го съобщи първо на брат си:

— Отсега нататък ще ме наричате Александър.

Сетне — на майка си. По свъсените ѝ вежди си пролича, че тя изобщо не одобрява това.

— Жюстиниен! — продума тя. — Имаш си кръщелно име! Не ти ли стига?

Не му стигаше.

Като чуха нареждането му: „Отсега нататък ще ме наричате Александър!“, всички се изсмяха. Даже и поп Никола.

Единствен баща му го погледна право в очите.

— Бъди като Александър сърцат, безстрашен и дързък! Само че гледай да не подчиняваш като него разума си на страстите! Трябва да знаеш кога да ги развихряш, кога да ги укротяваш!

Винаги се намираше по някой да намигне с око към околните, а друг да попита: „За бога, Армано, откъде ги изсмукваш тези приказки!“. На Александър му идеше да се нахвърли върху всеки, който си позволява да се присмива на баща му, и с малките си юмручета да удря, да удря, където му падне. Армано обаче ги подминаваше със смях:

— Рибари! Приказват си!

Такъв си беше баща му. От него Александър се научи да няма страх. По-точно — да не се издава, че го е страх! Александър Велики беше македонският герой на неговите мечти, а баща му — героят на неговия живот.

Тъкмо това беше причината да се държи така, сякаш не се бои от бурята, макар че тя се развихряше все повече и повече. Нямаше да наруши дадената пред бащата дума.

Следеше как баща му се бори с въжето, с което трябваше да върже платното, и редеше наум всичките молитви, които знаеше. Вятърът усукваше това въже, развяваше го във въздуха, стоварваше го върху мокрото тяло като удари с камшик. Най-сетне баща му успя, получи се. Като завърза платното за забитата в средата на лодката мачта и с последния възел, Армано едва-едва отрони: „По дяволите!“. Червените петна по ризата му показваха къде го е удряло и разкървавявало проклетото въже. По разранените му места се сипеше солена морска вода и само смръщеното лице подсказваше какви болки му причинява това.

— Аз се връщам!

Другите не реагираха. Още щом Армано обърна носа на лодката към брега, Александър забеляза, че две от лодките са поели в същата посока.

Рибарите от останалите лодки, които закъсняха да си съберат мрежите, се надпреварваха да крещят в паника.

Морето направо беше побесняло. Имаше чувството, че вълните се прегръщат с облаците. Това, изглежда, беше Второто пришествие, за което говореше майка му. Помисли си дали да попита баща си, но така и не му остана време.

— Не си отделяй погледа от отсреща, Александър! Намери ми една светлинка! Една светлинка, да се ориентирам!

Да, ето сега имаше задача, която изискваше да прояви смелост. Да не отделя очи от хоризонта и да намери една светлинка за баща си.

Вече не помнеше колко време се носеха ту върху вълните, забили глави в облаците, ту към бездънни бездни в стремглаво премятане. Но без съмнение — отдавна. Беше мокър, беше премръзнал, беше гладен и — дявол да го вземе! — макар и да не го показваше — уплашен.

Навсякъде — непрогледен мрак, навсякъде — вода. Още като се готвеха да се върнат, от облаците над главите им започна да се лее такъв дъжд, че в един момент Александър си помисли: „Да не би светът да се е обърнал с главата надолу. Колко още щеше да продължава все така?“.

Изведнъж закопня за дома. За голямата, единствената стая. За майка си. За новородената си сестричка София. За уюта край пламтящия в огнището огън, за прашенето на дървата и за топлия хляб, чието неповторимо благоухание изпълваше всяко ъгълче.

Александър беше свикнал с този копнеж. Всеки път на връщане от риболов нетърпението му се разпалваше. Щом отсреща се очертаеше брегът — протегнатият към морето ръкав на сушата, — той плесваше с ръце от радост и запяваше тихичко песента, която беше научил от майка си:

Знам, че ангелите там ме чакат,

моля им се всяка нощ безкрай.

Господ в сън усмивка праща,

аз мълвя: „Вземи ме в своя Рай!“.

Хубава беше, думите ѝ бяха съвсем простички, но ето на — не ги разбираше. Сигурно смисълът ѝ беше прекалено труден за едно деветгодишно момче. Припевът „Лай, лай, лай лом!“ му харесваше повече в сравнение с текста, тогава слагаше ръце на кръста и започваше да танцува. Той играеше, а майка му и баща му пляскаха с ръце в такт с песента и по лицата им грееше щастие. Като ги видеше такива, душата му просто ликуваше от радост.

Страхът му нарастваше все повече и повече. Толкова време плаваха, а на хоризонта още не се появяваше нищо. Как щяха да различат брега, като не виждаха нищо и на два метра пред носа си.

Погледна към баща си, прикривайки паниката. Той беше стиснал руля здраво с две ръце, за да не загуби посоката.

„Как ли намира пътя?“ — запита се момчето. Над главите им нямаше нито една звезда. Нищо нямаше. Продължаваха да се подмятат в безпрогледно мрачната пустош. Сети се за приказката, разказана от един рибар в заслона им. Това беше легенда за рибаря, който ядосал бога на морето Посейдон. Младият храбър рибар правил-струвал, отвлякъл красивата дъщеря на Посейдон. Естествено, богът направо побеснял. Подгонил влюбения рибар, започнал да подхвърля малката му лодка над огромни като планини вълни, да я завлича в ужасни водовъртежи. Като забелязал, че Александър, седнал върху една разбита лодка, слушал с широко отворени от страх очи, му се заканил с пръст:

— Остани такъв, какъвто си, Александър. Не смей да се закачаш с дъщерите на Посейдон!

— Не ме е страх от него! Ще се преборя с неговите вълни!

Рибарите в заслона се разсмяха. Баща му също. А мъжът, който разказваше легендата, допълни:

— Недей да си толкова самонадеян, сине Арманов. Съвсем сме наясно, че си храбър като баща си, но вълните не са единственото оръжие на Посейдон.

— Копие ли има?

— И то с три остриета. С него призовава гръмотевиците, светкавиците. И ако пак не се справи, отваря уста и цял те поглъща — и теб, и лодката ти!

За миг му хрумна мисълта: „Да не би някой рибар да е отвлякъл красивата дъщеря на морския бог?“. Ако се съди по страшните светкавици, които раздираха почернелия небосвод, Посейдон сигурно беше грабнал и тризъбеца си. С гръмотевиците изливаше необуздания си гняв. Настръхна от ужас. Дали не беше дошло време разяреният бог да раззее устата си и да ги погълне?

Александър пръв забеляза светлинката.

— Огън!

От радост се изправи.

В същия миг една вълна връхлетя откъм десния борд, сякаш прегърна лодката и я вдигна във въздуха. Александър се изтърколи надолу и в същото време дочу как баща му изкрещя:

— Александър! За бога, дръж се!

„Какво съм направил, за да разгневя така Посейдон? — му мина през ума, докато водата го завличаше. — Малък съм още. Не съм се влюбвал в дъщерята на бога!“

В последния момент се вкопчи с немощната си ръка в една от седалките на лодката. Изтръгна се от завличащите го води. Когато вълната го заля изцяло и после се оттегли, той, както лежеше проснат на пода, викна с цяло гърло:

— Огън!

Нощем в големия железен заслон върху скалите заради рибарите, останали в открито море, се запалваше огромен огън. Иначе, дори при спокойно време, огънят предупреждаваше корабите да не се разбият на парчета в стръмните и остри скали. И сега единствената им надежда беше в този огън. Бурята го развяваше насам-натам, разгневените пипала на пламъците се мятаха в мрака ту наляво, ту надясно, сякаш се опитваха да литнат на свобода.

— Запалили са огъня!

— Ти… добре ли си?

Както лежеше там, където се изтърколи, Александър се загледа в мокрото лице на баща си. Прочете тревогата в очите му.

— Добре съм. Дъждът няма ли да угаси огъня?

Вълните подхвърляха лодката като полудели, чертите на Армано бяха врязани дълбоко в лицето му от напрежението да не изпусне руля.

— Борбата на огъня и водата! — промърмори той. — Не се знае кой ще победи. Силният побеждава, слабият губи. Така е винаги.

„Както Александър Македонски“ — си каза. Той бил силен и винаги побеждавал. Докато един ден и срещу него не се нахвърлили по-силни и от него зверове. И малкият Александър реши: „Щом винаги печелившият е силният, и аз ще стана силен!“.

Баща му успя да навлезе в залива, без да се разбият в скалите. Вятърът бушуваше и тук, морето кипеше и се разбиваше на пяна, но поне ги нямаше смъртоносните водовъртежи в морето зад ония хребети и вълните, които поглъщаха цели лодки.

— Не знам дали ще стигне дъното, но… — Армано извика и метна котвата в морето с всички сили. — Моли се да се закачи за някоя подводна скала!

След нея се потопи и той. Водата трябваше да му бъде до кръста, но не стана така. Главата на Армано изчезна под вълните.

— Татко!

Александър се замята отчаяно, очите му пронизваха мрака да открие баща си.

— Татко! Татко! Моля ти се!

От водата изскочи една ръка. Сграбчи ръба на борда. Той беше.

— Татко!

— Не се бой! — усмихна му се Армано.

Подаде над водата тялото си така, че да го види целия.

По брега тичаха хора.

— Боран! — изкрещя Армано. — Вземи Александър! За бога, вземи сина ми! Котвата поддаде. Морето ще разбие лодката на трески в скалите!

Боран беше истински гигант. Вдигна нагоре ръце и се опита да навлезе в морето. Вълните се отдръпваха, отдръпваха, за да връхлетят с все сила върху огромното му тяло и да го потопят.

— Идваааам! — викаше той. — Дръж се, Александър! Не се бой!

От едната страна Армано, от другата — Боран, и двамата правеха отчаяни опити да удържат лодката, но с всяка изминала секунда сушата с нейните остри скали се приближаваше.

— Остави лодката на мен! — чу Александър вика на Боран. — Ти вземи сина си!

Така и не разбра как баща му се подаде от побеснялото море, как го хвана за края на елека, как го изтегли до ръба на борда и го сграбчи в прегръдките си. Всичко стана за един миг. Но вече нищо друго не го интересуваше. Той беше в ръцете на баща си. В мокрите, но изпълнени със сигурност бащини обятия. И двамата си поеха дълбоко дъх.

След упорита борба с вълните — ту плуване, ту ходене и обратно — баща му го извади на брега.

— Бягай, Александър, тичай направо в заслона!

Нямаше да го остави и да си тръгне. Македонски не е изоставял приятелите си, не е тръгвал без тях. Ето, и той нямаше да тръгне.

— Ела и ти, татко!

— Не! — извика Армано. — Трябва да помогна на Боран. Ще дойдем по-после. Ти отиди пръв. Виж дали са запалили огнището. Хайде, синко, тичай! Тичай!

Александър постъпи така, както каза баща му. Впусна се в луд бяг. Падна върху остра скала, но така и не усети болката в коляното си. Дори не забеляза, че е паднал. Хем тичаше, хем викаше:

— Татко! Татко! Помогнете на баща ми! За бога, помогнете му!

Сега вече забеляза, че водата, която се стичаше по лицето му, не беше само дъжд. Плачеше.

Някакви хора тичаха край него в обратната посока.

— Тичайте, по-бързо! — викаше настойчиво Александър.

Последното нещо, което видя отзад през рамо, беше баща му. Двамата с Боран бяха във водата и се мъчеха да изтеглят лодката на по-сигурно място.

И този път бяха оцелели.

Посейдон раззина мрачната си чудовищна уста, но не успя да ги погълне.

Александър отвори вратата и влезе в заслона. Топлината от пламтящия в огнището пън го посрещна с радост: „Отърва се!“. Завари само един човек. Пристъпи към огнището и когато мина край него, онзи го шляпна по тила:

— Не се притеснявай, баща ти и Боран вече излязоха на скалите. И лодката е на сигурно място. След малко и двамата ще са тук. Мини насам, стопли се!

Александър не обели и дума. Но наум си промърмори: „Хич да не ми се мярка пред очите оня рибар, дето отвлякъл дъщерята на Посейдон!“.

Рибарите се бяха върнали и сега вече се заливаха от смях. Той обаче не си подаваше главата от ъгъла, където се беше сврял. Ето това бе мигът, който обичаше повече от всичко — разговорите на насядалите край огнището мъже. Боеше се, че ако го усетят, ще млъкнат. След като изтегли лодката си на сигурно място, баща му дойде, настани се край огнището да се суши и сега най-много се чуваше неговият глас. Един от рибарите го подкачи:

— Какво направи с рибата, Армано? Продаде ли я всичката!

— Рибата ли? Каква ти риба! — избухна баща му. — Остава ли ти риба след такава буря? Вълните отдавна са я подхвърлили на звездите.

— Добре де! — обади се друг. — Какво искаш? Жените да си запретнат полите да ловят рибата, дето ще завали от небето! Тъкмо — празник за очите!

Заслонът отново гръмна в смях, такъв смях, че заглуши и бурята отвън.

Ето това го изуми най-много! Вилнееше ужасна буря, отнасяше всичко, което ѝ се изпречи на пътя, а в тези мъже нямаше дори следа от страх, бяха толкова весели! Как е възможно? А него тътенът отвън го плашеше до смърт.

Александър не можеше да реши кое беше по-страшно — пищенето и свистенето на урагана или грохотът на вълните, които се нахвърляха върху скалите на брега и в мрака на нощта се сливаха с небето.

А сега — и смехът на бог Сварог! Толкова ли много се зарадва Сварог на този грохот, та разтресе и небето, и земята!

Внезапен ослепителен блясък в прозореца на осветения от двете мижави свещи заслон раздра мрака, пробягна по хоризонта и угасна. Последва ужасен гръм, сякаш небето се продъни.

Точно в такава бурна нощ Александър беше чул за пръв път името на бог Сварог. След един оглушителен гръм той се прилепи към майка си.

— Господ да ни варди! — мълвеше тя и се кръстеше.

Баща му изобщо не се стресна. Даже се разсмя.

— Не се плаши, Зелжена. Бог Сварог се весели. Я го виж, смее се от все сърце!

Това утешение въобще не помогна. Дори напротив, този път я обзеха други страхове.

— Велики Исусе! — прекръсти се раздразнено тя. — Моля ти се, Армано! Спри да ръсиш пред детето тия твои езически щуротии. Не влизай в грях!

Сетне прегърна момчето, погали го по косата.

— Не слушай баща си, Жюстиниен! Един е Господ! Той е нашият свят Отец. Няма никакъв бог Сварог!

Същата нощ от страх дори не ѝ се противопостави, както всеки друг път, когато не пропускаше да ѝ напомни: „Александър, Александър… Наричай ме Александър, мамо!“

Ако трябваше да съди по пристъпите на урагана, които заглушаваха дори воя на змея от приказките, дето бълвал огън и жупел, тази нощ Сварог явно беше много по-весел от всеки друг път.

Внезапен гръм заглуши дори смеха на Сварог. Александър усети как земята под краката му се затресе.

Смехът и закачките в заслона моментално секнаха.

— Това е топ! — извика някой.

Всички глави се обърнаха към него.

— Топ ли? — присмя му се друг. — Кой ще ти стреля с топ в такова време, когато трябва да си спасяваш душата?

— Пиратите.

Думата „пирати“ смути рибарите, но след малко заговориха един през друг:

— Пирати ли?

— В такова време не само пират, ами и дявол няма да си покаже главата навън.

Нито един от тях обаче не погледна да види какво става зад дървените кепенци на заслона. Александър се слиса. Защо ли, замисли се той. Дали защото ги е страх, или не вярват, че някой пиратски кораб може да се е добрал до заливите на Парга и да е пуснал котва там, без да се е разбил в скалите?

Разнесе се нов гръм, по-силен от предишния. Земята потрепери. Проклетият заслон се разлюля. В един момент им се стори, че гредите, които поддържаха покрива, ще се изскубнат, ще се омотаят в тръстиката над главите им, ще се завихрят и ще полетят нанякъде.

— Топ е! — прошепна някой. — Наистина е топ!

Най-близкият до вратата скочи и я отвори. Бурята връхлетя с щурм в заслона. Повлече навътре и вика на рибаря:

— Тичайте! Елате насам!

— Какво има? — викна Боран, докато се промъкваше към вратата.

Баща му дръпна Александър от огнището и го погледна право в очите:

— Бягай! Право у дома! Господ да те пази! Хвръквай!

До вратата го заведе баща му. Рибарите бяха излезли навън от заслона и стояха като истукани под дъжда.

— Какво има? Какво става? — приближи се откъм гърба им той.

Нямаше отговор. Александър видя отговора през раменете им. Насред кипящото бурно море се очертаваше катраненочерен кораб. Бурята беше раздрала флага от мачтата — и тя черна! — затова не личеше на кого принадлежи.

— Погледнете натам! — викна един от рибарите.

От две лодки, успели да се промъкнат между скалите до сушата, слизаха въоръжени до зъби мъже.

— Пирати!

Викът се поде от уста на уста:

— Идват… пирати… Пирати, ще отвличат момчета да ги продават на османлиите!...

— Да бягаме!

Александър този път не чака повече. Хукна нагоре към хълмовете. Чу някой зад него да вика:

— Всеки да се прибере у дома!

Правеше точно това.

Баща му, останал без дъх, го настигна.

— Не! — викна. — Не отивай вкъщи!

Александър знаеше защо баща му не искаше да се прибере у дома.

Онези, които събираха девширмето[2], щяха да забележат най-напред него, преди всички.

Те отвличаха деца. Момчета.

Тичаха по още по-стръмни нагорнища. Трябваше да се скрият, преди да е съмнало.

— Нагоре! — продума запъхтян Армано. — Помниш ли, Александър, кошарата зад дървото, върху което миналата година падна гръмотевица?

Помнеше я, разбира се. Кимна с глава.

— Тичай право натам. Скрий се хубавичко. Не се бой. Не излизай, докато не дойда. Не чуеш ли моя глас, няма да се показваш! Ясно ли е.

— А ти?

— Мисли си за Македонски. Като дойда, ще ти донеса и меча.

Прочете паниката в очите на баща си, въпреки че той се преструваше на безгрижен.

— Тук се разделяме — спря се Армано. — Не поглеждай назад и продължавай да се катериш!

Александър не можа да потисне тревогата си, хвърли се към него и го прегърна с две ръце през кръста. Към мириса на влага по едва започналите да съхнат одеве пред огнището груби дрехи се беше насложила и добре познатата таткова миризма. Вдиша ги с пълни гърди. Усети в косата си ласката на грубите му, мазолести пръсти.

— Хайде сега!

Армано се отскубна, отдалечи се от сина си:

— Бягай! Господ да те варди!

Земята и поляните бяха подгизнали от вода. На Александър му се струваше, че където и да стъпи, земята повръщаше кал. Едва си мъкнеше краката. Вървеше с протегната напред глава. Също като издадената напред статуя от флагманския кораб на армадата с грамадните платна, която пореше вълните напред и все по-напред. И той пореше дъжда — напред и все по-напред.

Изведнъж сам си заповяда: „Спри!“. Спря. „Чуй!“

Ослуша се. Нищо не чу. „Какво има?“

Воят на бурята сякаш секна отведнъж, страховитото свистене на вятъра затихна. Замести го шляпането на дъжда по земята.

Под въздействието на напрегнатите сетива съзнанието му тръпнеше от подозрения. „Нещо май се изтърколи.“

„Сигурно, както си ходил, си откъртил някой камък.“

„А може да го е изтърколил някой, който върви по петите ми?“

Отрони тежка въздишка и продължи да се катери нататък. След минути краката му започнаха да притреперват от умора. Когато най-сетне видя почернелия дънер на разцепеното надве от гръмотевица дърво, вече едва си поемаше дъх. Сега трябваше да се спусне малко и по стръмното надолнище. Но се оказа почти невъзможно да слиза по хлъзгавите заради дъжда поляни. Само след пет-шест крачки, без да иска, започна да подтичва. Все по-бързо и бързо. Всеки миг можеше да падне.

В миг го обзе паника. Устата на ада!

Паргалийци наричаха така пропастта зад билото на хълма. Бяха забранили на децата си да се доближават до това място. Знаеха, че я има, но никое дете не се беше престрашило да надникне, за да види колко е дълбока. Не се беше чуло и някой от възрастните да казва: „Зърнах ѝ дъното“.

И краката му, и наклонът на това място го водеха право към смъртта. Опита се да спре — не успя. Устата на ада го очакваше. Имаше един-единствен изход. И без да се замисли дори за миг, Александър го избра. Хвърли се на земята и започна да се претъркаля. Опитваше да се вкопчи в нещо — не можеше. Блъсна се в скална издатина. Трополенето на дъжда удави вика, който болката изтръгна от него. Хващаше се за трънаците, за корените на растенията, но скоростта, с която се въргаляше, изтръгваше от земята всичко, което успееше да докопа, и го оставяше в ръцете му.

За миг при превъртането си мина през седнало положение.

— Божичко… — викна. — Устата на ада! Ето я!

До смъртта му оставаха само десетина крачки.

Извъртя се настрани. Сети се за котката на сестра си. С последно усилие събра в длани всички останали сили и като клещи заби пръсти в мократа земя. Под натиска калта и изтръгнатите корени изскочиха между пръстите му. Без да обръща внимание на болката, той се напъна и заби нокти още по-надълбоко в калта.

— Господи! Господи!.. — крещеше.

Забавяше се!

Едновременно с писъците от болка той се забавяше, забавяше и… спря. Остана да лежи по очи, не помръдна. В душата му изригна вик: „Спасен съм!“. Тази нощ два пъти се върна от прага на смъртта.

Оставаха му само три крачки, после адът щеше да го погълне. Съвсем бавно се надигна на колене. Пълзешком, с напрегнато внимание, се отдалечаваше от пропастта. Продължи да пълзи все така, докато не се убеди, че е на сигурно място. Чак тогава се изправи и хукна право към паянтовата кошара, която овчарите си бяха направили да се приютяват, когато ги завари такова време в планината. Тичаше и викаше като луд:

— Спасен съм! Спасен съм! Победих смъртта!

Кошарата, както и предполагаше, беше тъмна. Но Александър не се стресна. В нея поне щеше да е по-топло и по-сухо, отколкото навън.

Отиде в дъното ѝ, сви се в ъгъла. Прегърна с ръце тялото си да се постопли. Едва сега усети болката в пръстите. Облегна глава на един камък. Поседя няколко минути така. От преживените страхове, вълнения и умора очите му започнаха да се притварят.

— Я не заспивай! — смъмри се сам. — Само не заспивай!

Успя да подчини сетивата си на тази заповед, но клепачите му изобщо не я чуха. Дори със затворени вече очи Александър все още си повтаряше наум: „Не заспивай! Поне докато се развидели. Забрави ли, баща ти ще ти донесе сабята“.

Първо усети удара от дясната си страна. Болката дойде след това. После чу хихикане и непознат език. Александър не можа отведнъж да осъзнае къде се намира. Последва взрив от необуздан смях.

Обзет от паника, отвори очи.

Велики Исусе!

Пред него се мержелееха силуетите на демони.

От очите на този, който беше най-отпред, изскачаха пламъци. Уплашено се дръпна назад, опита да се овладее. „Да не би да съм в ада?“ — му мина през ума. Може би се е заблудил, че се е спасил? Сигурно Устата на ада го беше погълнала наистина. Иначе какво търсеха насреща му тези демони?

Този с пламъците в очите го срита и му се ухили:

— Хе-хе-хе!

Каза нещо на другите зад гърба му. Закимаха с глави. Каквото кажеше, отзад се съгласяваха.

Когато мъжът, който го ритна, отвори потъналата си сред черни косми уста, Александър потрепери. Оттам надвиснаха два ужасни зъба. Два остри и мръсни зъба. Зад тях — тъмна като кладенец паст. С изключение на зъбите, устата на този с пламъците в очите беше черен трап. Лицето му беше продълговато, цялото обрасло в черни косми. По космите под брадата бяха нанизани червени и сини мъниста, завързани с тънки бели панделки. Като прихна изведнъж в буен смях, от зейналата му уста иззад двата зъба изскочи нещо червено. Езикът на демона! И го облиза от удоволствие!

Останалите силуети го обградиха да го хванат.

„Не се предавай! — викна вътрешният му глас. — Александър прекланя ли глава пред врага? И ти си Александър, Паргалията. Нямаш дървения си меч, но имаш юмруци, ритници, зъби!“

Забеляза, че досега оня с пламтящите очи въобще не си беше помръднал дясната ръка. Ръкавът на ризата му се люшкаше от рамото като празен. Изведнъж се досети: човекът нямаше ръка от лакътя надолу. Затова ръкавът му се развяваше.

Александър скочи с последни усилия. Успя да се изтръгне от клещите на двамата мъже. Хвърли се към изхода на кошарата, оня без ръката скочи подире му.

Чу зад гърба си неговия смях:

— Хе-хе-хе!

В миг краката му се отделиха от земята. Демонът с пламъците в очите го беше вдигнал във въздуха с една ръка. Дотичаха и другите. Единият стовари юмрук в гърдите му. Другият го фрасна по брадата. Александър усети в устата си някаква солена топлина. Осъзна, че припада. Последното нещо, което видя, беше косматото лице на наведения отгоре му демон с пламтящите очи, мънистата по брадата му и двата отвратителни зъба.

Всичко изчезна.

ПЪРВА ЧАСТ

I

ДВОРЕЦЪТ В БУРСА, ЮНИ 1512 Г.

Някакви хора тичаха припряно отвън. Хатидже отначало помисли, че ѝ се привижда кошмарът, който от онази злокобна вечер насам накъсваше сънищата ѝ почти всяка нощ. Ей сега вратата ѝ щеше да се отвори и някоя от наложниците щеше да ѝ прошепне в ухото: „Тичайте! Валиде султан ви повика. Трябва веднага да отидете!“.

Вратата така и не се отвори. Но топуркането, тичането, шушуканията продължаваха. Хатидже не разбираше какво става.

Някой тихо шептеше:

— Шшт! По-полека! Да не искате да вдигнете всички на крак? Тази работа трябва да стане без много шум!

Вече беше сигурна, че не сънува. Някой действително обикаляше навън. Коварни стъпки. Стъпки на врагове, които се прокрадваха да стигнат тайно донякъде.

Отдавна беше научила кои са прокрадващите се стъпки в дворцовия живот. Още преди години майка ѝ я предупреди:

— Чуй ме добре, Хатидже, и да ти е като обеца на ухото! И султанка да си, и робиня, в този дворец те дебнат две беди. Едната е бърборенето, другата е тичането. Който приказва, живее малко, който го слуша — живее много. А който тича, бързо се уморява. Никога недей да тичаш! Бъди нащрек, ако видиш, че някой тича, или ако чуеш някои да се надбягват. Не забравяй: който тича из двореца, отива да вземе или трона, или душата на някого!

„Ако бях със сегашния си ум, щях да прибавя и трета беда — неволно си помисли тя. — Този, който тича из двореца, е тръгнал да взема или трона, или душата на някого, или да омъжват някое момиче. Никой друг не го знае по-добре от мен.“

Преди доста години и тя беше тичала, когато я омъжиха за отвратителния брадат гърбушко.

Заслуша се в шума, без да помръдне. Вече бяха отминали. „Какво ли е станало? — си помисли. — Накъде изтичаха така крадешком? От кого криеха стъпките си?“

Сети се и невъздържано се разсмя. „Страх ги е баща ми да не чуе тупурдията. Още не бяха изминали петнадесетина дни, откакто великият султан Седим хан се качи на престола — и той пристигна в Бурса. Сигурно прислугата му мислеше, че щом се е оттеглил в покоите си с изглед към скованата в сняг и лед планина, значи иска да си почине.

„Да си почива ли? — сама се попита. — Да си почива, а?! Баща ми и почивка?! Това бяха толкова несъвместими понятия, че просто…“

Отново се разтичаха. Някаква друга група топуркаше по коридора пред стаята на Хатидже. Същите прокрадващи се, но напрегнати стъпки. По шума им върху килима Хатидже разбра, че са боси.

Странно! Защо ли тичат боси? За да не събудят със стъпките си уморения султан ли? Това нямаше как да се случи. Покоите на падишаха гледаха към планината. А покоите на Хатидже — към безкрая на Йешилова. Нямаше начин баща ѝ да чуе стъпките, колкото и на брой да бяха тези, които тичаха отсам.

Значи, целта им беше никой да не ги усети.

Стъпките приближаваха, приближаваха, приближаваха…

Докато се изнизваха пред покоите ѝ, Хатидже дочу дишане на мъже. Стори ѝ се, че след миг ще спрат пред стаята ѝ. Сви се на топка от страх в леглото. Но не се спряха. Дишаха, шепнеха, топуркаха, така и подминаха.

Къде отиваха тези мъже? Трона ли да превземат, душа ли да вземат?

Или пред прислугата тичаше някое момиче, което искаха да дадат за жена на гърбав старец, а то нямаше и представа какво щеше да се случи по-нататък?

Точно както в онази нощ, тя обърна поглед към стената срещу решетката на прозореца. Изчака стъпките да се отдалечат. Лунната светлина беше отпечатала сянката на осеяното със звезди каре от прозореца. Сякаш в стаята ѝ се бяха изсипали десетки от тях. Под напорите на острия вятър клоните на дърветата от градината ту се снишаваха до земята, ту се изправяха нагоре. Те танцуваха между звездите върху стената като ръце на гигантски звяр.

Лунна светлина ли?

Този въпрос я преряза като нож. Ами че тази нощ нямаше луна… И вятър нямаше… Тогава откъде идваше това червеникаво сияние върху, стената? Потрепери от страх. Пожар! Боже господи! Скочи на крака. Пожар ли имаше? Дали ония мъже, които тичаха, не отиваха при пожара? Ами тогава защо не викаха, за да вдигнат всичко наоколо на крак.

Отърсваше се от единия страх, обземаше я друг. „Или… или… — потръпна Хатидже. Дали тези мъже не тичаха не за да гасят пожар, а да подпалят някъде нещо? И това червеникаво зарево, което нахлуваше отвън върху стената?…

Спусна се към прозореца, уплашена какво ли ще разбере за онова, което се случваше. Впрегна цялото си внимание да разгадае каква бе причината за танцуващите по стената сенки.

Светлината потрепваше. Получервена, полужълта. Като пламък. Забеляза, че внезапно тя се приплъзна по стената. След нея и друга — пак се приплъзна и изчезна. После още една… Променяше си мястото! Сякаш вървеше, не — тичаше.

Факли!

Ето, от тях беше червеното, което виждаше. Сега хората с факли тичаха не по коридорите, а през градината. Тя чу стърженето на стомана върху стомана. Онова ужасно стържене, което се разнасяше при светкавичното изтегляне на сабята от канията. След него — и друго…

Мъжете отвън бяха въоръжени. Отиваха там, накъдето бяха тръгнали, с извадени саби!

— Джевахир!

Този път не се сдържа и викна.

— Какво търсят по това време на нощта въоръжени мъже в градината на господаря? Ставай! Ставай!

Наложницата, която лежеше на постелята до прага на вратата ѝ, не я усети. Или не беше извикала? Само в главата ѝ ли кънтеше този вик, изтръгнат и прозвучал направо от мозъка? В същия миг я обзе друго недоумение. „Как спи толкова дълбоко? Може ли да се спи така безпаметно и спокойно? Самата тя винаги спеше леко, като лисица. Така я беше обучила майка Хафза.

— Убийците не спят, скъпа моя принцесо. Затвориш ли едното си око, дръж другото отворено. Ако едното ти ухо е заспало, другото да чува. В двореца не се знае откъде и кога ще връхлети врагът!

Удивлението от спокойния и безпаметен сън на наложницата прерасна в гняв.

— Джевахир! Ставай, ти казвам!

Едва при третото повикване наложницата се надигна от постелята.

— Принцесо! Не спя… Унесла съм се…

— Остави сега това! Нещо става!

Момичето разтърка очи и се опита да застане на колене.

— В градината има въоръжени хора! — говореше в това време Хатидже. — Преди малко и по коридора тичаха много мъже!

— Мъже ли, принцесо? Въоръжени? — подскочи Джевахир, набързо отърсила се от съня.

Надвеси се през дълбокия перваз на прозореца, за да погледне какво става навън.

— Ооо! — стресната прошепна тя. — Навън ври и кипи, красива моя принцесо!

— Ври и кипи ли?

— Много еничари, сержанти от дворцовата стража… Леле, боже мой, колко надзиратели имало!

Не намираше отговор на нито един от въпросите, които след думите на момичето разпалиха мозъка ѝ.

— Какво правят? Накъде са се разтичали с тия факли, казвай де!

— Не знам! — вдигна рамене Джевахир от перваза на прозореца. — Всеки тича в различна посока, принцесо.

После момичето се обърна и я погледна — принцесата притискаше с две ръце гърдите си, за да потисне пролазилия в сърцето ѝ страх.

— Какво казахте, господарке? Че някои са тичали и по коридора ли?

Хатидже потвърди с глава.

— Минаха покрай вратата ни. Мъчеха се да не издават шум, Джевахир, но аз ги усетих.

Притискаше още ръце до гърди.

— Става нещо лошо! Дано чичовците ми не са завзели Бурса и да извършат нещо ужасно с тат…

Езикът ѝ не се превъртя да продължи нататък. Душата ѝ зарида: ой, ой, ой… И месец не беше минал, откакто баща ѝ седна на трона. Обаче в цялата Османска империя нямаше човек, който да не знае, че братята — принцовете Ахмед и Коркут — не са се отказали от амбицията за султанска власт. Може би затова падишахът не остана в столицата, а дойде тук, за да се справи с двамата братя, вдигнали съвсем открито бунт срещу султаната. В сравнение със столицата, Бурса се намираше по-близо до Караман и Амасия.

„А може би баща ти закъсня?“ — процеди вътрешният ѝ глас. Ако той не се е справил с братята си, явно те бяха дошли да погубят султан Селим.

Паника обзе сетивата ѝ, съзнанието ѝ обаче въобще не можеше да допусне, че е възможно подобно нещо. Дали двамата непокорни принцове — нейните чичовци, са насъбрали достатъчно сили из цялата Османска империя, та да нападнат Бурса?

Възможно ли е да се заблуждава? Може принцовете Ахмед и Коркут да са се изплашили сами да тръгнат срещу баща ѝ, а да са му пуснали своите наемници? Не е ли възможно?

„Като нищо!“ Беше вътрешният ѝ глас. А може би убийците бяха проникнали в двореца и търсеха баща ѝ. Може би онези, които преди малко притичаха пред вратата ѝ, отиваха да убият баща ѝ.

— Ооо!

А може би… Боже мой, а може би бяха извършили вече кървавото си дело и бягаха. Може би сега султан Селим лежеше в стаята си, потънал в кръв — нейният баща с поглед като светкавица, сключени вежди и гръмотевичен глас.

— Татко… За татко…

— Аллах да го закриля! — прекъсна я Джевахир. — Пепел ѝ на езика на моята принцеса! Че кой ще посегне на великия султан Селим хан в собствения му дворец?

„Така де!“ — взе да се успокоява сама. Кой би могъл да се добере до него през стотиците стражи, които с цената на живота си бдяха денонощно?

Сега някакво буботене замести топуркането на тичащите. То се засилваше все повече и повече и приближаваше към тях. Явно никой повече не трепереше от страх, че ще чуят стъпките му и дрънченето на сабята. Стрелата беше излетяла.

Хатидже и Джевахир седяха с наострени уши да разберат какво се случва.

Нещо лошо ставаше! Нещо ужасно и кърваво!

Отдалече долетяха викове.

За миг на Хатидже султан ѝ се стори, че чу някакъв писък. Писък, който се извиси над мърморенето и ругатните:

— Махайте се бре, песове! Какво си мислите, че ще си дадем живота без бой ли?

Последва смразяващ кръвта писък:

— Край с мене, майчице!

— Умри! Първо вие, после аз!

— Ах, куче!

— Хванете го, вържете го! Да не го изпуснете!

— Бяга!

Някой да му вземе камата от ръцете! Камата…

— Олелееее!..

— Олеле, я! Олеле, я! Отивай в ада! Хайде!

Отвън кипеше бой и Хатидже беше пред полуда.

— Тичай! — викна тя на Джевахир. — Така, както си седим, няма да разберем нищо. Тичай да видиш какво става и бързо се връщай!

Още щом отвори вратата, в стаята нахлуха буботенето и стенанията.

Чу някой да вика:

— Господарю, избяга!

И се разнесе избухването на баща ѝ:

— Какво седите и гледате? Тичайте!

Стъпките и буботенето на Султан-Селимовия глас започнаха да се отдалечават.

— Как не ви е срам! От едно момченце без мустаци ли се уплашихте? Как ще се поддържат редът и стабилността на трона, щом седем мъже не могат да вземат една душа? Робите ни да си кротуват, а ние да свършим каквото трябва, така ли?

Значи, баща ѝ тичаше. Но накъде?

Кръвта ѝ се смрази. Господи… Ужас! Хатидже закри уста с длан. Как така не се сети по-рано! Ума ѝ прорязаха думите, които от дете я човъркаха, които не можеха да се поберат нито в душата ѝ, нито в мозъка ѝ, нито в съвестта ѝ и които я изгаряха отвътре.

„Ред и стабилност на трона!“

Това бе нощта на убийството. Тази нощ някои щяха да умрат.

Ужасена, Хатидже закри лицето си с ръце. Зарови глава във възглавницата, да не чува крясъците и писъците.

Сякаш чуваше гласа на майка Хафза: „Не забравяй, дъще! Който тича из двореца, отива да взема или трона, или нечия душа!“

Баща ѝ. Новият властелин на Османската империя. Внукът на Мехмед Завоевателя! Тичаше султан Селим, за когото дядо ѝ казваше, че е „вироглав и решителен“. Беше превзел трона. Значи, дошъл бе редът да вземе човешки души!

До слуха ѝ стигна друг писък:

— Не ме убивай, чичо!

Хатидже веднага позна гласа. Това беше Емирхан, най-малкият син на чичо ѝ. Малкият Емирхан, който ѝ направи венец от маргаритки и със собствените си ръчички го постави на главата ѝ в деня, когато пристигна в Бурса.

Полудяла от гняв, се втурна към вратата. Сама не усети как отвори тежките ѝ крила. Сега тичаше и тя.

— Недейте! Не го докосвайте! Татко! Той е още дете! Дете… Мъничко момченце!..

Видя да идват насреща ѝ цяла група жени.

— Недейте, принцесо!

— В стаята си! Бързо! Бързо! Никой не бива да ви вижда така!

— Баща ми ли? — изкрещя тя. — Баща ми ли да не види? Мене ли?

Когато чу вика на Емирхан „Чичо!“, Хатидже вече не беше на себе си. Изтръгна се от ръцете на жените, започна да дере с нокти и да скубе косите на всяко изпречило се пред очите ѝ лице, само и само да спаси братовчедчето си.

— Не ме убивай, чичо! Не убивай Емирхан. Ще ти бъда верен като куче, чичо! Ще поднеса целия си живот в дар на султаната. Кълна се в Аллах, ще го посветя! Ще го посветя…

Хатидже не чу нищо повече. Докато се свличаше, видя Джевахир. Плачеше.

II

В ушите ѝ бучаха неразбираеми гласове. Отникъде не проникваше светлина. Сред облаците покрай нея плуваха черни силуети. Навеждаха се, изправяха се. Единият се биеше по коленете. Друг стоеше с вдигнати нагоре ръце. Като че ли четеше молитва.

„Дали съм умряла?“

Бяха мислите ѝ. Явно риданията, биенето по коленете, молитвите бяха за нея. „Умряла съм!“ — реши този път.

„Глупачка!“

„Това пък защо?“ — възрази си сама.

„Защо ли? Че и питаш на всичко отгоре, а? Ами че ти умря много отдавна, Хатидже! Много отдавна си мъртва!“

— Кой си ти? — стори ѝ се, че вика. — Как се осмеляваш да говориш така с мен?

Трябваше да се огледа наоколо. Нямаше никакви хора. И да имаше, очите ѝ не ги виждаха. Защото тъмнината поглъщаше всичко. И тя се премяташе в тази бездънна чернилка. Дали пък не летеше? Не можа да разбере кое от двете беше. Душата ѝ трябваше да открие рая сред този мрак. Или ада. А силуетите сигурно бяха нейните наложнички, които лееха подире ѝ сълзи.

„Ами онова?“

„Онова ли? Дето лежи на земята?“

Въпреки тъмнината, усети, че го вижда. „Аз! Неподвижно проснатата на пода жена в сиви одежди е моето, оставено на този свят тяло.“

Тогава… наистина беше умряла! В главата ѝ отново на вълни, на вълни се извиси гласът, за който не можеше да се сети на кого принадлежи:

„Ти много отдавна умря, Хатидже! Отдавна си мъртва!“

„Вярно — рече си наум. — Отдавна умрях. Умрях през онази нощ, когато ми казаха: „Валиде султан ви вика. Веднага трябва да отидете!“.

Колко ли години бяха минали… Не можа да ги пресметне. Три ли, пет ли, десет ли? Или бяха изтекли хиляда години, откакто на бегом беше отишла в покоите на майка си?

Отново чу топуркането на малките си крака по застлания от край до край в коридора килим. Беше се спряла запъхтяна пред вратата, една наложница беше обявила навътре:

— Майко султан, принцеса Хатидже!

— Да влезе, да влезе!

Връхлетяла беше като вихър през открехнатата от наложницата врата.

— Майко Хафза! — се беше втурнала в краката на майка си, седнала по турски на дивана.

Не беше забелязала веднага побледнялото лице на майка си.

— Имала си да ми казваш нещо. Поръчала си веднага да дойда. И ето, пристигнах на бегом.

Едва сега Хатидже забеляза изписаната по лицето на Хафза султан мъка. Когато започна да я гали по главата, уплашено успя да пророни едва-едва:

— Валиде? Нещо лошо ли се е случило?

— Неее, мое красиво момиче! Не се плаши! Не е нещо лошо! — проясни се малко лицето на майка ѝ. — Че какво лошо може да ни се случи?

Толкова много неща можеха да се случат!

Например, когато от столицата в Трабзон пристигна куриер, майка ѝ повехна като роза.

— Новините от двореца никак не са утешителни! — каза ѝ Хафза султан.

Особено ако баща ѝ я вика в столицата.

Когато заповедта на господаря стигна в Трабзон, коленете на майка ѝ се подкосиха. „Много се затъжихме за сина ни Селим хан — гласеше тя — Бързо да дойде при нас. Тъкмо имаме да решим един въпрос, ще обсъдим и него!“

— Въпрос се решава само с пречупен врат, да не дава Аллах!

Или току някой от приближените на падишаха в столицата тайно изпращаше новина:

„Господарят извика Ахмед!“

„Коркут е пристигнал тайно тук!“

Хатидже знаеше, че Хафза султан се боеше до смърт от тези две имена.

И двамата бяха доведени братя на Хатидже: принц Ахмед — от жената на Селим Бюлбюл хатун, а Коркут — от Нигяр ханъм. И двамата мечтаеха за трона. В онези дни тя чу за пръв път израза „Ред и стабилност на трона“. Денят, в който попита: „Какво лошо има, ако някой от чичовците ми се качи на престола?“. Беше едва петгодишна.

Дори в момент, когато не можеше да възприема нищо друго, освен онова буботене, ѝ се стори, че чува заекващия от страх шепот на Хафза султан. Значи майчиният глас се беше врязал така дълбоко в нейната душа, която търсеше рая, че дори и след смъртта си го чуваше с цялото си същество.

— Проклети да са заради този „Ред и стабилност на трона“, Хатидже!

— „Ред и стаб…“ Какво значи това?

— Смърт!

Потресе се, като ѝ се обясни, че ако един от чичовците ѝ се качи на престола, това за баща ѝ е равносилно на смърт.

— Валиде, ами ако татко седне на трона?

Отговори ѝ само с поглед, но Хатидже я разбра.

— Щом е така, само татко трябва да седне на дядовия трон, и никой друг!

Не след дълго разбра, че изразът „Ред и стабилност на трона“ е равносилен на смърт не само за баща ѝ, но и за останалите. Всички бяха застрашени. Баща ѝ, майка ѝ, тя, батко ѝ Сюлейман. Ако някой от чичовците седнеше на трона, „Ред и стабилност“ можеше да потропа на всички врати. Който станеше падишах, той щеше да решава кой да умре, кой да живее.

Затова се плашеше от всеки пристигнал от двореца конник, от всеки пощенски гълъб, кацнал в гълъбарника. По същата причина кажеше ли се „Вести“, нея я обземаше такава паника, както през онази нощ.

— Тогава — беше взела през онази нощ дланите на майка си в своите ръце — да чуем добрата вест, която ще ни съобщи нашата валиде.

Ръцете на Хафза султан трепереха.

Хатидже усети, че се мъчи да изскочи от тази чернилка, в която пропадна. Учуди се, че не успя. Каза си: „Значи така ставало, като умреш. Преживяваш отново всичко, което е останало в миналото“.

Това беше и добро, и лошо. Ако имаше да си припомняш щастливо минало, чудесно. Сигурно дори и след смъртта щеше да ти гали душата със същите неща. Ами когато миналото преливаше от нещастия, както при мен? Идеше ѝ да се разбунтува — не е ли несправедливо дори и след смъртта си да носиш на гръб нещастията, с които съдбата те е натоварила приживе? Но тя знаеше, че няма смисъл. Хатидже си спомняше всяка минута, всяка секунда, всяка дума.

— Ела, принцесо моя! Седни при нас!

Диванът на майка ѝ се струваше на Хатидже изумителен. Беше разположен пред прозореца, откъдето се виждаше и гората, и морето. Висок и мек. Вярно, накъдето и да се погледнеше от двореца в Трабзон, можеше да се види морето, но за нея беше истинско откритие, че когато вдишваше уханието на майка си и в същото време съзерцаваше как набъбващите върху сините води бели талази от пяна препускат към брега, се чувстваше някак си много по-защитена.

— Моята красива принцеса е станала вече голямо момиче!

Красивата съпруга на санджакбея, Хафза султан, го беше изрекла тогава пред наложниците агресивно, сурово, но те го бяха възприели като чиста монета и кимаха с глави в знак на съгласие.

— Голямо момиче ли казахте, валиде?

— Да.

Майка ѝ я погали по косата. Ето този миг не се издържаше. Не беше позволено жените — особено царедворките — да глезят с ласки така дълго децата си. Затова Хатидже изживяваше докосването на майчината ръка като нещо толкова изключително, че ѝ се искаше никога да не свършва. Ако знаеше, че няма да ѝ каже: „Недей, принцесо моя, момичето ми! Не е позволено!“, щеше да грабне ръката ѝ и насила да я накара да я гали по главата.

Това беше една от нормите на двореца. Обичай, но не го показвай! Живей си с обичта! А имаше и нещо, на което не я бяха обучили, но тя си го откри сама. Животът ѝ се подреждаше с „позволено“-то. Правеше само което е позволено, дори и през ум не ѝ минаваше онова, което не беше позволено.

„Въобще не съм! — измърмори на себе си, докато се молеше майка ѝ още да я гали така. — Не съм навършила дори и девет години! Аз съм една малка принцеса!“

Никак не искаше да става голямо момиче.

И никога не го беше искала.

Имаше си игри, на които искаше да си играе.

Големите момичета не можеха да излизат в градината, когато пожелаят, не можеха да влизат там, където имаше мъже. А половината живот на Хатидже, доколкото беше „позволено“, минаваше в градината. Най-близкият ѝ приятел беше Али. Али — конегледачът на Карбейяз[3]. Пак той научи Хатидже да язди на кон. Али водеше за юлара Карбейяз, когато принцесата дефилира за пръв път пред баща си, възседнала своя кон.

Не беше сигурна дали баща ѝ я беше видял. Веждите му бяха така гъсти и свъсени, че човек не можеше да разбере накъде гледа. Но все пак стоеше гордо изправена върху коня. Стоеше така, както трябваше да стои дъщерята на принц Селим хан.

Не знаеше да се радва ли, да се натъжава ли, че става голямо момиче.

— Добре… — усмихна се майка ѝ.

Божичко, какъв необикновен ден! Меката ѝ красива ръка все още се ровеше из косата ѝ.

— Какво правят големите момичета, знаеш ли?

Разбира се, че знаеше.

— Бродират.

— Друго, друго?

— Плетат дантели.

— И още?

Дали имаше и още нещо?

— И… къпят се сами в банята.

И Хафза султан, и наложниците прихнаха от смях.

Чернотата, в която се премяташе, не ѝ попречи да изживее от все душа и сърце онзи миг на щастие. Тогава тя още нямаше представа колко близо са едни до други щастието и мъката, животът и смъртта.

— Големите момичета…

Майка ѝ я спря за пръв път точно в този момент. Погледна към наложниците си така, като че ли току-що ги е забелязала.

— Можете да се оттеглите!

„О, Аллах! Ръката ѝ е още в косата ми!“ Хатидже се притисна още по-силно към нея. Вдиша уханието ѝ. И реши. Щом момичетата си излязат, ще прегърне майка си с две ръце през врата.

Най-сетне всички се изнизаха. Майката и дъщерята вече бяха насаме. За миг Хатидже се поколеба, но изпълни решението си.

— Валиде…

— Хатидже? Принцесо моя.

Колко нежна, колко красива беше майка ѝ! А гласът ѝ — колко гальовен и трогателен!

— Скъпа моя!

Усети, че гласът на майка ѝ потрепва. Плачеше ли? Тревожно надигна глава и я погледна право в очите. Не, не плачеше. За миг постояха така, очи в очи. Моментално улови мъката в очите ѝ. Хафза султан не ѝ позволи повече от това. Отбягна погледите ѝ. Отскубна се от прегръдката ѝ и се изправи.

— Големите момичета — промълви тихо — правят още едно нещо.

— Не знам какво друго… И какво правят?

Очакваше закачливото чуруликане в тона да заличи мъката по лицето на майка ѝ, но не се получи. Хафза султан се обърна с гръб към нея и пристъпи една-две крачки.

— Омъжват се!

Омъжват ли се?! Може ли майка да говори така на дъщеря си? Това беше пълна противоположност на всичко, на което я бяха учили. Но се зарадва. Значи беше пораснала дотолкова, че да може да ѝ се говорят такива неща. Баща ѝ искаше да препуска на галоп с коня си, майка ѝ говореше за омъжване.

— Ъхъ, ъхъ… — измънка. — Знам.

Настъпи мълчание. Такова мълчание, от което на Хатидже ѝ се стори, че ще може да познае какво си мисли майка ѝ.

— Баща ви… — рязко се обърна Хафза султан с безкрайно сериозна физиономия. — Селим хан… — продължи да говори на пресекулки — е решил нещо, момичето ми.

Без да знае защо, Хатидже се уплаши. Не попита какво е решението на баща ѝ.

Хафза султан отрони дълбока въздишка.

— Селим хан взе решение да те омъжи, Хатидже.

В първия момент помисли, че погрешно е чула.

— Какво?

Същият вик беше надала и Хафза султан, когато съпругът ѝ съобщи: „Ще омъжа Хатидже, Хафза!“

— Какво!? Но тя е още дете!

— Да ме омъжи ли?

Тонът на Хатидже я издаваше, че не може да повярва. Но лицето на Хафза султан беше неподвижно като стена, а погледът ѝ — мрачен като морето, което се виждаше през прозореца. И тогава съзнанието ѝ го проумя. Правилно беше чула.

— Но аз съм още малка, валиде!

Да я омъжат ли? За кого?

Хатидже знаеше, че някой ден и тя като всички момичета ще се омъжи. Дори отсега си знаеше за кого. За конегледача Али!

Единствен той щеше да бъде мъжът, който ще я вземе. Нямаше друг с такова засмяно лице. У него всичко беше неповторимо — и погледите, и гласът, всичко. Отвътре ѝ идеше да каже: „Изпълнено с любов“, но се боеше да не се заблуждава. Откъде можеше да знае какво представлява любовта? Още не я беше вкусила. Но в Али имаше нещо странно, то я привличаше. Нито веднъж не ѝ беше крещял. Когато допуснеше грешка, той нито веднъж не процеди през зъби „Хатидже…“, с провлачване на „е“-то накрая. Засмееше ли се, цялото му лице грейваше. Колко нощи свенливо се беше питала: „Да не съм се влюбила в Али?. Предполагаше, че любовта, за която ѝ разказваха в приказките си нейните дадъ, сигурно представлява нещо такова.

Да не би, да не би… Стъписването ѝ за миг премина в радостен трепет. Да не би баща ѝ — който всичко знаеше, виждаше, чуваше, усещаше — да е забелязал, че Хатидже се е влюбила в Али? Дали не е казал на майка ѝ: „Щом моята дъщеря, принцесата, го е обикнала, реших да я дам на Али?“.

Хафза султан я побутна лекичко настрани и тръгна обратно към дивана си, но Хатидже се спусна и застана пред нея.

— Кой е, валиде?

Този път майката не се опита да се изтръгне от ръцете на дъщерята, обвити около талията ѝ. Нерешително вдигна ръце. Хатидже усети как една ръка кацна като гълъб върху главата ѝ.

— На кого ме дава татко?

— Не знам.

— Валиде.

Баща ѝ казва, че иска да я даде за съпруга на някого, а майка ѝ не знае кой е той?

— Кълна се в Аллах, Хатидже, не знам!

Долови, че спазъм сви гърлото на майка ѝ.

„Прекрасно знае кой е, но не ти го казва! — обади се разгневен вътрешният ѝ глас.

„Али е, Али!“ — тупкаше сърцето ѝ.

„Глупачка! — каза този път гласът. — Как може да си толкова глупава! Откъде накъде великият санджакбей на Трабзон ще дава дъщеря си на конегледача Али!?“

Ако не я даде, и тя нямаше да се омъжи. Толкоз.

Баща ѝ бил решил, и тя го е решила!

— Ами ако аз не искам?

Хатидже видя как по лицето на майка ѝ пробягаха един след друг всичките цветове на дъгата.

— Той, дъще, не пита искаш ли или не.

— Но… но… Как е възможно, без аз да го искам?

Хафза султан направо се срина на дивана.

— Такива като нас, дъще — промълви, — много пъти правят неща, които не искат. Как мислиш, баща ти прави само каквото поиска ли? Ами аз? Нямаше ли да е по-добре да умра, вместо да ти съобщавам тази вест? Но ти я съобщих. Защото бях длъжна. „Държавата очаква от нас да правим не каквото искаме ние, а каквото иска тя! Така е устроен светът.

— Но аз съм още много малка!

— Баща ти смята, че си пораснала колкото трябва. Взел е дори документ от ходжите, че ти се разрешава по закон. Казали, че е допустимо. А и…

— Какво „А и…“, валиде? Има още нещо, което не можа да ми кажеш ли?

Собственият ѝ глас също започна да пресеква. Усети, че очите ѝ се пълнят със сълзи. Но я бяха обучили да не плаче. Робите плачеха. Принцесите не плачат, пред никого не трябваше да издават своята безпомощност. Това беше „позволено“-то. „Проклето „позволено“!“, си каза, но така и не успя да сдържи сълзите си.

— Трябва да се омъжиш за човека, когото баща ти е намерил, за да си разчисти пътя към трона.

— Иначе…

— Иначе… — нерешително продължи майка ѝ. Сега лицето ѝ съвсем пожълтя. — Човекът, който ще ти бъде съпруг, ще премине на страната на Ахмед или Коркут. Ще разчисти пътя на единия от двамата. А за баща ти… — не успя да довърши. — Разбираш ли ме? Длъжна си.

Не, не разбираше.

— Откъде накъде ще съм длъжна?

— Заради „Ред и стабилност на трона“, Хатидже!

Не си спомняше да е виждала друг път майка си обзета от такава паника и такъв ужас.

— „Ред и ста…“… Какво означава това?

— Смърт.

— Смърт ли? Нищо не разбирам.

— Държавата е дълговечна. Затова се казва: „Държавата е вечна и безсмъртна“. Ако трябва, в името на държавата се жертва и живот. Баща, майка, син, дъщеря, дете, брат и какво ли не… „Ред и стабилност на трона“, дъще, означава, че ако се наложи, в името на държавата е позволено и да се убива, разрешава се.

Пак това „позволено“ се изпречи пред нея. И смъртта, и животът зависеха все от него. Хатидже постоя така за миг.

— Тоест, ако някой от чичовците ми стане падишах, ще заповяда да убият татко? Това ли ми казваш, валиде?

Майка ѝ не посмя да я погледне в очите. Само се опитваше с треперещи пръсти да пресушава стичащите се по бузите ѝ сълзи. Отначало кимна един-два пъти с глава. И вместо да каже „да“, прошепна:

— И не само него! И брат ти Сюлейман в Кефе. Даже и мен, и теб… Който се качи на трона, няма да остави след себе си нито един от рода на Селим — нито от кръвта му, нито от харема му…

И двете не намериха какво да кажат. Нито се спогледаха, нито издадоха някакъв звук. Тишината беше толкова тягостна, че Хатидже чу как бие сърцето на майка ѝ. Сигурно и майка ѝ чуваше нейното. Защото биеше като лудо, до пръсване.

Мракът нямаше край. А нали раят плуваше в светлина? Нали в рая пърхаха най-разнородни птички, нали идилията от пъстри цветя цареше в целия свят? Нали в рая ангелите и херувимите си чуруликаха весело? Какво търсеше в рая тази безкрайна тъмнина?

Неочаквано съзнанието ѝ закрещя: „Кой ти е казал, че това тук е раят?“ Тръпка пролази през цялото ѝ същество. Адът ли е? „Ако не съм в рая, значи трябва да съм в ада!“ — панически ѝ мина през ум. Всичките грехове се втурнаха в мозъка ѝ накуп. Непокорството. Отвращението и омразата към кандидат-съпруга ѝ. Представата ѝ, когато беше в неговите обятия, че я прегръща Али. Всичките. Как щеше да я приеме Аллах в рая, като имаше толкова много грехове.

Хатидже си помисли, че плаче. Струваше ѝ се, че по бузите ѝ капят сълзи.

Паниката ѝ се изпари така внезапно, както и дойде. Наум се попита: „Ако съм в ада, тогава къде са онези бездънни ями, които бълват огън и жупел? Ами дяволите?“ Защо не чуваше писъците на грешниците, които дяволите хвърляха в огньовете? Защо вместо с червено адът беше обвил душата ѝ в черен мрак?

„Аллах — отскочи зарадвана тя в чернилката, сред която се премяташе. — И в ада не съм.“ Хатидже усети как и ръцете, и краката ѝ започнаха да се размахват. Сякаш искаше да се хване някъде, да улови нещо. „Щом не съм в рая или в ада, къде съм?“ Изкрещя. Не си чу гласа, но беше сигурна, че попита на глас. Мислеше, че го е изкрещяла с все сила. „Къде съм, накъде пропадам?“

Сякаш някой вътре в главата ѝ се изкиска: „Къде ли си, Хатидже. Нито в рая, нито в ада. Нито си умряла, нито си жива. Ти си някъде между тях. От теб зависи на кое от тези места да отидеш. Да умреш или да живееш“.

„Тогава мога да се отърва от този мрак?“

„Стига да поискаш…“

На Хатидже ѝ се стори, че сред мрака вижда едно малко момиченце да се изправя до невероятно красива жена. Начаса позна майка си. И малкото момиченце. Това момиченце беше самата тя. Хатидже отпреди седем години. В черните ѝ очи пламтяха искри. Чу се да казва: „Щом е така, нека жертвата на този „Ред и стабилност на трона“ да не е баща ми Селим шах, нека жертвата да е Хатидже“.

Видя как сама се отказва да притеснява майка си, за да не я разплаква.

„Позволено“ ли е или не. В онази нощ плакаха и двете. Безутешно. Задавяха се от ридания.

И защо да не плачеха? Това беше нощта на нейната смърт.

— На кого ще ме даде, мамо?

Майка ѝ изтри първо своите сълзи, после нейните. Сега се опитваше да ѝ се усмихне.

— На Искендер паша.

— Що за човек е? Виждала ли съм го? Млад ли е, стар ли?

Сама не повярва, че попита през онази нощ майка си точно за това. Друг път сигурно би се изчервила като рак от срам. При положение, че не беше „позволено“, как успя да изрече тези въпроси?

Сигурно си беше помислила, че щом никой не изпитваше срам от това да дадат едно деветгодишно момиче на мъж, така не ще да е било срамно и да зададе своите въпроси.

После настъпи мрак. Пълен мрак.

Хатидже беше пропаднала в черен мрак, същия както в този миг.

Както в този миг.

Мрак, навсякъде!

Звуците преминаха в бучене, виденията изчезнаха. Пръв се загуби зад някаква разкапана стена образът на майка ѝ.

Имаше едно-единствено спасение. Да избяга от черния мрак. С все сила извика: „Светлина!“ По-точно, смяташе, че го е извикала. В желанието си да избяга от тъмното на светло тя се мяташе, блъскаше насам-натам.

Изведнъж забеляза, че тъмнината започва да избледнява.

Хатидже обърна глава наляво, надясно. „Не мога да повярвам!“ — възкликна наум. В сърцето ѝ сякаш изгряваше зора.

Сред звуците, които звънтяха и бучаха в главата ѝ, дочу гласове. Някой казваше:

— Слава богу! Идва на себе си!

Позна този глас.

Ресниците ѝ затрептяха и тя улови светлината. Напъна се да я задържи здраво. Боеше се, че ако си отвори очите, светлината ще изчезне. Лекичко ги отвори. Видя Джевахир.

— Върна се, върна се, върна се!.. — плесна с ръце зарадваното момиче.

Хатидже се попита: „Откъде ли?“

„От смъртта! — проскърца оня глас в главата ѝ. — От мрака!“

— Аллах ни върна принцесата! — чу добре познати гласове. Обърна се и видя наложниците да се прегръщат една с друга. Джевахир също захвърли настрана всякакви традиции, протоколи, правила, захвърли и „позволено“-то и с две ръце я прегърна през раменете.

— Обети му дадох от Корана, кочове му обещах… Слава богу, слава богу! Върнахте се!

Знаеше откъде се е върнала. От мрака. От смъртта.

„Добре, но къде се върнах?“ — попита се сама.

И в този миг си спомни всичко, което се случваше.

Бягащите потайни стъпки. Факлите в градината, мъжете с извадени саби. Писъкът на Емирхан:

— Чичо, не ме убивай! Роб ще ти бъда, верен като куче!

— Палачо, погубва ли се такава мъничка душица?

Виковете на принц Осман…

— А бре, убийци! А бре, Селимови песове! Дали са ми името Осман! Какво си мислите, че ще ви дам живота си, без да взема друг, така ли?

Викове. Ругатни.

Най-накрая Хатидже си спомни и громолящата като гръмотевица заповед на баща си:

— А бре не ви ли е срам! Изплашихте се от едно момче без мустаци ли! Накъде върви този „Ред и стабилност на трона“, щом седем мъже не могат да вземат една душа? Робите ни да си седят, а пък ние да вършим каквото трябва, така ли?

Хатидже се огледа уплашено наоколо.

— Шшшшшът! — накара наложниците си да замълчат.

Наостри слух навън. Нито звук. Над двореца в Бурса тегнеше мъртвешка тишина.

— Върнах се… — отрони въздишка към Джевахир. — От една мъртвешка нощ в друга мъртвешка нощ.

III

САРУХАН, ЛОЗЯТА НА КАСЪМ АГА

Ферахшад ханъм погледна към слугинята, която ѝ вееше над главата с ветрило. От сутринта размахваше това грамадно египетско ветрило с дълъг прът вместо дръжка, затова се размисли, че ръката ѝ направо трябва да е капнала от умора. По лицето на момичето блестяха стотици ситни капчици пот. Върху черната кожа те приличаха на малки черни перли.

— Стига толкова, Мюнире. Каквото и да правиш, няма полза, дъще.

Момичето ѝ отправи благодарствен поглед. Не чака втори път да ѝ се заповяда. Занесе ветрилото зад вратата и го изправи там.

Ферахшад свали тюла от главата си. Подметна с ръка нагоре буйната си черна коса.

— Тази година май няма да дойде есен.

— Така е — продума едва чуто Мюнире.

Не беше позволено слугините да разговарят с господарките си. Те се зачервяваха от яд: за каква се мислиш, че ми приказваш? Но Ферахшад ханъм не беше такава.

— Земята сякаш се е подпалила, господарке.

— Добре че закарахме работниците в шатрата, Мюнире!

Мюнире не очакваше, че може да я ядоса, ако ѝ отговори, но все пак отбягваше. Господарката ѝ беше великата Ферахшад ханъм. А тя — Карадут[4] Мюнире.

За проклетия, един работник ѝ лепна това прозвище. Оттогава я наричаха Карадут.

— Имате право, господарке — рече ѝ тя. — Бог да ви благослови! Иначе щяха да се изпържат под онези кирпичени стени.

— Бог да благослови всички, момичето ми! И те душа носят. Пази си добре душата, за да те пази и тя.

Мюнире не разбра нищо, но все пак се усмихна на господарката си.

Добра жена беше Ферахшад ханъм, макар че понякога се случваше и тя да се ядоса, да викне, да я накаже за недобре свършена работа.

По нейно нареждане се бяха омъжили толкова момичета. Куп робини беше освободила и им беше помогнала да се задомят. Сякаш между Ферахшад ханъм и тези, които работеха за нея, имаше негласно споразумение. Пред непознати не си позволяваха да обелят и дума за Ферахшад ханъм. Ако някой ги попиташе, отговаряха все по един и същ начин, като че ли се бяха наговорили: „Бог да я благослови! На тоя свят не се е раждала по-добра жена от нея! Дано Всевишният да я дари с безкрайно щастие!“

Никой из чаршията и по пазара вече не питаше: „Коя е, каква е?“ Не само в Маниса, а където и да е в цялата област, наречена Сарухан, нямаше човек, който да не познава Ферахшад ханъм и да не се моли за нейното здраве.

Наскоро беше навършила тридесет и четири, но все още беше свежа и красива като пъпка на цвете. По-красива и от момичетата, които наричаше „дъще моя“. Дългата ѝ черна коса се полюшваше чак до кръста. Погледнеше ли някого с пъстрите си очи, направо му разтапяше сърцето.

„Станаха девет години, откакто умря съпругът ѝ — казваха старците. — Беше славен бей. Скочеше ли да язди на коня си, с камшик в ръка обикаляше цялото поле от край до край, минаваше през лозята, през градините, отвсякъде.“

Тогава Ферахшад не ходела до лозята. Занимавала се с домакинството, а в такива жарки дни седяла на сянка край долапа[5]. „Но не щеш ли, Касъм бей си отиде от една отровна змия — разказваше надзирателят Халил ага. — Ха днес, ха утре, стана така, че тя трябваше да отговаря за всяка една работа. Ех, какви времена бяха! На другия ден след като положихме в земята Касъм бей, като изгря слънцето — що да видим!...“

Икономът пресъздаваше като легенда онова, което беше видял:

„…Върху коня на бея седеше жена! Сред руменеца на изгряващото утро тя яздеше толкова величествено, че всички възкликнахме: „Брех! Брех!“ Сплетената на две плитки коса беше увита около главата ѝ, отгоре имаше жълтеникав юрюшки шал. Все едно нашата господарка не само през този ден, ами откак се е родила, си е била юрючка и все на кон е яздила!“

Всеки ден Ферахшад препускала с коня. Обикаляла из полето, наглеждала лозята и градините, гребвала шепа пръст и проверявала по влагата дали е напоена, надзиравала овчарите дали овцете и камилите са се напасли добре. Не знаела що е умора, оплачел ли се някой: „Уморих се!“, тя не го поглеждала повече. Забележела ли, че някоя работа куца, викала: „Донесете ми оная мотика! Така ли се обръща пръстта! Ще я забиеш дълбоко до дръжката, ще я вдигнеш да се нагълта с въздух до насита. Аха, ето така, така!“

През първите дни, когато доведоха Мюнире в чифлика, тя виждаше господарката си само сутрините на закуска и вечерите. Преди лягане. Когато се разсъбличаше за къпане.

Чудеше се каква работа има тази толкова красива жена със земята, лозята, градините, овцете, козите. И душата ѝ никак ли не копнееше за мъж?

Сети се какъв поглед ѝ метна прислужницата, на която зададе този въпрос. „Мъж ли? — сряза я тя. — Че за какво да копнее? Моята господарка сама си е като мъж. Защо ѝ е притрябвал мъж?“

Тогава тези думи се сториха на Мюнире съвсем безсмислени. Но след време и тя отдаде право на онова момиче. Ферахшад ханъм беше по мъж и от мъжете. По-храбра, по-силна. По-сърцата. И при това не потъпкваше правата на никого, не позволяваше на никого да тормози другите.

— Погледнахте ли тази сутрин към Плачещата скала?

Мюнире нареждаше покривките, остави ги сгънати на едно и също място, потупа ги с ръка.

— Няма и една капчица, красива моя господарке. Откакто съм дошла тук, за пръв път виждам скалата да не плаче. Няма по нея никаква влага-млага.

— Няма. Погледни какъв пек е. Пръстта е изсъхнала през седем земи надолу!

— Казват, че ако Плачещата скала не плаче, и есента не идвала, и зимата!

Ферахшад се разсмя.

— Виж я ти моята Черничка! Станала саруханлийка и какви само приказки научила!

— Чух кака Емине да го разправя.

От смут гласът ѝ прозвуча така немощно, че и сама едва се чуваше.

— Я да видим какво друго казва Емине?

— Страхува се.

— Страхува ли се? От какво? Случило ли се е нещо?

— Неее! — реагира моментално Мюнире.

„По-добре да се беше схванало ченето ми! — измърмори си наум. — Седнала съм да клюкарствам пред господарката!“

— Ами… че може долапът да пресъхне… Че може конят да върти, да върти, а вода да не изкара.

И Ферахшад се страхуваше от това, но Ибрахим все ѝ казваше:

— Не се притеснявайте! Аз ще намеря изход!

Ако го знаеше какъв е, и тя щеше да намери изхода, но ето на, не го знаеше.

— От шестнадесет години съм тук, не съм виждала долапът да пресъхва. Хайде, не си втълпявайте такива лоши работи! Нищичко няма да стане… Аллах бди над нас! Мислете си за хубави работи, че да е на хубаво!

Ясно, това бяха само леко утешителни думи. Ако горещината продължаваше все така, новите калеми, които засадиха, щяха да прегорят и да загинат.

— Виждала ли си Ибрахим?

Мюнире моментално цяла затрептя. Ибрахим ли? Защо ли изчезваше пред очите ѝ, а не застанеше пред Мюнире, та да се любува с часове на прекрасното му лице? На къдравата му черна коса, на извитите му като стрели вежди? На черните му като касис премрежени очи? На снажния му ръст?

— Рано сутринта излезе. Оттогава не съм го виждала.

— Сам ли беше?

— С Халил ага и няколко работници, господарке. Ако искате, веднага ще изпратя да му кажат да си дойде.

А в себе си Мюнире допълни: „Моля ти се, дано аз да отида, сама ще го намеря!“.

Ферахшад стана от мястото си. Пак подхвърли ей така нагоре косата си.

— Няма нужда, момичето ми! Аз май знам къде са. Ще отида да ги намеря. Ти кажи на коняря да ми впрегне коня. Предупреди и в кухнята — довечера ще вечерям при долапа. Да приготвят храна като за там. В този пек не се яде на друго място. Като си свършиш работата, ела и ти!

* * *

Слезе от коня, завърза го. Тръгна през царевицата, избуяла колкото човешки ръст. Жълто-кафявите реси на мамулите висяха измежду обвивките като дълги бради. „Тази седмица трябва да се оберат“ — каза си Ферахшад.

Пътеката зави надясно. Направи си сметка, че два дни не е наминавала край набраното и разстлано да се суши на слънце грозде. „В тази горещина трябва отдавна да се е изсушило. Утре надзирателят трябва да го провери и да го събере. Ако е станало за пазара, да го натовари в чувалите. Поне една работа да изскочи.“

Чу скрибуцането на колелото, което катърът със завързаните очи въртеше непрекъснато, за да извади от кладенеца вода, усети и мириса на прясна вода.

Отдалече до слуха ѝ достигна говор на мъже:

— Точно така, стига да слезем още два аршина надолу.

Той беше. Галеникът Ибрахим.

— Как си толкова сигурен, че ще открием вода? От висините ли ти съобщиха?

Чу ги как се разсмяха.

Халил ага не подхващаше никаква работа, докато не се убеди, че е сигурна, при положение че преди това е питал и разпитвал де кого свари. Ферахшад се разсмя на глас. Явно днес Ибрахим беше наред да е обект за разпитване.

Всъщност от няколко дни се мъчеше да изкопчи от момчето защо настоява, че ако изкопаят близо до долапа още един кладенец, ще изскочи вода. Халил даже беше обърнал работата на шега.

— Каква ти вода бе, Ибряааам! До един пресъхващ кладенец какво друго може да излезе, освен камънаци!? С тия камъни ще ти счупя главата, така да знаеш!

Само че момчето беше от упорито по-упорито. Предния ден то подхвана:

— Господарке! Там, при нашия долап, обезателно има и друга жилка. Намерим ли я, всичко ще е наред!

— Копай тогава! — разпореди се тя. — Ти ще се трепеш, не друг!

И Ибрахим запретна ръкави, както се бяха уговорили.

В края на пътеката стърчащите като стена царевични стъбла неочаквано изчезваха и отваряха малка сенчеста полянка. По-нататък беше долапът. Ферахшад разбута стъблата, които сякаш искаха да ѝ пресекат пътя, и излезе на сенчестата полянка.

Не можа да види веднага мъжете, чиито гласове чу. Катърът и завързаният за колелото голям железен прът продължаваха да се въртят с такова скрибуцане, че на човек направо му прималяваше. Колелото в кръг пускаше в кладенеца и вадеше оттам един дебел каиш. Прикрепените за него кофи влизаха надолу празни, а излизаха пълни. Извадената вода се изсипваше в едно издълбано от дънер корито, а оттам тръгваше по каналите сред лозята. Обаче колкото и да се напъваше катърът, от горещините водата на кладенеца беше доста намаляла. Половината от нея се изсипваше още докато излизаше от кладенеца, а останалата половина не стигаше да утоли жаждата на напечената земя. Напуканата от жар земя я поглъщаше ненаситно.

Тъкмо се попита „Къде ли са тези?“, когато отново чу гласовете им. Ибрахим с Халил ага и четирима работници бяха зад опънатата под сянката на тополите шатра. Бавно тръгна натам. И сянката на дърветата, и дори лекото бълбукане на водата в кладенеца освежаваха, макар и малко, мястото и хората край долапа. Влезе под навеса от преплетени храсталаци и през клоните ги видя.

Изведнъж застина. От кръста нагоре Ибрахим беше гол. Загорялото от слънце мъжко тяло беше обсипано с мъниста от капчици пот. В земята имаше забит друг железен кол и младежът юркаше друг катър да обикаля и да върти колелото. Личеше си, че животното вече нямаше сили да пристъпи от умора след кой знае колко часа непрекъснати обиколки. Обаче Ибрахим все му подръпваше юлара и не му даваше да спре.

— Върви, проклетнико! Забучи тази бургия още малко надолу. Дий!

На всеки оборот въртяната от горкия катър желязна ос забиваше бургията на върха си все по-надълбоко. Там, в тази бургия, беше цялата му надежда.

Ибрахим се навеждаше, изправяше и при всяко движение тялото му проблясваше под слънцето. В един момент Ферахшад усети, че дъхът ѝ секна. Стоеше като вкаменена. Зави ѝ се свят. Така и не разбра — засрами се от себе си ли, или ѝ стана така, защото видя един полугол мъж. Понечи тихомълком да си тръгне и в същия миг се отказа.

Колко е пораснал!

И точно в този миг с всяка пора на тялото си почувства, че това не беше просто констатация, а нещо повече — тя искрено му се възхищаваше.

Досега не го беше виждала така. Вярно, Ибрахим беше млад и красив, но не беше забелязала кога се е превърнал в голям мъж. „Я погледни тези плещи! — обади се вътрешният ѝ глас. — Колко са широки, колко са яки!“

Така си беше. Когато напрягаше мишци, от издутия му гръден кош бликаше сила и енергия. И… боже господи! Не можеше да откъсне очите си от гърдите на Ибрахим. Тези загладени мускулести гърди. Ферахшад извърна глава. Но не можа да устои на физическото влечение към самеца.

По гърдите на Ибрахим нямаше и косъмче. „Касъм не беше такъв!“ — ѝ мина през ума. Пред очите ѝ за миг се появиха и изчезнаха обраслите с гъсти косми гърди на съпруга ѝ. Никога не можа да свикне с тях.

В горния си край загорелите тъмнокафяви гърди на Ибрахим бяха почти почернели и толкова примамливи. Ферахшад начаса изпита неистовото желание да се докосне в тях. Обзе я ужас. Закри уста с длани.

Беше дълбоко убедена, че е изхвърлила от живота си това усещане. Заличи го, отърси съзнанието и сърцето си от него в нощта след смъртта на Касъм. Заедно със себе си съпругът ѝ беше изтръгнал и погребал в земята и нейното усещане на жена. Нали трябваше да стане точно така. Отначало не се и сещаше за докосването и силата на мъжа, но накрая не позволи на страстите да избухнат, потъпка и напиращите отвътре трепети на похотта. Така ѝ беше много по-добре. Чувстваше се независима. От години нямаше вече задължението да задоволява мъжката похот и да се мъчи да извлече за себе си трошички удоволствие — ако можеше да ги извлече, разбира се.

Но сега? Сега? Какво се пробуждаше в нея, какво я караше да изтръпна? Да се зазяпва така по един роб…

Ибрахим беше за нея едно честно, почтително момче, прилягаше му всякаква работа. Чисто и просто Ферахшад беше впечатлена от трудолюбието и способностите му, и толкоз. Той беше роб, Ферахшад — неговата господарка. Момчето си имаше и един музикален инструмент. Наричаше го цигулка. Стиснеше ли го под брадата си, дръпнеше ли лъка по струните му, Ферахшад се пренасяше в един друг свят. Заслушаше ли се в него, тя сякаш разперваше крила и политаше от звезда към звезда.

Ето това беше Ибрахим. Трудолюбив, талантлив и музикант. „И роб да е, трябва добре да се развие“ — така си мислеше Ферахшад. Правеше си сметка, че колкото повече се развиеха способностите му, толкова по-полезен щеше да ѝ бъде занапред. „Халил ага остаря. По-нататък Ибрахим би могъл да го замести.“

Погрижи се да наеме куп учители, за да го образоват. Денем той тичаше към лозята и градините, вечер сядаше на урок от един учител при друг. Но нито веднъж не чу от устата на това момче някакво оплакване.

Значи, докато се случваше всичко това, тя беше пропуснала да забележи, че са се изнизали години и Ибрахим е станал мъж.

„Виж му мускулите!“

Боже господи! В съзнанието ѝ нахлуха и зашушнаха желания, тя цяла изтръпна. Ибрахим беше висок, едър и жилав. Опънеше ли поводите на магарето, Ферахшад можеше да види как се очертава целият му гръден кош, мускулите, дори ребрата.

Замисли се: „На колко ли години е?“

Когато го купуваха, казаха, че е на десет. Тогава сега трябваше да е на около седемнадесет.

— Ела бе, щуро момче! Няма да излезе никаква вода. Не изтрепвай и себе си, и катъра!

Ферахшад се опомни от гласа на надзирателя. Щеше да стане за срам и смях, ако забележеха, че ги наблюдава тайно. Моментално трябваше да си тръгне. Но не можа да откъсне очи от Ибрахим.

— Не, ага! Тази работа днес ще приключи. Жив-умрял, ще ѝ се види краят. Няма спиране, докато тази бургия не стигне до водата. Ако трябва, катърът ще върти и през нощта, пък после да мре. Аз му забраних да умира, преди да открием водата.

Работниците и Халил се разсмяха.

— Забранил бил! Който го чуе, ще си помисли, че говори падишах, а не някакъв си роб.

— Че какво!? — изправи се Ибрахим, без да отпусне юздите върху гърба на катъра, та да си почине и той. — Ако трябва, и такъв ще стана!

— Ами да! Робът султан! Султан Ибрахим! — подметна надзирателят.

Даже и самият Ибрахим се разсмя на тази закачка.

Ферахшад внезапно се разтревожи. Сети се: беше казала на Мюнире, че ще вечеря тук. Всеки момент слугите щяха да започнат да идват, за да приготвят трапезата. Само като си представи как ще я заварят скрита сред храсталаците да наблюдава един полугол мъж, пламна от срам, бузите ѝ почервеняха като жар.

Тихомълком излезе от надвисналия чардак. Върна се по пътеката през царевицата до пътя, по който дойде преди малко, като непрестанно мълвеше молитви дано да не я видят. Изчака дишането ѝ да се успокои. Беше вече надалеч, но полуголото тяло на Ибрахим още стоеше пред очите ѝ.

Робът дете беше станал робът мъж!

IV

БУРСА, ДВОРЕЦЪТ

СЕПТЕМВРИ 1512 Г.

Изминаха два дълги месеца от Нощта на смъртта. Нещастията обаче нямаха край. Момичетата донесоха на Хатидже много лоши новини.

Законът за „Ред и стабилност“ отнесъл и принц Коркут!

Никой не смееше да се тюхка и вайка за чичо ѝ и за убитите му деца. Хатидже почувства, че вътре в нея нещо гори. И в същото време въздъхна дълбоко, взе да се утешава: „Чичо ми стана жертва на този „Ред и стабилност“, а не баща ми. Какво да се прави? Съдба! Дай боже да му е отредено място в рая!“

Страхът беше надвиснал над всички като черна нощ.

„Да видим какво ще се случи“ — беше прошепнало едно от момичетата на това до него. Уж не искаха тя да ги чуе, но знаеха, че Хатидже султан долавя всяка казана дума. И без това искаха да ги чуе.

— Как „какво ще се случи“, момичета? Още ли има да се случва? Ето, удушили са човека!

Вероятно, за да се изтъкне колко добре е осведомена, отсамната подхвърли:

— Има, има! Още не се знае каква ще е съдбата на принц Ахмед!

— И неговият край ще е същият! Вижте какъв грях. Господарят не пожали дори и принц Коркут, който така му се молеше: „Прояви милост към живота на брат си, за да го пожертва в служба по твоя път.“ Та ще се смили над по-големия си брат Ахмед ли?

— Никаква милост! Никаква милост! И той е убиец! Когато техният преселил се в рая баща остави трона на нашия господар, Ахмед развя знамето на бунта: „След като нашият баща не остави по право на нас трона, както ни се полага като на най-голям син, а малкият ни брат заграби властта, вместо да каже: „Батко ми има право!“, ние пък ще го нападнем и ще си вземем това, което ни се полага!“.

— Ох, ох, ох! Направо кажи, че пак ще се лее кръв.

— Не сте го чули от мен! Казват, че Ахмед имал многобройна войска! — пошепна някой. Току-виж победил господаря…

Друг шепот го прекъсна:

— Шшт! Замълчи, момиче! Ще ни чуе Хатидже султан! И без това е болна, горкичката!

Хатидже помисли, че нещо вътре в нея се разкъса. Не знаеше за кое от всичкото, което чу, я болеше повече. За предстоящата наскоро схватка между баща ѝ и чичо ѝ за трона ли, за това, че ако чичо ѝ Ахмед постигнеше победа, щеше да убие баща ѝ, брат ѝ Сюлейман, а може би и нея, или че я съжаляват „И без това е болна, горкичката“?

— Човекът е изпратил двамата си синове при Сафеви шах, така казват.

— Кой?

— Абе виж я тая! Ти не ни ли чуваш? Принц Ахмед, естествено. Ахмед е изпратил синовете си при шаха на враговете ни.

— Че кой е този Сафеви шах?

— Ах, тази Джевахир, да полудее човек от нея! Кой бил Сафеви шах!? Човекът е кръвният враг на Османската династия! Възникне ли разправия или борба за власт, веднага се възползва от случая, за да смачка Османско. Ясно е като бял ден, че принц Ахмед е поискал помощ от него тъкмо защото знае това. И за хора, и за оръжие, и за пари… За да се наложи над Селим хан.

— Аййй! Вярно ли е, Емине? Виж ти, нямах си и представа за това.

„Лъжкиня! — възмути се Хатидже наум. — Нямала си била и представа. Има, и още как! Какво ли не е дочула в този дворец, та няма да се научи за кървища, убийства, предателства, интриги?“

— Еее, какво е казал падишахът, като разбрал какво е направил батко му?

— Какво да каже! „Тук сме, нека дойде да си получи заслуженото! Ако не успее, ние ще си вземем каквото има да вземаме. Животът му!“ Нещо такова ще да е казал господарят.

— Господи боже мой! По-добре да не ставаха тези неща. Как може така — да си окървави ножа със своя батко!? Селим хан има голямо сърце. Поне да се смили над по-големия си брат!

— Това е то „Ред и стабилност“, момиче! Няма молби, няма прошка! Толкова е жестоко… Ще се смилиш над някого, а утре дали точно той няма да посегне на твоя живот?

„Права е! — начаса си рече Хатидже. Търсеше да си намери някакво оправдание, само и само да потисне изживения ужас и чувството за вина. „Ще се смилиш над някого, а утре дали точно той няма да посегне на твоя живот?“

„Емирхан ли? Емирхан ли щеше да посегне на нейния живот?

Усети с всяка фибра на тялото си бунта на съвестта: „Значи това седемгодишно момченце щеше да посегне на живота на великия Селим хан?“.

Ах, Емирхан, Емирхан, ти — жертвен агнец, Емирхан!

Хатидже усети, че ѝ се завива свят. В мозъка ѝ отново изригна усещането, че припада. Обзе я паника. Тази напаст се загнезди в нея в деня на сватбата ѝ с Искендер паша. Изплашеше ли се, страдаше ли за нещо — припадаше. Един от ходжите, на когото разказаха за тази нейна болест, завъртя глава на две страни и се произнесе:

— Не ѝ давайте да спи на тъмно! Дяволът обича мрака. Застава на пусия в тъмнината и дебне тленните твари, за които си е поставил целта да им открадне душата. Само да не завлече човека в тъмнината! Който е със слаба вяра, повече няма да излезе, уверявам ви.

И тя излизаше трудно. Преживя нещо повече от обикновен припадък. Имаше чувството, че се е премятала в мрака часове, дни, дори години. След всеки припадък беше като пребита, все едно се завръщаше от много далечни пътувания.

Същия ден не можа да продума и да попита защо дяволът е избрал да краде нейната душа. Този въпрос обаче тормозеше Хатидже по цели дни. Какво вземане-даване имаше дяволът с нея? Вярно, душата ѝ беше изпълнена с бунт. „Аз ли написах на чело съдбата си на девет години да ме дават на мъж? И току-що навлязла в десетте, да имам първата си брачна нощ? Затова ли ме преследва?

Ако попиташе някого, сигурно щеше да ѝ отвърне: „Моля ви, принцесо! Отърсете се от тези мисли. Не дай боже да сте обречена на ад! Това си е бунт срещу онова, което Аллах е отсъдил!“.

Хатидже знаеше, че с тези си помисли извършваше грях. Даже сигурно вече беше обречена на ада! И това ѝ беше наказанието. Да пада, да припада, да е „болна, горкичката“!

Доста се постара да се откаже от упреците си към съдбата, но все не ѝ се удаваше. И отново се съобрази със съвета на ходжата. Не спеше на тъмно. Нощем до главата ѝ винаги светеше. Гледаше известно време — сякаш цели векове — игривия танц на пламъците от свещите, докато очите ѝ най-накрая се затвореха.

И пак нямаше полза. Никаква! Черните облаци така забулваха душата ѝ, че на Хатидже ѝ се струваше невъзможно не само свещникът с петте свещи да разсее мрака, ами и слънцето дори, просто нямаше да се окажат достатъчни!

Положи усилие да не припада. Напрегна всички сили. Отрони дълбока въздишка. Впи нокти в дланите си. „Не плачи! — заповяда си сама. — Недей да плачеш! Дяволът те дебне! Дяволът те дебне!“

Усети върху себе си погледите на наложниците. „Защо ли го правят? — попита се сама. — Каква е целта им — за да ми съобщят нещо или да открият в мен възмездието за жестокостите на баща ми? Нима не разбират, че не искам и да чуя за тях?“

— Видя ли стаята на принц Емирхан?

Хатидже затаи дъх. Стаята на Емирхан ли?

— Какво да я гледам, момиче! Кой би го понесъл? Смехът на принца сигурно още звънти по стените.

Сърцето ѝ се сви на топка. „Ах, Емирхан, Емирхан!“ — изви вопли душата ѝ. Сети се как момченцето ѝ подвикна, заливайки се в смях: „Ти гониш!!“, и се затича в кръг покрай нея. И как големият му калпак се подрусваше чак върху носа.

— Аз ходих, миличка! — обади се леден глас. — Само да видите красивите фаянсови плочки. „Два месеца да ги търкаме, пак няма да ги почистим — тюхкат се стражите. — Синкаво-зеленикавите плочки станали кървавочервени.“

— Петна от кръв са това, не излизат току-така лесно!

— Че не можеше ли да свършат тази работа с мазното въже, кръвта на ония нямаше да се лее из двореца. Нали така се казва.

— Казват, че умрял и палачът на Осман. Едва в последния си миг успял да му забие камата.

— Виждаш ли каква съдба? Да вземеш да береш душа пред принца, когото си тръгнал да убиваш!

На Хатидже ѝ идеше да изкрещи „Стига!“, да се нахвърли върху момичетата, да им изскубе косите. Но не можеше. Всеки ден през тези два месеца тя чу всичко, усети всичко. Не отиде в окървавената стая на Емирхан, но я видя като наяве. Пред очите ѝ се явяваше картината как Осман се уговаря с палачите за своя живот и как до последно се бори с тях да се спаси. Видя как изпратените от баща ѝ подкрепления от палачи нахлуват в стаята му, как мятат на врата му примката, как връзват ръцете му и как седем ръце се вдигат едновременно и седем пъти се спускат. Усети в собствената си плът всяка забита в Осман кама. Представи си как тялото му се сгърчва от болка. Чу молитвата му: „Седем ножа ми взеха душата… Искам, чичо, и ти да изгориш от собствената си амбиция и да не умреш, преди да разкъсаш седем юргана!“.

Стана свидетел и на това как уплашеният да не би падишахът да чуе тези думи палач стегна настървено за последен път метнатата върху шията на принца примка. Хатидже почувства по лицето си полъха от последния дъх на Осман.

Секна сякаш и нейният дъх.

— Излезте! — успя да промълви само това. — Джевахир, ти остани!

* * *

Две от свещите в свещника до нея бяха угаснали. Не ѝ се искаше да ги запали от пламъка на другите. Така или иначе светлината само на трите пак щеше да я пази от дебнещия дявол.

Джевахир беше на постоянното си място. Лежеше на постелята до прага на вратата. Хатидже погледна натам. Заслуша се в равномерното спокойно дишане на момичето. „Каква щастливка!“ — си рече наум. И се попита: „От колко ли време не съм спала така дълбоко и спокойно? От колко ли? Никога не съм имала такъв сън!“

Стана полека, взе свещника. Тръгна, като се стараеше да не вдига шум, натам, където лежеше Джевахир. Насочи светлината върху лицето ѝ. Какво блаженство!

Върна се отново на мястото си. Ненадейно установи, че завижда на наложницата.

Взря се в пръстените си, в гривните по ръката си. Прекара пръсти по изумрудите от колието на врата си. Ако беше облечена, както го изисква Коранът, тези накичени по нея скъпоценни камъни, бижута, рубини щяха да бъдат абсолютно излишни. „Аз съм една подвижна съкровищница! — измърмори си наум. — Дъщерята на Селим хан! Единствената Хатидже на Хафза султан! Любимата сестра на престолонаследника принц Сюлейман хан!“ Прекъсна за миг. По лицето ѝ пробягна тъжна, подигравателна усмивка. И рязко продължи: „Вдовицата на Искендер паша!“.

Отново отправи поглед към Джевахир. „Ами това момиче? Коя е тя? Една слугиня.“

И ето, завиждаше на слугинята. Лицето ѝ се сгърчи от болка. Защото Джевахир притежаваше онова богатство, до което тя никога нямаше да се добере. Спокойствие и сигурност. Сън без напрежение и страх.

„Нима наистина е невъзможно да заменя съкровищата си с нея! — ѝ мина през ум. — Дали щеше да приеме? За нея — всички брилянти, накити, изумруди, рубини, злата. За мен — спокойният ѝ безметежен сън.“

За миг ѝ се прииска да се е родила не в дворец, а в мъничка колиба. Представи си, че не е дъщерята на Селим хан и Хафза султан, а дете на най-обикновени родители от село.

Хатидже тъжно поклати глава.

Майка ѝ със сигурност нямаше да я извика, за да ѝ каже, че едва деветгодишна я дава на мъж. Баща ѝ нямаше да я погуби. И тогава всичко това нямаше да се случва.

* * *

Кикотенията и шушуканията на наложниците зад вратата с нищо не подсказваха, че я дават на мъж. Не можеше и да разбере защо момичетата го очакваха с четири очи.

Какво толкова интересно имаше в това?

Някакъв ходжа, чието лице не беше виждала, измърмори под носа си молитвите. Майка ѝ и Джевахир разпериха ръце и изрекоха „Амин!“. Докато Хатидже си мислеше да го направи ли заедно с тях или не, Хафза султан с едно движение на веждите ѝ заповяда да си разпери и тя ръцете, да завърти глава на две страни и да рече „Амин!“.

После ходжата, когото не беше виждала, я попита за един човек, когото също не беше виждала:

— Приемаш ли го, дъще, за мъж?

Спомни си мига, в който погледна към майка си. Мигът, когато с погледа си я призова: „Спаси ме, мамо! Побързай!“

Очите на Хафза султан излъчваха единствено невъзмутимост. Срам я беше да погледне дъщеря си с вдигната глава.

Толкова години бяха изминали от онзи миг, но Хатидже не забравяше нито секунда от него. Дори и един глас не се заличи от слуха ѝ.

Беше дочула мърморенето на някакъв мъж зад паравана. Шепотът на друг. „От вълнение е, господарю!“

В този момент тъпаните в гърдите ѝ спряха да думтят. Боже господи, спомни си, че се разтрепери. „Баща ми! Баща ми чака зад паравана какъв отговор ще дам!“

Изобщо не ѝ беше дошло наум, че принц Селим ще пожелае да бъде свидетел на сватбата ѝ.

„Наблюдава смъртната ми присъда!“

Хатидже изтръпна. Стана. Докато Джевахир спеше, на мястото на угасналите свещи тя запали нови. Жълтеникавата светлина, която очертаваше застиналите по стените сенки, превърна мрака на стаята в пъстроцветно зарево.

„Дошъл беше да наблюдава изпълнението на моята смъртна присъда!“ — въздъхна дълбоко тя.

Отиде и си легна на леглото. Отпусна глава на възглавницата. Унесе се по сенките на стената. „Толкова са стряскащи! — си каза. — Виж онова нещо там, с голямата уста и изкривения врат. Сякаш е сянка на някакъв звяр от приказките, а не на каната.“

Никак не ѝ се искаше, но все пак затвори очи. Оня миг от деня, в който я ожениха, още я преследваше. Крепеше я надеждата, че макар и след време, ще се отърси от него. Но не! Избледнелите мръсни картини от тогавашния ден не изчезнаха. И гласовете звучаха в главата ѝ така свежи, все едно ги е чула преди миг.

— Кажи, дъще! Прие ли го?

С последна надежда потърси очите на майка си, навела глава напред.

Хафза султан знаеше, че дъщеря ѝ е отправила поглед към нея. Кимна рязко два пъти. Това беше такова „да“, че ако някой видеше жеста ѝ, щеше да го възприеме като крясък: „Недей! В никакъв случай! Недей!“

Хатидже разбра за пръв път какво значи безпомощност тъкмо в този ден. Ако майка ѝ не я спасеше, на нея какво ѝ оставаше? Щом майката е превила врат, как можеше дъщерята да вирне глава?

Каза си: „Щом нашата майка не можа да се изправи пред баща ни да каже: „Тази работа няма да стане!“ как щяхме да го кажем ние!?“. При този спомен тя неотменно си повтаряше: „Щом майка ми тогава не можа да каже на баща ми „Не бива“, аз как щях да го изрека?“.

Затова и не можа.

В един момент черният облак, потиснал душата ѝ, се разсея.

Различи немощните рамене на една жена, те трепереха. Върху дланта, сякаш пречупена и захвърлена върху коленете ѝ, капна отронена от окото една-единствена сълза. Жената дръпна ръката си като опарена от жар.

За миг сред облаците се показа блед, тъжен, разочарован, сломен образ на жена. „Майка ми! Хафза султан!“

Никога дотогава Хатидже не я беше виждала да плаче. Тя беше красивата дъщеря на кримския хан Менгли Гирай. Всесилната, могъща съпруга на принц Селим. Нейна майка и майка на престолонаследника, батко ѝ Сюлейман. Хафза султан, която те двамата сравняваха единствено с непристъпните върхове.

Плачеше.

Явно не искаше дъщеря ѝ да види това. Но тя видя толкова, колкото ѝ трябваше. Хатидже си го спомняше като днес. Решила бе в себе си: „И майка ми е жертва, също като мен!“

Сърдитото мърморене, което чу преди малко зад паравана, този път прозвуча доста по-силно. Както тогава, Хатидже долови шепота на онзи, който го успокояваше:

— Отдайте го на вълнението ѝ, все пак…

Шепотът изведнъж секна. Как можеше да продължи по-нататък? Оттогава досега Хатидже го беше премисляла много пъти. Какво ли имаше след онова „все пак“?… Отговорът беше повече от ясен: „Дете! Все пак е дете!“.

Мърморещият гневно изрече нещо, което тя не можа да разбере. Точно тогава майка ѝ вдигна глава. Срещнаха се очи в очи.

В просълзените очи на майка ѝ тревогата и страхът преобладаваха над мъката. „Хайде, кажи го! — говореха те. — Отговори, момичето ми, на този човек! Преди да си вбесила баща си, кажи му „приемам го“.

Никой нямаше да ѝ се притече на помощ! Дори и майка ѝ! Беше съвсем сама! Сама и беззащитна срещу всичките житейски и съдбовни стрели.

Не издържаше повече погледа на майка си, този път тя наведе глава.

— При… ех!

И сега си спомня колко тихичко го поизнесе и че сама дори не се чу.

Опита се отново да се разсее със сенките по стените, не успя. „По дяволите! — седна в леглото си. — Не го приех! Не го приех! Не го приех!“

Хатидже султан се усещаше, че изпада в нова криза, че крещи. Първа скочи Джевахир. Спусна се разтревожена към господарката си:

— Принцесо!

Притисна главата ѝ до гърдите си.

— Няма нищо, принцесо моя, няма нищо!

Мяташе се в ръцете на наложницата си, пак крещеше:

— Не го приех, Джевахир! Не го приех! Кълна се, не го приех!

На виковете ѝ се отзоваха и другите наложници.

— Донесете вода! — притеснена се разпореди Джевахир.

Направиха каквото им каза. Сякаш държана цял живот без вода, Хатидже започна да пие с ужасно настървение. Половината се изля върху нея. Прекъсваното от ридания дишане разпръскваше вода на вси страни.

Джевахир я галеше по косата, мъчеше се да успокои господарката си.

— Мина вече, принцесо! Мина. Сънували сте кошмар. Вижте, мина вече. Събудихте се…

Хатидже вдигна глава и впи плувналите си в сълзи очи в очите на наложницата.

— Не! — изпъшка, цялата разтреперана. — Не сънувах кошмар, Джевахир… Преживях го. Преживях кошмара. Тогава казах: „Приех го“, но кълна се, не го приех, не го приех, не го приех!

* * *

Тогава, в стаята за първата брачна нощ, Хатидже седеше едва-едва върху ръба на леглото. Червеният воал още беше на главата ѝ. От притихналото ѝ уплашено дишане тюлът леко се издуваше и прибираше пред устните. Гледаше иззад червената завеса, но нищо не виждаше. След като наложниците си излязоха, остана само с майка си и лелята наставничка.

— Няма страшно, дъще!

Няма ли?

Хатидже обаче се страхуваше както никога.

След малко майка ѝ и лелята наставничка щяха да я оставят сама.

И щеше да дойде той. Мъжът, когото тя прие.

Щеше да го види за пръв път изпод червения воал.

От деня, когато майка ѝ каза: „Баща ти ще те омъжи, дъще“, тя милион пъти правеше опити да си изгради някакъв образ за него. И всеки път в съзнанието ѝ оживяваха различни лица. Някои с черни бради, други — с бели. На някои приписваше черни вежди и черни очи. На други — голям нос. Тънки, едва очертани устни.

Не обикна нито един от очертаните в представите ѝ съпрузи.

„След малко насреща ти ще излезе истинският мъж, когото ти не обикна дори в представите си!“

Беше гласът на разума. „Да видим сега ще обикнеш ли истинския?“

Същата нощ, докато чакаше съпруга си, сърцето ѝ отговори: „Няма да го обикна!“.

„Ще го обикнеш! Ще го обикнеш!“

„Откъде знаеш, че ще го обикна?“

„Божичко, Хатидже, не чу ли какво каза майка ти? В брака се случвали чудеса!“

При всяка стъпка, отекнала отвън, сърцето на Хатидже се качваше в гърлото ѝ. Вратата ще се отвориии… И вътре щеше да влезе един великан.

Човекът, когото тя прие, щеше да повдигне воала ѝ.

И той щеше за пръв път да види детето, което вземаше за съпруга.

Щеше да я закичи с накит за откриването на лицето.

Внезапно Хатидже се засмя. Какви налудничави неща ѝ бяха минали през ума същата нощ, на прага на страха.

Какви ли са ръцете му? Грамадни и космати?

От всички приказки, които ѝ наприказва Хафза султан, преди да излезе от брачната стая, в спомените ѝ остана само една:

— Хатидже?

— Да, валиде?

— Извини ме. Ако можеш… прости на майка си!

Белият ѝ ешарп се развя като облак и Хафза султан си тръгна.

Най-накрая лелята наставничка застана на колене пред нея.

Тя също ѝ изреди куп приказки, те влязоха през едното ухо на Хатидже и излязоха през другото. Туптенето на сърцето ѝ заглушаваше всеки друг звук.

Дори не забеляза кога си отиде и тя. В стаята беше сама. Сама със себе си.

Седна с гръб към вратата. Не искаше да го види как влиза в стаята. Човекът, когото прие, трябваше да се появи пред нея изведнъж. Каквото щеше да струва, да прави, трябваше да го направи изведнъж. Реши да затвори очи. Не искаше да го вижда. Тръсна глава. „Добре го измислих! — си каза. — Да не виждам и него, и каквото имаше да става.“

Ами как щеше да живее?

Не можеше ли да живее и без да го вижда?

„Жалко — промълви тихо. — По-добре въобще да не бях живяла!“

Като усети, че вратата се отваря, помисли, че човекът ще се промъкне отзад и ще я удуши.

„Дойде! — изтръгна се вик от душата ѝ. — Твоят съпруг дойде!“

Докато следеше стъпките, тя затвори очи. Сега трябваше да е точно пред нея. Тъй като стискаше очи с всички сили, всяко нещо и всяко място потънаха в мрак.

Що за човек беше? Най-накрая любопитството ѝ надви страха. Леко повдигна ресници. На нивото на главата си видя единствено зеления копринен пояс върху корема на великана.

Изведнъж различи грамаден космат черен паяк.

Прехапа устни да не изпищи.

Паякът запълзя върху зеления пояс. По едно време се шмугна навътре. От страх Хатидже пак спусна ресници.

— Ще възхвалявам Великия Аллах за това, че дари своя роб с напъпилата роза!

Стори ѝ се, че някой думка с токмак по пробит тъпан. Това беше гласът на мъжа, когото прие.

— Имам ли позволение, красавице моя, да вдишам уханието на розата?

Усети някакво шумолене до ухото си и повдигна ресници.

Боже господи!

Грамадният космат черен паяк беше върху червения ѝ воал. И то два!

Като усети, че воалът ѝ започва да се повдига, изпита още по-голям ужас.

Само споменът за това беше достатъчен повод да изживее дори и след години същата паника. „Всемогъщи боже! — зовеше в ужас онази нощ. — Спаси ме!“

Не бяха паяци, а ръцете му.

Воалът, който закриваше лицето ѝ, вече го нямаше. За миг се почувства съвсем гола.

Стисна очи, наведе глава.

— Нека погледам до насита розовата пъпка, моя Хатидже.

Гласът му пак прозвуча като удара на токмака върху оня пробит тъпан. Топлият дъх на мъжа плъзна по лицето ѝ. От вонята му ѝ се зави свят. С погнуса обърна глава встрани.

— Недей да се сърдиш, моя малка розичке — каза той този път. В тона му имаше нотки на присмех. — Блясъкът на тази огърлица от изумруди ще избледнее пред твоята красота, но какво да се прави? Няма брилянт, няма рубин, който да блести повече от сиянието на моята Хатидже.

Забеляза, че паяците пак се раздвижиха. Отдръпна се уплашено назад: „Какво прави този?“

— Вдигни глава, розова пъпчице моя! Та Искендер да изгори в огъня на твоите очи!

Не я вдигна.

Сърцето ѝ биеше като лудо. Кръвта сякаш се беше вледенила в жилите ѝ. Главата бучеше, притъмняваше ѝ пред очите.

— Вдигни глава!

Хатидже видя как двата паяка се приближават към нея и избяга от другата страна на леглото.

Смях, примесен с кашлица, раздруса корема на мъжа:

— Недей да кокетничиш, момиче!

Хатидже погледна изпод вежди и видя корема му да се приближава. Понечи да се дръпне още по-назад, но не се получи.

Нямаше накъде да избяга.

Отвратителният смях избухна още веднъж.

— Разбрах! — каза мъжът престорено. — Казваш ми, че няма да стане, преди да съм ти окичил накита за откриване на лицето, така ли? Нека твоят паша да бъде жертва на кокетство.

Ръцете-паяци люшнаха огърлицата към нея. От скъпоценните камъни проблеснаха сини, бели, жълти лъчи.

— Подай си врата да ти окача накита! А после бялата ти гушка да кацне като гълъб върху устните на Искендер.

Хатидже си помисли, че ще полудее от докосването на ръцете му. Косматите, грамадни, черни, студени ръце. Спомняше си, че в устата ѝ прозвуча нещо между стенание и писък. За да не излети през устните ѝ навън, скри устата си с ръце.

— Не се бой, красавице моя! — смееше ѝ се насреща съпругът, присламчвайки се полека-лека да я сграбчи. — На розовото клонче ще кацне славей, и толкоз. — Искендер изгори душите на много жени, но теб няма да погуби.

Едва тогава Хатидже вдигна глава. За пръв път видя лицето и гърбицата на този, когото беше приела за мъж. Очите му — две ледени парчета — я гледаха изпод червеникава коса, кръвта ѝ се смрази от тях.

Вълк!

Това ѝ мина през ума. Приличаше ѝ на кръвожадния вълк от приказките, които беше слушала. Гледаше я с кървясалите си очи също като изгладнял вълк, готов да разкъса своята плячка.

А Хатидже никога не беше виждала вълк. Но като слушаше приказките, тя си го беше представяла точно с този израз, точно с тази стойка.

Не можеше да си припомни как е скочила на крака, как се е втурнала към вратата и дали наистина е викала: „Спаси ме, мамо!“, както ѝ го разказваха след това.

Чу за всичко това от Джевахир, когато на следващата сутрин лежеше безпаметна в своето легло.

— Тичаше, принцесо моя, цялата разчорлена. И викаше. Като ви видях в такъв вид, луда ли е…

— Наистина ли? Нищо не помня. Какво виках?

— „Спаси ме, мамо!“, „Да бъда твоя жертва, татко! Ти, хан на хановете, не погубвай дъщеря си, храбри мой татко!“… Да, да, точно така викаше.

— После?

— После се строполи там. Всички те… Пази боже!..

— Помислихте ме за умряла?

Момичето потвърди с глава.

— Притичаха лекари, лечителки, кой ли не! Като казаха: „Припаднала е!“, в Трабзонския дворец настана празник.

Ето на, припадъците ѝ се лепнаха като болест тъкмо в онази нощ.

Оттогава насетне развълнуваше ли се малко, уплашеше ли се, небето и земята се сливаха, пръстта под краката ѝ я издърпваше надолу и тя потъваше в някаква черна пустош. И всеки път самата тя си мислеше, че умира.

„Също като снощи — си каза. — Като разбрах, че палачите са устроили кървава баня за принцовете — братя на татко, и аз пожелах да умра заедно с тях. Особено щом чух как пищеше и се молеше Емирхан!“

Сети се за смеха, в който избухна дяволът вътре в нея: „Да умреш ли? Ти отдавна си умряла, Хатидже“.

Прав беше. Наистина, умряла беше. Живееше само тялото. Откакто умря душата ѝ, мина много време.

— С него какво стана? — плахо попита.

— С кого? — вдигна вежди Джевахир.

— Оня с ръцете-паяци.

— С ръце-паяци ли?

— Да, да! — поклати глава. — Черни, големи, космати, гадни паяци.

Спомни си как Джевахир обърна глава настрани и се разсмя.

— Не се бойте повече, господарке!

— Защо?

— Отиде, та се не видя! Затова. Като разбрала за припадането ви, валиде долетя като вихър. Видя в какво състояние сте и започна да се бие по коленете. Сетне пак като вихър тръгна нанякъде. Нали като излезе буря, Черно море почернява ли, почернява, вълните бушуват ли, бушуват? Съвсем същото беше. Майка Хафза се превърна в Черно море — почерня и се разбушува. Красива моя принцесо, цяла войска от неверници да беше излязла пред нея, като нищо щеше да я премаже. По-късно чухме, че баща ви, принцът, наредил да извикат Искендер паша. Как му викал и крещял, не знам, но чак навън се чуло. „Така ли се уговаряхме, паша!? — кипял той. — Да не би да не си виждал женско лице, та не можа да проявиш поне малко търпение?“ Това ми разправи стражът.

Едно-единствено изречение ѝ се беше забило в мозъка, докато слушаше момичето. „Така ли се уговаряхме, паша!?“ Как ли се е уговарял баща ѝ? Какво ли бяха решавали, та гърбавият с ръцете-паяци да не е удържал на думата си?

— Много още неща му накрещял височайшият ни принц. Казваха ми ги, но ето на, забравила съм повечето от тях. Заповядал незабавно пашата да бъде прокуден от Трабзон. По време на следобедния намаз човекът отпрашил нанякъде през Калекапъ. В Карс отивал, казват. Военен поход ли щял да подготвя, що ли?

Този път Хатидже щеше да полудее от радост.

— Спасена съм! — заподскача тя. — Спасена съм! Кошмарът свърши!

Пое си дълбоко въздух. Обърна се отдясно наляво и си промърмори: „Глупачка с глупачка такава! Не подозирах, че кошмарът тепърва щеше да започне!“.

Как би могло едно момиче — деветгодишна булка — да познае каква уговорка е направил бащата?

V

САРУХАН, ЧИФЛИКЪТ НА КАСЪМ АГА

Когато Ферахшад ханъм се зададе откъм високите като човешки бой царевични стъбла, Ибрахим взе да се бори панически да си облече ризата. Целият плуваше в пот. Беше я прекарал вече през главата, тя се увиваше и лепеше тук-там по мокрия му гръб.

„Проклетия!“ — измърмори на собствения си език. Господарката му идваше към тях, а той още подръпваше оттук-оттам гънките на залепналия по гърдите му плат.

Заедно с надзирателя и останалите работници Ибрахим също се наведе пред нея за поздрав. Като вдигна глава, видя господарката да се усмихва сконфузено, а по бузите ѝ да пълзи руменина.

„Разбира се, че ще се изчерви! — си каза той. — Гърдите ми още са порядъчно разголени.“ Огън плъпна и по неговото лице.

— По дяволите! — измърмори към застаналия до него Халил ага. — Вместо да седиш ухилен там, помогни ми да издърпам това проклето нещо.

Раздразненото шепнене привлече нейното внимание.

— Какво говори той, Халил ага?

Надзирателят наведе глава, но Ибрахим го видя, че хихика.

— Нищо не е казал, господарке — отговори Халил ага. — Какво да каже? Луда глава! Не му омръзва да твърди, че от жилката на пресъхналия кладенец вода щял да изкара. Само повтаря на работниците: „Плюйте си на ръцете, че да зашурти оттук тази вода, преди още да е дошла господарката!“.

Ибрахим тревожно кимна с глава да потвърди лъжата му.

— Ти още вярваш, че оттам ще бликне вода, така ли?

— Със сигурност! — моментално реагира Ибрахим.

Най-сетне беше успял да си опъне ризата.

— Стига този катър да забие бургията още малко по-надълбоко, преди да е умрял, и вие ще видите как избликва вода!

Господарката нямаше намерение да продължават спора.

— Е, какво пък! — промълви. — Каква му е работата на катъра? Да обикаля безспир.

Обърна гръб на мъжете. Бавно-бавно тръгна към шатрата. Халил ага я последва. Припряно махна с ръка на Ибрахим, все едно му казваше: „Какво стърчиш там, идвай де!“

— Днес е прекалено горещо, кахия[6] — оплака се Ферахшад, без да ги поглежда. — Реших да се вечеря в шатрата.

— Много добре, господарке! Тук е най-прохладното място в лозето. Прохлада лъха и от водата на долапа. Ако излезе и вятър след залез-слънце…

— Мюнире ще опъне трапезата тук.

Няколко крачки изминаха в мълчание.

Най-неочаквано Ибрахим забеляза колко малки са краката на жената, която вървеше пред него. Изуми се. Преди това въобще не му правеха впечатление. „Как ли се стои прав на толкова малки крака?“ — му мина през ума. Тъкмо тръсна рамене и си каза: „Ама мен какво ме засяга?“, Ферахшад се обърна към тях. Ибрахим застина така — с потънала между вдигнатите му рамене глава. Господарката се учуди на странния му вид.

— Какво има, Ибрахим? — тихо попита тя. — Защо си застанал така? Да не те ухапа нещо?

Сякаш го попариха с вряла вода, бавно отпусна рамене.

— Не, нищо ми няма! — отвърна. — Мисля си за катъра.

„Ама че опашата лъжа!“ — си каза пък сам. Преди малко може би щеше да е вярно, но сега си мислеше за усмивката върху лицето на Ферахшад ханъм. Колко ѝ отиваше на господарката му да се смее. Особено тези малки трапчинки до устните! А пък и… Обърна се да я погледне и умът му направо се подпали от искрите в нейните очи.

— Дали не мислиш за нещо по-различно от катъра?

По-рано не беше забелязал и с каква мекота можеше да звучи гласът ѝ.

Надзирателят също не беше свикнал гласът на господарката му да гали като кадифе. Стъписа се и той.

— Хайде, ела! — повика Ибрахим Ферахшад. — Нали го чуваме и оттук. Ето, животинчето продължава да си обикаля.

Кимна им с глава и отново тръгнаха подире ѝ.

— Ще вечеряме заедно.

Какво?!

И Халил ага, и Ибрахим застинаха намясто и се спогледаха.

По секналите зад гърба ѝ стъпки Ферахшад разбра, че и двамата са се спрели.

— Какво има пак? — обърна се тя.

Имаше строг вид, но гласът ѝ отново беше мек. И трапчинките личаха върху лицето ѝ.

— Какво стана пак? Защо се спряхте?

Надзирателят си помисли, че е негов ред да се обади. Прочисти си гърлото с едно-две покашляния и накрая каза:

— Ами такова… Заедно ли казахте?

— Да! Какво има за чудене?

— Знам ли! Такова, господарката с аргатите…

— Никаква господарка, никакви аргати, Халил ага! Ние тук сме като едно семейство!

Ибрахим усети как погледите на господарката се спряха върху него. „Господи! — отрони спотаена въздишка той. — В очите ѝ пак проблесна онази искра!“

— Не е ли така, Ибрахим?

Не беше в състояние да ѝ отговори: „Не“, само поклати глава. И си помисли: „Странни неща стават днес. Много странни!“.

От одеве в главата му се въртяха цял куп въпроси.

Защо господарката го гледаше така?

Това бяха потайни, непонятни погледи. Изгарящи погледи.

„Да не иска да ми каже нещо? Ако е така, защо ѝ трябва да ме гледа така, да премрежва очи? Аз съм роб. Достатъчно е да ми заповяда. Ще го направя.“

И още един въпрос му човъркаше мозъка.

Защо като го погледне, сърцето му подскача като лудо?

Откакто дойде в чифлика на Касъм ага, минаха седем години. Оттогава досега за пръв път му се случваше такова сърцебиене. Започна още като забеляза изражението на лицето ѝ, когато го видя полугол край долапа.

„Ами тя? Защо господарката ме гледа така?“

— Имам нещо, за което трябва да си поговоря с вас.

Ибрахим реши да остави въпросите настрана. „Не бъди глупак! — смъмри се сам. — Господарката от теб ли ще се учи как трябва да се гледа?“

— Случило ли се е нещо? Нещо нередно ли е станало?

— Неее! — отвърна Ферахшад на Халил ага, но очите ѝ бяха отправени към Ибрахим. И двамата се молеха дано да не издадат онова, което им минаваше през ума, дано да не усетят и бурята, която им раздираше душите. Обаче сърцето и плътта вече не чуваха нищо.

„Какво става с теб, Ферахшад? — попита се тя сама. — Влизай си в пътя!“

Не успя!

„Нали се беше отърсила от подобни чувства! Нали заедно с мъжа си погреба и собственото си усещане на жена?“

Промълви в себе си: „Погребах го!“

„Погреба ли го? Щом е така, тези трепети, тази закипяла из жилите ти кръв… какво са? Не се самозалъгвай, жено!“

Разумът ѝ беше прав. Самозалъгваше се. Откакто го видя такъв, полугол, кръвта ѝ закипя. Не изчезваха от очите ѝ неговата гола, жилава, гладка гръд, мускулите му, ръцете, тънката талия, мощните бицепси и прибраният корем.

„Ибрахим! — нежно се изплака тя в душата си. — Лудо момче, какво правиш с мен? С какво ми взе ума?“

* * *

Вървяха, потънали в мълчание. Отдалече долитаха скрибуцанията на двете колела, които въртяха двата катъра — единият вадеше вода от кладенеца, другият забиваше в земята все по-надълбоко бургията.

Не се обърна да го погледне, но почувства върху себе си погледа му. Изуми се, че сърцето ѝ може да се раздумка така от очите на мъж, когото дори не е погледнала.

Вече беше убедена, че погребаното ѝ — както смяташе — усещане като жена е възкръснало.

Обзе я тревога. Дали погледите ѝ не са я предали? „Боже мой! — изпъшка с тревога. — Нима по очите е разгадал какво става в сърцето ми?“

Един-единствен начин имаше да го разбере. Да го погледне отново. Извърна бавно-бавно глава. Очите му се впиваха в нейните. Кръвта ѝ пак закипя. Дишането ѝ зачести. Усети как от очите на Ибрахим рукна към сърцето ѝ огнена река. Душата ѝ надаваше зов след зов. „Аллах! — възкликна в себе си Ферахшад. — Грях ли е да се разтопя пред тази красота?“

Халил ага беше доловил погледите на господарката. Хвърли незабелязано бегъл поглед към Ибрахим: „Какво ли има в лицето си това момче?“. Нямаше нищо особено. Какво ли щеше да се случи? Ето я, застанала пред едно щуро момче, стои и го зяпа. Рие земята с крак, раздразнена като кон със забит под опашката трън.

Ферахшад трябваше да се напрегне, за да се обърне и отново да продължи да върви. Разумът не преставаше да съди сърцето:

„Засрами се, Ферахшад, от това, което си намислила и което правиш!“

„Защо? Направила ли съм нещо срамно?“

„Гледаш го с влюбени очи. Той е още дете.“

„Въобще не е! Станал е голям млад мъж. Не му ли видя силния врат, гърдите, големите му колкото моята талия мускули?“

Засрами се от мислите си.

„Той е роб, Ферахшад, роб е! — закрещя разумът ѝ. — Твоят роб. Ти си неговата господарка, ти си Госпожата!“

Внезапно в мозъка ѝ отново отекна гласът на дявола, от който мозъкът ѝ се замъгляваше: „Добре де! Ти заповядваш, робът го изпълнява, кажи му „направи го“ — ще го направи, кажи му „свири“ — ще засвири. Толкоз!“

Подвикването на дявола направо приспа мозъка ѝ. Не се обади повече. Каквото ѝ подскажеше сърцето, това щеше да става.

— По време на вечерята ще ми разкажете последните новини. А след това…

Пристигнаха в шатрата. Карадут Мюнире я нямаше, но трапезата беше сервирана отдавна.

— А после… — каза тя и се обърна към него — Ибрахим ще ни изсвири нещо. Да ни погали душите. Става ли?

„Пак същите погледи! Господи, какво има в тези женски очи? Огън ли? Ако не е така, как щеше да пламти земята под краката ѝ?“ Кимна с глава:

— Робът ще направи това, което господарката му пожелае.

Ферахшад се уплаши, че и Ибрахим, и надзирателят ще чуят как се киска поробилият сърцето ѝ дявол. „Не ти ли казах — прогърмя гласът на демона. — Ти заповядваш, робът ти го изпълнява. Направи го, казваш — прави го, свири, казваш — свири. Толкоз!“

В ушите ѝ отекнаха гласовете на прислугата. „Робът прави това, което господарката пожелае.“

Значи, и Ибрахим мисли както дявола в нейната душа.

— Не, драги! Каква ти заповед, какъв ти роб.

* * *

Тя се изви грациозно към него. В същия миг Ибрахим си помисли, че в него пламна огън. „Пресвета Дево Марийо! Какво ми става?“ За пръв път забелязваше предизвикателната заобленост на женските бедра. Обзе го паника от жаравата на бушуващите му в пламъци усещания. Хиляда години да си беше мислил, пак нямаше да му дойде наум колко мъки му коства опитът да овладее и ума, и плътта си. Той беше интелигентният, упорит Ибрахим, а жената насреща — неговата господарка, какво повече?!

Отправи молитва: „Исусе, закриляй ме, извиси душата ми!“, но не му свърши работа. Пред очите му все бяха заоблените бедра на Ферахшад, плъзгащата се по тях коприна. „Разбира се, молитвата няма да ти помогне! — укори се сам. — Не стана ли мюсюлманин? А още се позоваваш на Исус. И Аллах не те чува, естествено!“

— За бога, Ибрахим, какъв ти роб!? — отново прозвуча кадифеният глас на Ферахшад.

Още се чудеше дали да се обърне към нея. Мислеше си: „Ако тя разбере какво ми става, не мога да остана повече тук!“

— Я погледни насам!

Господи, господи, колко гальовен, колко топъл глас! За да потисне вътрешната си възбуда, Ибрахим започна да мисли за птиците, за пеперудите, за ангелите.

— Хайде де! Обърни се да те видя! Да не се обиди, че искам да ни посвириш с цигулката? Погледни ме в очите!

Вече нямаше накъде. Ибрахим плахо се обърна към нея.

— Ти си Ибрахим и толкова! Тук няма никакъв роб! Вдигни глава! Погледни ме в очите!

Изпълни каквото му се каза. Не, това бяха два пламъка, не бяха познатите очи на неговата господарка. До ден-днешен тя никога не го беше гледала по този начин.

Може и да го е гледала, но той поне не беше забелязал такова нещо.

Гърлото му пресъхна. Понечи да каже нещо, езикът му не се превъртя. Очите ѝ бяха приковани в него. „Чете ми мислите! Чете всичко, което ми минава през ум.“ Смутено отмести погледа си.

— Добре де, драги, ако не искаш, недей да свириш. Какво да се прави! А ние с песните на Карадут ще…

— Ще свиря!

— Значи се сдобрихме? Не исках да те наранявам.

— Може ли робът да се цупи на господарката си? Господарката желае, робът изпълнява. Свири, ми казвате — ще свиря!

Сякаш бяха забравили, че при тях има още един човек.

Надзирателят поглеждаше ту към Ферахшад, ту към Ибрахим. „Хееей! — възкликна тихомълком той. — Какво става тук?“

— Виж сега, но…

Ибрахим помисли, че внезапно на брадата му е кацнало врабче. Господарката го беше хванала за брадата с малката си длан и му беше вдигнала главата.

— Искам да свириш, ако ти идва отвътре, а не защото аз го пожелах.

Беше го докоснало крило на врабче и това го подлуди. Колко малка, колко топла и мека ръка. „Аллах! — замоли се още веднъж. — Недей да позволяваш да се повтори пак това, което стана преди малко. Не ме опозорявай! Този път наистина ще го разбере!“

— Добре, ще свиря, защото ми идва отвътре, но…

Не можа да продължи. Още веднъж впи очи в нея. Погледът ѝ беше замечтан. Вместо с предишните пламъци, сега тя го гледаше с такава любов, сякаш го прегръщаше и милваше. Не можеше да откъсне очите си от нея, промълви нещо, което и сам не разбра какво беше, и изведнъж изстреля:

— Но… но… ще свиря за вас!

Устните на госпожата се разтегнаха в широка усмивка. Щастливите малки трапчинки поздравиха Ибрахим. Видя белите като бисери зъби на Ферахшад. Между тях полекичка се показа езикът, овлажни пресъхналите устни и пак се оттегли в потайното си гнездо. Дори тази мигновена картина беше достатъчна да го зашемети. Не му помогна и молбата като новоприет в правата вяра. В мига, когато реши панически да избяга оттам, се случи нещо потресаващо.

С ужасен тътен земята под краката му се разтресе.

Придружи го викът на господарката и уплашеното каканижене на Халил ага.

Ферахшад направи нещо, което нито тя, най-малко пък той очакваха. Изпаднала в паника, тя се хвърли в ръцете му.

— Моля те, Всевишни! Много ме е страх! Какво ста…

Ибрахим сякаш беше ударен с юмрук. Стоеше като зашеметен, но щастлив.

— Не се бойте! — проломоти нещо подобно. Може би устата му не бе издала и звук, а само му се стори така. Топлотата на нейното тяло и твърдите ѝ гърди направо му взеха ума. Все едно беше в някакъв друг свят. Влажните ѝ плътни устни бяха точно пред устата му. Парещият ѝ дъх се плъзгаше по бузата му. Непоносимото желание да обгърне с ръце крехката ѝ талия го разтърси от глава до пети. Истинското земетресение ставаше в неговото тяло. Свенливо ръката му се озова при главата на господарката. В желанието си да я успокои, я погали несръчно по косата. Зави му се свят от бликналото оттам ухание. За момент тя вдигна очи. „Господи! Награда ли е това за мен, наказание ли, не знам! Но… но…“

Халил ага още викаше „Земетресение!“ и ги издърпваше изпод шатрата към царевичните стъбла.

Земята продължаваше да се тресе. Тътенът беше повече от ужасен. Като че ли ревяха едновременно хиляди лъвове.

Неочаквано Ибрахим се отърси от шемета на прегръдката, който му замъгли мозъка.

„Велики Исусе!“ — извика без глас. Изтръгна се от ръцете на Ферахшад.

— Не е земетресение! Това не е земетресение!

Спусна се презглава натам, откъдето идваше тътенът, ръцете му се размахваха високо във въздуха и изобщо не се и сещаше за господарката и надзирателя, които останаха зад гърба му да го гледат стреснати и уплашени. В същия миг един от работниците, водачът на катъра от долапа, изскочи измежду царевичака.

— Вода! — крещеше той. — Голяма новина! Вода! Вода!

Подире му измежду царевиците изскочи още един съвсем здрав работник.

— Тичайте! Майката земя роди вода!

VI

ДВОРЕЦЪТ В БУРСА

СЕПТЕМВРИ 1512 Г.

— Господарят ви вика!

Като ѝ го съобщиха, Хатидже здравата се уплаши.

От два месеца беше тук, но не го беше виждала нито веднъж. Баща ѝ не беше казал: „Как е нашата принцеса? Нека дойде, затъжихме се за нея!“.

Въобще не се оплакваше от това. Боеше се, че няма да си сдържи езика пред него, нищо че беше падишах.

„Писъците на принцовете не заглъхват в ушите ми. Как можа да погубиш Емирхан?“

Само като си помислеше, че може да изтърве подобна реплика пред султан Селим, цяла се разтреперваше.

Не беше уверена как щеше да реагира баща ѝ на подобно заяждане. Щеше ли да изпадне в ярост? „Никак няма да се учудя на това!“ — заключи тя наум. Щеше ли да нареди: „Макар че ни е дъщеря, никой не може да говори така с господаря! Отсечете ѝ веднага главата!“ Или щеше да се засмее и да го подмине? А може би щеше да подхвърли с насмешка: „Нямахме и понятие, че и жените са започнали да си пъхат носа в държавните дела на Османската династия!“.

Откакто се помнеше, Хатидже се страхуваше от баща си. Виновни за това бяха както неговите свъсени вежди, така и подчинената му прислуга в Трабзон по време на неговия престой там като принц. Кажеха ли: „Принц Селим идва“, всички се разтреперваха като лист.

Добре де, толкова страшен ли беше баща ѝ?

„Да, без капка съмнение!“ — отговори си сама. Сети се, че никога не го видя да се усмихне. Нито веднъж не го чу да избухне в смях. „Не — опроверга се моментално. — Избухна — само веднъж — в смях: когато видя коня ми да препуска в галоп.“

Хатидже си беше помислила, че зад нея трещи гръмотевица. Когато се обърна и погледна назад през рамо, тя видя баща ѝ да я посочва на някакъв човек и да му казва: „Ето я нашата дъщеря, ага! Дъщерята на принц Селим трябва да прилича на Томирис“.

После Хатидже го чу да вика: „Карабулут[7]!“. Карабулут беше кон от класа! Отговаряше на името си — беше съвършено черен. Никой не го беше нито видял, нито чул да стои спокойно на място. Даже и когато баща ѝ не беше качен на гърба му, той пак риеше с крак по земята, изцвилваше и се изправяше пред шаха.

Томирис ли? Коя беше пък тя? Първата ѝ работа, като се върна в конака, беше да попита майка си.

— Татко днес каза, че трябва да съм като Томирис. Кажи ми коя е, каква е тази Томирис, че да се постарая да съм като нея!

Хафза въздиша дълго-дълго.

— Томирис ли, дъще? Ами не знам. Най-добре попитай утре заран Еюб ефенди. Няма нещо, което той да не знае.

Така и направи.

— Коя е Томирис, Еюб ходжа?

Още звучаха в съзнанието ѝ думите на този човек, изписани сякаш с огнени букви:

— Преди много, много години имало една смела жена, дъще Хатидже. Казвала се Томирис. Била предводителката на своя народ. Владетелят на враговете им, жестокият Кир, поискал да се ожени за нея. Така и земята на Томирис, и народът ѝ щели да попаднат под неговата тирания. Томирис не приела предложението му. Гордият Кир полудял от яд и нападнал страната на Томирис хатун. Черни облаци затъмнили небето, слънце не се виждало, птиците не пеели, пеперудите не летели. Томирис изпратила срещу враговете сина си с думите: „Тръгвай, спаси родината!“...

Хатидже слушаше в онзи ден легендата за Томирис така, както слушаше приказките за феите.

Еюб ефенди продължил:

— Повела се такава кървава битка, че не останал непосечен със сабя, непронизан от стрела юнак. Не щеш ли, синът на Томирис бил победен. От срам той сложил край на живота си. Тези, които смятали, че щом получи горчивата вест, владетелката ще плаче и ще се отчае, останали измамени. Томирис свалила короната от главата си и препасала сабя на кръста. Хвърлила се срещу огромната вражеска армия. Нанесла такъв унищожителен удар върху армията на гордия и кръвожаден Кир, че поетите от това време сътворили поеми в нейна чест… Да, ето така, Хатидже. Томирис хатун била велика владетелка.

— И после? Какво стана с Кир?

— Казват, че Томирис Едже отрязала главата на загиналия в боя Кир. Хванала я за косата и я вдигнала високо. И извикала: „Вземи си заслуженото, Кир!“. Гласът ѝ отекнал в облетите с неговата кръв планини и скали, в течащите потоци и реки от кръв. „Вземи си заслуженото, Кииииир!“ И както държала отрязаната глава на Кир, тя казала: „На, ето ти го, вземай каквото заслужаваш!“ — и я хвърлила в една бъчва, напълнена с кръв. „Когато беше жив, ти, Кир, не се насити да пиеш кръв. Пий сега, пий до насита!“ И пак казват, Хатидже, че в този час черните облаци се разпръснали. Планините, скалите, полята се окъпали в слънце. Птиците започнали да пеят, пеперудите запърхали с крила. Потоците и реките забълбукали в синева.

Всичко се изнизваше пред очите на Хатидже като на лента, до най-малките подробности. Представяше си как Томирис хваща отсечената глава и я вдига нависоко, как призовава на бунт.

— Ходжа ефенди, какво трябва да направи човек, за да стане като Томирис?

Той не се разсмя, както очакваше да стане. Дълго се взира в очите на Хатидже, въздъхна:

— Никак не е лесно, дъще!

— Нека! Все пак ми кажи, какво трябва да направи човек, за да стане като Томирис?

— Да стане герой, дъще. А да станеш герой е много трудно! Ако беше лесно, нямаше да можем да се разминем от Томириси, легендата за Томирис Едже[8] нямаше да прескача от век на век, за да стигне до теб, нямаше да се предава от уста на уста.

Хатидже се намръщи.

— Аз не можах да стана герой! — промълви.

Ако беше герой, щеше да извика „Не може!“, когато майка ѝ каза: „Баща ти иска да те омъжи, дъще!“ Щеше като Томирис да хвърли короната и да препаше сабята. Щеше да отиде в планината, без се страхува, че ще стане храна за вълците и птиците, щеше да се изкачи на някоя стръмна скала и да се хвърли оттам, вместо да става жена на оня гърбавия, с ръце като паяци.

„Хайде, тогава бях още дете, не ми достигаха ум и сърце — размисли се с тъга тя. — Ами после? Ами през нощта, когато палачите удушиха принцовете, когато Емирхан плачеше, какво чаках? Вместо да припадам, да бях препасала сабята!“

Прав беше Еюб ефенди. Трудно беше да бъдеш Томирис.

Ненадейно в мозъка ѝ се вряза един въпрос: „Ако Томирис беше жива?“. Затрудни се да продължи. Дъхът ѝ секна. „Ако видеше и чуеше какво е направил баща ми, какво ли щеше да си помисли?“

Заболя я сърцето. Засрами се, че въобще ѝ мина през ум.

Султан Селим беше суров и безмилостен, но беше нейният баща.

Сети се какво казваше майка ѝ: „Каквото и да направи Селим хан, то е в името на Великата Османска империя. Ако държавата е тема да се редят стихове и поеми за литналите птици и пеперуди, татко ти не знае що е милост. Жесток е. Въобще не гледа, ако ще да е и собствената му кръв!“

И не беше гледал! Изби дори малките дечица, без да се замисли, че това са неговата душа, неговата кръв. Защо! В името на Великата Османска империя.

Цялата ѝ душа закрещя с гняв: „Как ли пък не! Великата Османска империя е само поводът. Каквото прави-струва, всичкото е заради личната му власт. Човекът, който нямаше да се смили над живота на татко ѝ — братът, племенникът, — щеше ли да гледа?

Нямаше.

А сега баща ѝ искаше да я види.

Защо?

Дали не се е разгневил, че е плакала с кървави сълзи заради пролятата кръв на принцовете и че се е тръшкала: „Ах, Емирхан, ох, Емирхан!“?

Защо чак след два месеца? Мина ѝ през ум: „Толкова време ли му трябва, за да изпадне в ярост?“

А може би заради обиколките си из планини и чукари той току-що е чул воплите ѝ заради братоубийствата?

Може и да са я издали пред баща ѝ.

„Хатидже султан ни се вижда много опечалена, господарю. Притесняваме се дали не е болна от нещо. А пък и хората си нямат мярка на устата. Уж се разгневила, че господарят е изпълнил закона „Ред и стабилност“, и след станалото с принцовете се е разбунтувала. За бога, как може такова нещо?“

Както ти се хареса, едното или другото. Като зави по последния коридор, Хатидже реши: „Това ще да е, със сигурност!“. Баща ѝ сега го е чул и се е разгневил. Той се казваше Селим хан. Дори и към дъщеря си нямаше да прояви милост.

В представите ѝ изникна гневното му лице. Веждите, очите, от които излизаха светкавици… Не смееше да го гледа в очи. „От толкова години служа на принца — казваше соколарят му, — но щом Селим хан ми хвърли един поглед, още усещам как в гърдите ми се забива стрела.“

Ето така гледаше той.

Изведнъж ѝ дойде наум как брат ѝ Сюлейман още като дете, щом зърнеше татко им, се скриваше зад гърба на майка си.

Нежност стопли сърцето ѝ. „Ах, скъпи мой Сюлейман! Къде си, как си? Лесно ли е да си наследник на падишаха, който нямаше милост към братята си, за когото се говори, че само и само да няма нито един съперник, е отровил дори и баща си, въпреки че той вече се бил отказал от трона и оттеглил настрани. Кой знае какви страхове те гнетят!“

Сюлейман години наред щеше да живее със съзнанието, че животът му зависи от ятагана на разгневения заради някоя интрига, някакъв заговор, даже и заради някое най-безпочвено подозрение султан Селим.

Пред покоите на падишаха Хатидже затаи дъх. Не знаеше какво я очаква зад тази врата. Дали веждите — тези звънтящи в бой, разпръскващи искри два ятагана, и пронизващите със светкавиците си очи щяха да ѝ прочетат смъртната присъда? Докато стражът разтваряше почтително вратата към баща ѝ, тя поклати глава с последната ѝ хрумнала мисъл: „Права е майка ми да не оставя Сюлейман сам. Единствено майка Хафза може да опази брат ми от кошмарите на баща ни, от неговите подозрения, страхове и предателства“.

Вратата се отвори докрай. Стаята беше окъпана в слънчев блясък и Хатидже присви очи, а от това силуетът на баща ѝ, както беше седнал на дивана, ѝ се видя като сянката на някой великан.

— Ела! — каза той с остър тон, готов всеки миг да избухне. — Приближи се.

И без това нямаше избор. Вратата зад гърба ѝ се захлопна.

Изправена сам-сама пред султан Селим, Хатидже вече беше оставена в ръцете на съдбата.

* * *

— Приближи се, Хатидже. Да виждаме лицето ти!

Пристъпи още две крачки. „Стига толкова — си каза. — Щом аз го виждам, сигурно и той може.“

Ако протегнеше ръка, тя щеше да му я целуне. Ако ли не, щеше да си стои така и да го изчаква, докато той говори.

— Обърни се малко по-нататък. Слънцето ми блести и лицето ти се губи.

Мина ѝ мисълта: „Само то ли е единственото нещо, което се губи?“.

— Ха, така е по-добре.

Знаеше, че очите на баща ѝ са впити в нея. Не смееше да вдигне глава и да го погледне. Всъщност нямаше и защо. Нямаше как гъстите му черни вежди да не са намръщени като при бой с ятагани, нито пък в очите му да не проблясват светкавици. Убедена беше в това. Той ѝ подаде дясната си ръка и стана.

За миг Хатидже се стъписа. Очакваше го и все се чудеше как ще хване и как ще целуне тази потънала в братска кръв ръка. Молитви дори беше отправяла дано не я кара да я целува.

Това, от което се страхуваше, обаче не се случи. Хвана грамадната ръка. Не изпита никакво отвращение, нищо в нея не се разбунтува. Само се попита: „Колко години минаха? Кога за последно му целунах ръка?“ Спомни си начаса. Когато напускаше Трабзон, за да отиде при съпруга си. Сутрин беше, не се погледнаха, дума не си размениха. Какво имаше за приказване? Тогава беше целунала ръката на принц Селим, за сбогом. А сега целуваше ръката на падишаха, на султан Селим.

„Колко са твърди пръстите му! — възкликна наум. — Забравила съм!“

Пръстите на баща ѝ още през детските години бяха хванали мазоли от размахване на ятаган, от опъване на лък. Такива бяха пръстите и по ръцете-паяци на гърбавия. Когато я обладаваше похотливо, Хатидже имаше чувството, че по гърба я удрят клоните на дървета. Ръцете на баща ѝ обаче не бяха такива. Макар че бяха мазолести, те не я удряха така.

От ръцете на баща ѝ в тялото ѝ преля сила. Това усещане донякъде потисна надигналите се страхове. „Може да е падишах, но си е моят татко! — каза си тя. — Човекът, който ми е дал живот!“ Лекичко допря устни в празнината между големия рубинен пръстен на показалеца и златния пръстен с туграта[9], издаден върху средния му пръст като юмрук. В съзнанието ѝ моментално изплува споменът за мириса на баща ѝ. Пред погледа ѝ преминаха набързо картините от мига, когато за пръв път вдиша този мирис. Видя как един млад и силен мъж подхвърляше във въздуха малко момиченце, а после — как го качва върху седлото на една бяла кобила. Колко плака тогава! Беше се вкопчила с ужас във врата му и го молеше да я вземе. Този мирис се загнезди в мозъка ѝ точно тогава. Господи, какво вълшебно, какво внушително усещане за сигурност! Зарови облятото си в сълзи лице във врата на баща си и с всяко хълцане вдишваше дълбоко-дълбоко същия този мирис.

„Положително в онзи миг съм благославяла със сълзи на очи сигурността, с която ме дари“ — помисли си тя. До този момент тя никога не се бе чувствала така закриляна.

Изглежда, Хатидже не беше успяла, защото баща ѝ — все едно от желание да ѝ помогне — повдигна ръка към челото на дъщеря си. И тя се допря до нея.

— Аллах да те благослови, Хатидже!

Още не ѝ казваше да седне и тя се притесни. Как трябваше да го изтълкува — че падишахът е ядосан, че е на път да се вбеси, че се кани да ѝ произнесе присъденото от него наказание?

— Щом ми казаха, че сте пожелали да ме видите… — Хатидже не можа да познае гласа си. Дори се усъмни дали наистина е произнесла някоя дума. Леко се поизкашля, за да овлажни пресъхналото си гърло, и допълни: — …изпитахме неимоверно щастие. Много време мина, откакто не сме се виждали с уважаемия си баща.

Султан Селим наведе два пъти огрятата си от слънцето глава и стана.

— Така е — рече. — Радваме се, че видяхме дъщеря си.

Хатидже реши, че е време да си поеме спокойно дъх. „Видя ли — укори се сама, — напразно примираше от страх. Нима един баща ще вдигне ръка да погуби дъщеря си?“

„Но погуби братята си, че и техните деца!“ — надигна се вътрешният ѝ глас. Хатидже се направи, че не го е чула.

— От колко месеца сме в един и същи град! — продължи султан Селим. — А не намерихме подходящия случай да видим нашата дъщеря. Бяхме много заети, Хатидже!

„Да! — изпъшка неволно тя. — Зает беше да къпеш трона си с кръв!“

Леко повдигна глава и погледите им се срещнаха. Тъмните сенки под очите му веднага привлякоха вниманието ѝ. Имаше уморен и недоспал вид. Личеше си, че на плещите му лежи с огромната си тежест цяла една държава. Хатидже се сети за думите на майка си: „Всички си мислят, че държавата им е длъжница. Разбират, че са се заблуждавали, но късно, вече всичко е изпуснато. Държавата не дава нищо нито на първите, нито на последните. Държавата само взема, дъще. И имот, и живот. Било син, било брат! Знам, обидена си на баща си. Ако някой ден започнеш да го упрекваш, знай, че каквото и да е направил или ще прави, то е защото държавата му е заповядала: „Хайде, Селим, дай си ми каквото имам да вземам!“.

Явно държавата му беше казала: „Хайде сега да те видим! Дойдох да ти взема принцесата. Да я дадеш на гърбавия паша с паяците по ръцете, дето е по-стар и от теб!“.

Хатидже се засрами от одевешните си разсъждения. Както всеки път преценяваше всичко с разум и по съвест, така и сега се замисли дали не постъпва несправедливо към баща си. Толкова ѝ се искаше да е несправедливо. Това се загнезди в нея може би след кошмарите, в които Емирхан пищеше: „Спаси ме, како! Моля те, како Хатидже, направи нещо!“

— Слава на Аллах, господарю, здрав сте и сте в добро разположение на духа! Вашата дъщеря се моли да сте жив и здрав!

Селим кимна и потвърди:

— Добре съм, добре! Но дочухме, че дъщеря ни се измъчва от нещо.

„Измъчвам се, я! И то не от едно, а от хиляди неща! Измъчва ме това, което може да измъчва всяко едно момиче, омъжено на девет годни, а на четиринадесет станало вдовица!“

— Нищо ми няма, господарю!

— Лекарят обаче не ми казва същото!

— Мисля, че вашият лекар е преувеличил неразположението ми.

Падишахът стана от дивана, на който седеше.

— Каза ни, че доста често си припадала.

„Припадала? — Хатидже се изсмя наум. — Припадала, а? Умирам! Рея се между рая и ада. Нито раят ме приема, нито адът!“

В очите на баща ѝ отново започнаха да проблясват светкавици. Само че този път я облъхна надеждата, че в яда му има и малко нежност. „Или така ми се е сторило?“

— Случи ми се на няколко пъти.

— Не знам. Лекарят ни каза, че откакто си пристигнала в Бурса, до този момент е ставало девет пъти. Нашата принцеса припадала девет пъти.

Замълча. Очите им се срещнаха още веднъж. Този път Хатидже се увери. В очите на султан Селим се четеше не толкова яд, колкото загриженост.

— И тъй като не се е доверил изцяло на собствените си познания, той се е консултирал с още няколко лекари. Всички били разтревожени. Откога започна това заболяване, спомняш ли си, Хатидже?

Идеше ѝ да изкрещи: „Спомням си, разбира се!“

Ако не беше прехапала устни, без малко щеше да изтресе: „От нощта, когато мъжът, на когото ме даде, влезе в брачната ми стая!“.

— Не си спомням, господарю… — Гласът ѝ прозвуча толкова немощно, че баща ѝ въобще не повярва на това, което казваше, и тя го усети.

— Къде? — настоя султан Селим. — В столицата ли, в Босна ли, къде, Хатидже? Ако се вслушаме в лекаря, щом се узнае къде и как е започнала, тази болест щяла да се излекува много по-лесно. Къде припадна за пръв път?

Вече беше принудена да му каже:

— В Трабзон.

— Докато ние бяхме още в санджака, така ли? Валиде знаеше ли?

— Знаеше — потвърди с глава.

— Хафза не извика ли лекар?

— Извика.

— Какво каза той? Знаеше ли, обясни ли защо си припадала?

Пак му отвърна с глава. Но дума не продума.

— Защо, Хатидже?

Наведе глава. Думите се изплъзнаха през устните ѝ едва чуто:

— От страх! Така казаха, господарю… Била съм се изплашила.

— Да се изплашиш ли?

Явно беше изумен. От какво се страхуваше дъщерята на могъщия Селим хан?

— Добре, помниш ли от какво си се изплашила?

Този път не кимна с глава. Погледна баща си с неизказания въпрос: „Да не би да не знаеш от какво съм се изплашила?“. По израза на лицето ѝ падишахът изведнъж промълви:

— Неее… Само не ми казвай… онази нощ… от него!

Хатидже наведе глава.

— От него, господарю! Онази първа нощ…

За миг султан Селим протегна ръка да я погали по бузата, но се отказа. Ръката му увисна за малко във въздуха, после си поглади лицето.

Станалото — станало! Не беше редно баща да говори с дъщеря си по тези въпроси. Да говори като баща, не като падишах! Хатидже усети, че стената помежду им се срина. За добро ли, за лошо ли, не ѝ беше ясно, но ето че нещо се срина.

— При това и вие сте го научили — продума свенливо. — Даже още на сутринта сте… от Трабзон…

— Така е, разбрах — отзова се султан Селим. — Но и преди това си припадала. Вдигнали са на крак лекарите. Дори по едно време, Аллах да те пази…

Преди това ли?

— То беше два месеца преди това, господарю! — опита се да прикрие негодуванието в тона си, но така и не разбра доколко е успяла.

— Значи — притеснено изрече султан Селим, — онази нощ ли?

Не намери думи да каже коя нощ има предвид. И без това нямаше нужда. Хатидже потвърди с глава.

— По дяволите! — измърмори падишахът. — По дяволите! Наистина, главата на оня главен палач я отсякоха първа… „Да стане безшумно. Кръвта им е свещена. В никакъв случай да не се пролива кръв. Да се извърши с тетивата на лък!“ — така им заповядахме, а той вдигна цяла Бурса на крак. Всичко потъна в кръв!

Безшумно, а? Потайно! Без да се пролива кръв! В съня им! Дори без да усетят, че ги убиват!

Хатидже се чудеше как да потисне надигащия се в душата ѝ гняв. Пред нея стоеше баща ѝ. Длъжна беше да му засвидетелства почит и послушание. Плюс това баща ѝ беше и падишахът! Може би най-могъщият човек на света. Ето на, глави хвърчаха само с една негова заповед. Кой знае колко бяха хвръкнали така, „безшумно“, както казваше самият той.

По физиономията му се опитваше да разгадае какви чувства изпитва, но погледът на падишаха беше безизразен като каменен зид. Само непокритите му с брада бузи бяха зачервени, а гъстите му черни мустаци като че ли бяха увиснали още по-надолу.

„Кажи му го, Хатидже! — проговори съвестта ѝ. — В противен случай цял живот ще споделяш вината на собствения си баща. Всяка нощ принцовете ще нахлуват в сънищата ти и ще ти търсят сметка. Не премълчавай ужаса, макар че ти е баща. Кажи му две думи за болката си по Емирхан!“

— Татко, чичо Коркут те молеше да го пожалиш…

Султан Селим започна да блъска десния си юмрук в лявата длан, явно така си изливаше яда. Изглежда, изведнъж бе решил да тръгне нанякъде, с три бързи крачки се озова при вратата. Внезапно се спря. Рязко се обърна. Размаха заплашително показалеца си.

— Да го пожаля ли? — викна с цял глас. — Ти откъде можеш да знаеш какво е ставало? Да го пожаля, а!?

— Така се говори. Всеки го предъвква. Писмо ви бил написал. „Допуснахме грешка, братко мой, султане. Пожали ме, за да ти служа вярно цял живот“ — така се молел.

— Добре де. И ние го пожалихме.

За миг се стъписа. Изплаши се дали го е чула правилно.

— Но… но него го уду…

— Защото излъга. Опита се да ни заблуждава с клетви за вярност. Но само след десетина дни си показа истинското лице. Дадохме му трима бригадни генерали и го изпратихме в Анталия. „Ако си ни брат — му казахме, — хайде, върви да посветиш живота си на Великата Османска империя!“ Нашият батко коленичи в краката ни. — Гневно протегна ръката си към Хатидже. — Той се хвърли да целува тази ръка, която целуваше и ти преди малко. „Хайде, тръгвай! — му казахме. — Не сме издребнели чак толкова, че да караме батко си ръка да ни целува. Нека и животът ти да е толкова дълъг, колкото и твоята преданост!“ И той замина.

— Добре, и…

— Добре, я!.. Само че знаеш ли какво направи той? Откъде да знаеш? Пуснахме по дирите му няколко души да го следят. Накарахме го да се разприказва: „Армията, учените и народът не искат нито Ахмед, нито Селим. Правото върху султаната принадлежи на теб, Коркут! Ако не преклониш глава и се опълчиш срещу Селим, всички бейлербейове ще застанат зад теб!“ „Ех! — рекъл брат ни, който се закле да ни посвети живота си. — Щом е така, да тръгнем срещу Селим, да измъкнем изпод него трона и да го вземем за нас!“ Написал писма наляво и надясно. Разпратил вестоносци да иска подкрепа и хора.

— Устроили сте му капан…

— Не може да се каже, че е капан. Държавата, дъще, хваща в примката врата на този, който стои начело. Ако не удушиш предателството, то ще удуши теб.

Хатидже замълча с наведена глава.

— И сега нашата принцеса ни казва, че се е разболяла, защото баща ѝ наказал един престъпник, така ли?

Заради присмеха в неговия тон чашата на търпението ѝ преля. Въпреки всички усилия, не успя да сдържи сълзите си.

— Ами Емирхан? — Викът ѝ прогърмя в собствените ѝ уши. — Той беше още дете. Дори още не беше стигнал възрастта, на която ме омъжихте…

— Хатидже!

— Дори не беше навършил девет години, господарю!

— Ти нас… Пази боже, пази боже! Млъкни!

Гласът на баща ѝ бе по-остър и от нож. Но не млъкна. Реши, че досега е мълчала предостатъчно.

— Не чухте ли писъците му? Не беше ли дълг на Селим хан да го грабне в ръце, ами един палач не му стигна, та двама не можаха, трима не успяха, че изпрати да се нахвърлят отгоре му цели четирима?

— Хатидже!

Не беше в състояние да забележи заплахата в гласа му.

— Що за възпитание е това, дъщеря ни да говори така с баща си? Що за нахалство е това, щом ни е дъщеря, да предизвиква падишаха да повишава тон като на роб, че и сметка да му търси!

Селим остана без дъх и за миг се поспря.

— Стига! — изрече с още по-остър тон. — Откога жените си пъхат носа в държавните дела? Благодари се, че в жилите ти тече нашата кръв. Иначе…

— Иначе? — грабна думата от устата на баща си Хатидже. — И за нас ли щяхте да изпратите палач?

„И да умра след това — си каза наум Хатидже, — ще ми е добре дошло! Вместо всеки ден да умираме в мъки, поне на един път да предадем богу дух в ръцете на палача и да изчезнем от този проклет свят!“

Щеше да му каже всичко, което до този момент се беше натрупало и преляло в душата ѝ.

С всяка дума като че ли изтръгваше по един тумор от мозъка си, от сърцето, от душата. С всяка дума съвестта и духът ѝ се пречистваха.

— Ами Осман… — продължи, без да обръща внимание на светкавиците в очите на баща си, — Осман, който се хвърли като сокол срещу безшумните си палачи… Докато ги разхвърляше насам-натам, някой в коридора нареждаше: „Побързайте, приключвайте с тази работа!“ Всички решиха, че това сте вие. Но аз, вашата дъщеря, „болната Хатидже“, си казах: „Не е възможно! Такъв герой като Селим хан не може да заповяда срещу едно дете: „Не е достатъчно, дайте още палачи!“ Не е ли така? Заблуждавам ли се? Моят баща, най-великият сред великите султани — султан Селим — щеше да каже: „Оставете Осман да живее, защото носи името на дедите и прадедите ни. Ако съдбата ни е отредила да вдигнем ятагани срещу синовете на нашите братя, ще го направим на бойното поле. Тогава ще се види кой ще умре, кой ще живее…“

Изведнъж земята се разлюля. Хатидже се замоли: „Аллах, какво става? Не сега, не сега! Дай ми сили да издържа!“.

Отправи поглед към баща си. Фигурата му се люлееше. Посегна да се хване за нещо. Отдалече, много отдалече, някой я извика по име. „Татко ли вика името ми и тича към мен?“ — ѝ мина през ум. И тя в безумен порив понечи да се хвърли в ръцете му. Как бе закопняла за аромата му. Дали щеше да я прегърне? Щеше ли да я приласкае, да я погали по косата? В нея припламна мъждукаща надежда — щеше, разбира се! „Вярно, не успях да стана Томирис, от мен излезе само една болнава жена, но в края на краищата не съм ли неговата Хатидже? Ще ме приласкае, естествено. Какво като е султан Селим, какво като от неговия гняв се сриват планини, кой баща няма да прегърне дъщеря си?“

Протегна ръце напред да хване този лъч надежда и се опита да се втурне към баща си. Крачка. Още една. Краката ѝ се подкосиха. Мъглявината, която обгръщаше баща ѝ, се сгъсти. Последното нещо, което чу, беше името ѝ:

— Хатидже! Скъпата ми дъщеря, безценната ми дъщеря, моето клето момиче!

„Баща ми ли казва тези неща?“ — ѝ мина през ум. И се строполи на пода с невероятно щастливо изражение на лицето.

Потъна в бездната на мрака.

В ушите ѝ не преставаше да звучи: „Скъпата ми дъщеря, безценната ми дъщеря, моето клето момиче!“.

VII

САРУХАН, ЧИФЛИКЪТ НА КАСЪМ АГА

Ибрахим въобще не помнеше друг път да е изживявал подобно усещане. Нервите му непрекъснато бяха опънати като лък. Струваше му се, че всеки момент ще се случи нещо. Не знаеше какво, но го усещаше. Добро или лошо, то непременно щеше да се случи.

От деня, в който откри водата край долапа, животът му се промени. По-точно — откакто видя, че господарката се заглежда в него. „Не — каза си. — Откакто забелязах, че искрата в очите на Ферахшад възпламени в мен съвсем непонятни желания.“

Не можеше да забрави нейните погледи. Не му се налагаше и да мечтае за тях. От този ден насетне тя непрестанно беше пред очите му. Същата вечер неизменните правила в чифлика на Касъм ага бяха погазени. Тя повече не сядаше да вечеря сама. Сервираше се трапеза за четирима. Начело сядаше Ферахшад, срещу нея — Халил кехая, от двете ѝ страни — Ибрахим и наложницата Карадут Мюнире. Разговаряха за свършената работа през деня. Ибрахим знаеше, че очите на Ферахшад са впити в него. Най-лошото бе, че се правеше на ни чул, ни видял. Трудно беше да се втренчва дълго време в чинията си и да отговаря само ако му зададяха въпрос.

Не можеше да реши, ако отвърне на погледите ѝ, дали ще се ядоса или не. Можеше да не се ядоса. Но ето на, той не се престрашаваше. Не толкова от нейния гняв се страхуваше Ибрахим, колкото от самия себе си. Да не би тя по очите му да познае бушуващия в него вихър от страсти.

Добре де, но защо Ферахшад го гледаше непрестанно? Понякога погледите ѝ бяха такива, като че ли го виждаше за пръв път. Ако очите му съвсем бегло се плъзнеха крадешком към нея, срещаха проблясващите искри в очите на своята господарка. Обзет от паника, извръщаше глава.

И само нейните ли? И очите на кехаята бяха залепени в него. По-точно — и в двамата. Халил ага също забелязваше, че става нещо.

А какво да кажеше на онази Карадут? — усмихна се Ибрахим. И очите на Мюнире бяха върху него. Уловеше ли погледа ѝ, момичето се засмиваше така, че откриваше от ухо до ухо белите си като бисери зъби.

С нетърпение очакваше вечерята да приключи и Ферахшад да каже:

— Хайде! Край на приказките. Изсвири ни нещо. Но най-напред започни с онази песен, любовната, дето я свири под навеса, става ли?

Ибрахим го правеше от все сърце. Защото заповедта на господарката означаваше, че наближава времето да остане сам. Моментално грабваше лъка и го заиграваше върху струните. Докато тя слушаше в притихналата нощ гальовните напеви на цигулката, той жадуваше да се просне на тясното си легло, да затвори очи, да отправя молитви да се сбъдне онова, за което си мисли, и да си гради мечти.

— Какво ново, Халил ага?

— В четири-пет лехи е плъпнала плесен — отговори той. — Утре с Ибрахим ще ги напръскаме със син камък.

— Много добре! Но аз не попитах за лозята, а за Сарухан.

Лицето на кехаята се изопна:

— Прощавай, господарке! Нали умът ни е все в лозята и в градините. Попитате ли какво ново, първо за това се сещаме.

— Няма лошо! Но много отдавна не съм ходила в Сарухан.

Неусетно в разговора се намеси и Ибрахим:

— Пристигнал е новият санджакбей[10]!

Сега сигурно Ферахшад беше обърнала глава към него. Ибрахим така и не вдигна очи от чинията си, беше забил поглед в нея, сякаш е открил там нещо важно и невиждано досега.

— Хората се надпреварват да зърнат отнякъде принц Сюлейман.

— Не съм чувала да излизаш от чифлика!

— Не съм излизал. Разказваха го търговците от града, дето бяха дошли за гроздето. От тях го чух.

Ибрахим погледна косо право пред себе си. Както предполагаше, две огромни черни очи се бяха впили в него. Питаше се: „Защо ли това момиче непрекъснато ме дебне?“. Този път обаче в очите на Карадут плуваше тъга. Защо ли? При това не се и засмя, както правеше винаги, щом усетеше, че Ибрахим я поглежда крадешком.

— Мюнире, ще налееш ли малко вода, момиче?

Карадут хвърли към Ибрахим един последен тъжен поглед и трескаво се надигна.

— Еее? — обади се Ферахшад. — Какво още разказаха търговците? Що за човек е нашият принц?

— Не сме виждали друг като него, подметна един от тях. Бил съвсем млад. Така казаха. Народът си мислел, че единственият престолонаследник на могъщия султан Селим щял да изскочи пред тях натруфен с рубини, накити, изумруди. Успели да го различат единствено по монограмите отпред. Толкова обикновено било облеклото му. Само на саръка върху главата му се веело перо. И толкоз.

Ибрахим замълча, колкото да сложи в уста каквото беше гребнал от чинията. Но моментално се отказа. С лъжицата в увисналата му във въздуха ръка той продължи:

— А и не спират да описват сабята му. На кръста си принц Сюлейман носел такава сабя, че щом слънцето докоснело подалата се изпод кафтана му ножница, хората мислели, че изгрява още едно слънце. Толкова, значи, блестели скъпоценните камъни по нея!

— Така ще е, естествено! — намеси се най-сетне в разговора и Халил ага. — Синът на Явуз Селим е това, ей! Той ако не носи тази скъпоценна сабя, ти ли ще я препашеш бе, щурчо?

Ибрахим усети как цялата кръв му се качи в главата. Започна много да се дразни от обръщението „щурчо“. Макар и да нямаше за цел да го уязви, в него се криеше омаловажаване, присмех, отношение като към малко дете. А той не беше вече дете.

— Халил ага!

Ибрахим моментално долови какво изразяваше мекият тон на господарката.

— Не говорете така! Ибрахим е вече голям човек. И то човек, който откри вода и спаси лозето ни да не изсъхне и прегори!

Не успя да се сдържи, откъсна очи от чинията и погледна с благодарност към Ферахшад. И премрежи очи.

— Ако съдбата реши, ага, и ние ще препашем сабя със скъпоценни камъни. Ако ли не, ще си я решим сами! Бъди спокоен!

И Халил ага, и Ферахшад се засмяха. А Мюнире, след като наля вода в чашата на господарката, обърна към него просълзените си очи. Ибрахим се почуди: „Това момиче ме гледа, сякаш моли за нещо! Но защо? Какво иска Карадут от мен?“.

— Друго, друго? Какво друго разправят, Ибрахим?

Веселата нотка в гласа на Ферахшад отново привлече очите на Мюнире към господарката. И Ибрахим бързо прочете отговора на въпроса си в момичешките очи. „Господи боже мой! — възкликна безмълвно той. — Карадут изпитва ревност към господарката!“

Но защо?

Като видя, че отговорът закъснява, кехаята реши да спасява положението:

— Такъв си е Ибрахим, господарке. Умира да събужда интерес с приказките си. Така ги реди една след друга, че тези, които го слушат, да изгарят от любопитство.

— Интригуващо!

Ферахшад го погледна с невероятна, обаятелна усмивка. Ибрахим направо се разтопи.

— Интригуващо, но недей да ни държиш повече в напрежение. Хайде, разказвай, моля ти се! Искам да чуя всичко, което знаеш.

— Такова, значи… Ами… — запелтечи Ибрахим.

Най-накрая откъсна очи от нейните, за да си събере ума в главата, наведе глава и започна да разказва:

— Ето на, съвсем младичък бил. Като истински лъв, казаха. Лявата му ръка лежала на лявото коляно, дясната — върху ръкохватката на сабята. Имал толкова величествена стойка, че думи нямаха да я опишат. След свитата му вървял цял керван от коли. Сред тях обаче имало две много красиви и накичени. Хората веднага ги нарочили: харемът на принца! Но един се противопоставил: бива ли и харем за момче колкото палец?

Замълча. Посегна към купичката, за да си накваси пресъхналото гърло. По дяволите, нищо не беше останало. В този момент пред очите му се мярна една черна малка ръка. Мюнире беше разбрала, че водата му се е свършила, и даже беше донесла малката стомна. Докато пиеше, той се опита тайно, изпод купата, да хвърли поглед към нея.

„Тя е нещастна! — си рече. — Карадут е нещастна!“

— Виж сега! — изчурулика господарката. — Наистина ли искаш да ни вземеш душата? Вместо да зяпаш момичето, по-добре го разкажи докрай. Разбрали ли са тайната на двете коли?

На Ибрахим му се стори, че черните очи на Мюнире почерняха още повече. Остави купичката на масата и се усмихна на Карадут едва забележимо да ѝ благодари.

— Може ли да не са я разкрили? — обърна той глава към господарката. — Каква ли тайна е останала неразкрита в Сарухан, та да не се разбере и какви са били тези две красиви коли от кортежа на принца?

— Добре де, и кои са били жените в тези коли?

Ибрахим усети, че му се завива свят от блясъка в разпалените от любопитство очи на Ферахшад. „Велики Исусе! — изохка в себе си той. — Тази жена ме изгаря. Оковава ме във вериги!“

Престори се, че покашля да си прочисти гърлото.

— Важни особи. В предната кола пътувала валидето на принца. Казваха ѝ и името, но го забравих.

— Какво? — избоботи Халил ага. — Значи законната съпруга на господаря сега е тук, в Сарухан? Хафза — така се казва майката на престолонаследника. Така ли я нарекоха, Ибрахим?

— Да, кехая ага! Точно така! — рече Ибрахим. — Хафза ли, Хафса ли — нещо от този род беше.

Разсмя се с глас, не можа да се сдържи. И в този момент той видя така отчетливо, че не остана място за ни най-малко съмнение какво въздействие оказа смехът му над Ферахшад. Господарката се разтапяше от неговата усмивка точно така, както той изгаряше, когато срещнеше нейните очи. Правеше всячески усилия да се прикрие, но не можеше да го постигне. „Я виж в какво състояние е тя — заговори вътрешният глас на Ибрахим. — Като те видя да се смееш, разумът ѝ така се замъгли, че дори не се и сети да попита коя е била другата жена.“

Вместо нея го попита Халил ага:

— Що за птица е била другата жена?

— Не знам истина ли е, лъжа ли е, била уж жената на Негово Превъзходителство принца. Виж, нейното име го помня. Гюл… — престори се, че мисли. — Гюл… бахар. Да, Гюлбахар се казвала.

— Кой знае колко е красива!

Искрите в очите на Ферахшад се разпалиха в пламъци.

Ибрахим едва се сдържа да не викне: „Не може да е по-красива от теб!“. А наум си каза: „Е, поне колкото нея! Накарай тази цигулка да запее, за да се прибера час по-скоро в стаята си и поне в мечтите си да прегърна Ферахшад“.

Поприказваха си и за други неща. Но трима от четиримата на масата не чуваха нито какво говорят другите, нито себе си.

Ферахшад мислеше за Ибрахим.

Карадут Мюнире беше отчаяна и нещастна. Беше разгадала отдавна скритата в сърцето на госпожата тайна — обичаше безпаметно Ибрахим, също като нея. Но можеше ли да се сравнява със своята господарка? Още по-лошото бе, че и сърцето на Ибрахим пламтеше за нея. Вярно, той отбягваше да я поглежда, но Мюнире забелязваше с какви пламенни очи я стрелкаше крадешком.

Ибрахим се питаше докъде ще ги доведе цялата тази работа. Ами ако тя се засмее и рече: „Изгарям, умирам за теб!“? Ами ако го унижи: „А бре, робе, Ибрахим!“? Ами ако го изгони оттук? Ами ако също като проклетия му първи господар и тя го откара на пазара и го продаде?

Ферахшад не му остави възможност да продължи с предположенията си.

— Хайде! — прошепна му тя.

Взе цигулката. Завъртя винта да опъне космите на лъка.

— Тази вечер ще поискам нещо от теб, Ибрахим!

— Мелодията под навеса?

— Да, но не само това!

— „Господарката иска. Робът изпълнява“ — припомни цитата Ибрахим.

Обожаваше я, когато нацупеше устни и възкликнеше: „Виж ти!“.

Така и стана. Ферахшад нацупи устни като непослушно малко дете и рече:

— Виж ти! Пак този противен израз! Не искам в дома си да чувам думата „роб“! Никой в този чифлик не е роб! Толкоз!

В този момент Мюнире погледна към нея, погледна и към Ибрахим.

Очите на Халил ага също зашариха между двамата.

— Поискайте, и ще го направя!

— Честна дума! — надигна се Халил ага и стана на крака. — Сърцето ми не трае да слуша скрибуцането на това щуро момче!

Ибрахим и Ферахшад разбраха, че това е само повод. Кехаята всъщност реши да ги остави насаме.

След като той си излезе, господарката прошепна:

— Застани ето така, точно пред мен. Когато свириш, искам да те гледам в лицето.

Все едно стрела прониза сърцето на Ибрахим. Отвътре му идеше да изкрещи.

Вместо това мина и застана там, където му посочи тя. Стисна цигулката между рамото и брадата си. Затвори очи. Лъкът му изтръгна от струните любовен зов. Звуците полетяха през отворения прозорец навън и се извисиха до звездите и до изтънялата като сърп луна.

И двамата не забелязаха, че Мюнире си отиде.

И че ридае горко, свита в сянката на зида.

VIII

ДВОРЕЦЪТ В БУРСА

Когато Хатидже отвори очи, видя, че е в стаята си. И че Джевахир стои на обичайното си място, до главата ѝ. Другите наложници сновяха разтревожени наоколо.

— Слава богу! — възкликна Джевахир. — Добре си поспахте.

Да е спала? Мина ѝ мисълта: „Не можа да каже „припаднахте“.

— Този път колко продължи?

— Ами… четиринадесет часа.

— Какво? — надигна се Хатидже. — Четиринадесет часа съм била в безсъзнание?

Наложницата се тупна по главата:

— Ах, тази моя глупава глава! Излъгах. Четиринадесет часа спахте.

— Кажи ми истината, Джевахир!

— Пренесохме ви в стаята. След няколко минути спряхте да треперите. Де къде лекари има, господарят ги вдигна всичките на крак. Дойдохте на себе си. Лекарите казаха, че ще ви подейства много добре, ако поспите малко. Накараха ви да изпиете някаква лечебна отвара. И моята красива господарка заспа като бебе. Толкова сте страдали от безсъние, че си почивахте цели четиринадесет часа.

Въздъхна с облекчение. Такъв продължителен припадък би означавало смърт. Добре, ако припадне дори за минутка-две, все едно се е обърнала на другата страна и пак се е върнала. Но четиринадесет часа!

Отпи няколко глътки от сиропа, който ѝ подаде Джевахир.

— А сега — и това!

Момичето до Джевахир ѝ подаваше чаша.

— Тази пък коя е? — учуди се Хатидже.

— Повериха я на мен. Днес пристигна — отвърна Джевахир. — Сираче, и без баща, и без майка. Небиле.

Чу ли я Хатидже, не я ли чу, така и не се разбра. Очите ѝ бяха приковани в ръцете на момичето с чашата.

— Какво е това?

— Скъпа принцесо! — изчурулика то. — Даде го главният лекар. Друга лечебна отвара.

— Не я искам! Пак ли ще ме приспиват за четиринадесет часа?

Джевахир взе чашата от ръцете на момичето. С вежди, с очи ѝ направи знак да се отдръпне.

— Не, не. Това е друго. За подсилване. Хайде, да видим. Сладко-сладко да го изпиееем…

Мушна длан под главата на Хатидже и нежно я повдигна. Даде ѝ го, после избърса с мокра салфетка устните на намръщената си господарка.

— Наздраве!

Положи главата ѝ на възглавницата и се обърна към едно от момичетата:

— Съобщете на Фехим Челеби! Султанката се събуди!

— Фехим Челеби? Този пък кой е?

Джевахир нищо не каза, докато не нагласи зад гърба на господарката си кръглата възглавница, за да се облегне по-удобно.

— Добре ли е? Още една възглавница?

— Джевахир!

Момичето усети заканата в тона на господарката и се засмя.

— Един лекар!

— Е, добре. И какво му е смешното?

Наложницата зачерви бузите.

— Засмях ли се? Ама не за това. За друго нещо.

— За какво?

— Че се преструвате на ядосана.

Погледна другите момичета, застинали в очакване Хатидже да се развика, и пак се засмя.

— Моята господарка е толкова добра, че дори и наужким не може да се ядоса.

Поигра си още малко да оправя възглавниците. Най-накрая се убеди, че удобствата на Хатидже султан са осигурени.

— Хайде, хайде! — махна с ръка към другите момичета. — Захващайте се за работа! Няма защо да ни подслушвате!

Наложниците се разпръснаха като ято чуруликащи птички, а Джевахир се приближи още повече до господарката си и зашепна тихо:

— Фехим Челеби е един от лекарите, които повика нашият падишах. Докато вие спяхте, той стоя неотлъчно пред вратата. Не мигна и за миг. Ако кажа, че нито яде, нито пи, няма да сбъркам.

— Защо? Какъв е бил проблемът му? В толкова критично състояние ли съм била?

— Неее! — разтревожи се Джевахир. — Бдеше известно време над главата ви. Като видя как спокойно спите, въздъхна и каза: „Не е позволено да стоя тук, при султанката. По-добре да изчакам пред вратата“. И излезе. Настоя, ако има нужда от нещо или ако се събудите, веднага да му съобщим.

Хатидже и бездруго не чу половината от нейните думи. В ума ѝ отново се наби онази дума: „Не е позволено!“. По дяволите това „позволено“! Преследва ме дори и когато губя съзнание и припадам“.

Вратата се отвори и влезе една от наложниците. Бързо се отправи към Хатидже.

— Фехим Челеби… — За миг Хатидже се загледа в руменината по бузите на момичето, но не си задържа погледа. — …пита, принцесо, може ли да дойде, дали е позволено?

Не успя да се овладее и изкрещя:

— Позволено е! — Цялата ѝ кръв се качи в главата. — Позволено! Да влиза!

Наложницата погледна към вратата пак така напрегнато, както когато дойде. Очите на всички момичета, начело с Джевахир, се впериха натам. Хатидже се учуди какво ли става. Защо ли, като се спомена името на лекаря, те до една се изчервиха и разхихикаха.

Вратата се отвори и лекарят влезе в стаята с лек поклон. Най-сетне се разбра защо момичетата го споменаваха с изчервени лица, защо новичката до Джевахир се засмя.

На прага стоеше най-прекрасният, най-красивият, най-финият мъж, какъвто не беше виждала никога през живота си. За миг Хатидже застина като омагьосана. Какво е това чудо? Дали е човешко същество? Можеше да се закълне, че не беше виждала толкова красив мъж нито в Трабзон, нито в столицата, нито в Одрин, нито в Бурса.

Първо, не носеше някакъв грозен сарък.

Нямаше нищо на главата. Беше с права черна коса.

Без брада, без мустаци.

Единствените косми по лицето му бяха извитите като лък черни вежди и гъстите дълги ресници.

Отначало реши, че е пъстроок.

— Приближете се!

Целта ѝ всъщност беше да го разгледа по-добре. Не, очите му въобще не бяха пъстри, а яркозелени. Мъж с черна коса, черни вежди и зелени очи.

Със стройно тяло. Тесни рамене. Върху тях — стелещ се дълъг бял кафтан. Под него — закопчана от край до край червена риза без яка. Под пешовете се виждаха черните му шалвари. А на краката — извити йемении в цвета на ризата.

Дали беше висок?

„Да!“ — отговори си сама.

Фигурата му приличаше на стройна топола. Вероятно и ръцете му бяха дълги. Не успя да ги прецени, може би ѝ се струваше така заради тесните ръкави на кафтана?

Внезапно Хатидже изпадна в ужас. Бузите ѝ пламтяха. Явно и тя се беше изчервила, също като наложниците си.

За да се отърси от магията на този мъж, тя си рече наум: „Ако и ти, Челеби, изречеш „Позволено ли е?“, ще си изпатиш. Веднага ще те изгоня!“

Разтуптяното сърце обаче ѝ подсказваше, че никога нямаше да го направи.

— Простете ми, ако съм ви обезпокоил!

Хатидже трепна. От ствола на тополата ли прозвуча този глас? Плътен, дълбок, завладяващ, обземащ, влудяващ беше гласът на лекаря.

„Защо те гледа така този човек? — надигна се вътрешният ѝ глас. — Като зашеметен. Що за поглед е това? Все едно — влюбен!“

Хатидже си даде сметка, че тези погледи не я безпокоят. И си каза: „Странно!“. Опита се да откъсне очи от неговите.

— Не сте!

Само толкова. Ако трябваше да има и следваща дума, дали щеше да я намери? Съмняваше се.

— Как се чувства Нейно Превъзходителство принцесата?

Как ли? Как се чувстваше ли?

— Добре! — измънка. — Нейно Превъзходителство принцесата се чувства добре.

Чу Джевахир да се изсмива и я погледна сърдито. Наложницата моментално се стегна.

— Личи си! — прозвуча онзи ангелски глас.

— По какво си личи?

— Страните ви са порозовели.

Употреби най-нормалния израз за това, което вижда. В тона му нямаше никаква инсинуация, никакъв присмех, но сякаш вряла вода попари Хатидже. Бузите ѝ пламнаха още повече.

— Здравето си личи по това, доколко кръвта се е върнала по лицето. Лицето на болните побледнява, нали знаете, става бяло като вар.

Всички момичета потвърдиха с глави: „Знаем го“, и Хатидже се обезоръжи:

— Знаем го!

Всеки в тази стая, с изключение на лекаря, забелязваше, че руменината по лицето на Хатидже си има и друга причина извън оздравяването ѝ.

— Слава богу! — продължи той. — Отварата на главния лекар е подействала добре.

Настъпи мълчание.

— Ако — изрече Челеби след едно-две покашляния, — принцесата намери за позволено, отсега нататък…

Хатидже не чу нищо повече. Веднага го прекъсна:

— Позволено е! Напълно е позволено!

„Боже господи, какво направих! Нали щеше да го изгониш, ако произнесеше думата „позволено“?“

— Щях да кажа, че отсега нататък аз се заемам с вашето лечение.

В тона му ясно прозвуча учудването от прибързания ѝ отговор. Загледа се в очите ѝ.

— Разбрахме се, както принцесата прецени, че ѝ е удобно. Нека най-напред да си починем още няколко дни, да продължим с лечебните отвари, а след това да тръгнем на път.

Хатидже трепна като ужилена.

— Да тръгнем на път ли? Закъде?

— За столицата.

— За столицата?

— Да. Главният лекар е на мнение, че климатът в Бурса не ви понася. И ние стигнахме до същото становище. Негово Величество падишахът заповяда: „Щом е така, да вземат бързо дъщеря ни и да я заведат в Сарухан, при майка ѝ и брат ѝ Сюлейман!“ Главният лекар обаче заяви, че през този сезон климатът в Сарухан ще ѝ се отрази по-зле и от Бурса. При това положение господарят реши да ви закараме в столицата. И вашият роб Фехим бе удостоен с честта да провежда лечението ви по време на пътуването.

* * *

Стана точно обратното на това, което всеки очакваше. Всички наложници, прислужници, стражи, охранители на покоите смятаха, че Хатидже ще се развика. Но не. Тя не показа ни най-малък признак на раздразнение през всичките тези осем дни, откакто султан Селим бе обявил решението си да я изпрати в Истанбул. Напротив, беше съвсем спокойна и сговорчива. Момичетата си шушукаха: „Не се заблуждавайте. И бурята е такава. Гледаш — тихо и ведро време. Струпват се облаци, струпват се, внезапно се развихря буря. Скоро и Хатидже султан ще избухне. Ще видите!“

Но не избухна. Спеше дълго и безметежно. Никой в сънищата не ѝ размахваше заканително пръст: „На ти, Хатидже, ще си отмъстя за пролятата ми кръв!“ Не чуваше писъците на Емирхан и виковете на Осман. Хранеше се с апетит. Преди да изминат и три дни, тенът на лицето ѝ се върна. Всеки ден, преди още слънцето да се издигне на две копрали, тя слизаше в градината и се срещаше с Фехим Челеби.

Младият лекар беше безкрайно доволен от бързото оздравяване на своята пациентка. В сутрешната прохлада двамата заедно се заслушваха в чуруликането на птичките и в звънтенето на капчиците роса по листата, когато ги отпиваха с малките си човчици.

Първия ден, когато излязоха в градината, с някакъв неподвластен вътрешен подтик тя наостри в един момент слуха си. Що за божествен звук бе това?

Фехим Челеби забеляза възхищението ѝ пред омайния звук и тихо ѝ подсказа:

— Славей!

— Славей ли, Челеби? Аз винаги съм си представяла славеите, накацали по вейките на розите.

— Славеите са много особени. Влюбени са в розите, но се страхуват да кацнат на техните вейки и да си откраднат една целувка. Те се приютяват в храстите и оттам възпяват своята любов.

— Добре, а розите какво правят? Не ги ли зоват?

— Те са жестоки.

Хатидже се възпротиви:

— Не ми се вярва! Как е възможно нежната роза, която излъчва толкова красиво ухание, да бъде жестока?

— С други думи казано, розата осъзнава своята красота. Тя се опиянява от аромата си. Иска всеки да е влюбен в нея, да я харесва, да омайва с уханието си… Как да го кажа…

— Значи розите са влюбени в себе си… Това ли се опитвате да ми кажете?

Фехим Челеби се удиви от умението, с което принцесата подбра думите и ги употреби така на място.

— Вие изразихте много сполучливо това, което исках да кажа. Да, розата е влюбена в себе си!

Хатидже едва доловимо се подсмихна.

— Тоест харесва се, така ли?

Красивият лекар кимна със свенлива усмивка.

Боже господи! Очите ѝ се заслепиха. Ако ѝ бяха казали, че някой мъж може да се усмихва така пленително, никога нямаше да повярва. Мъжът трябваше да бъде строг, с намръщено лице, брутален, егоист. Това беше научила до ден-днешен, това беше и видяла. Положи старание да не издаде възхищението си.

— Добре, а после какво се случва между розата и славея?

— Казват, че всяка роза познавала песента на своя славей. Превъзнасяла се от неговите любовни трели, но не се издавала. Затова казвам, че е жестока. Страхувала се да не би като издаде възхищението си от зова, изтръгнат от мъничкото му сърчице, той да не се отвърне от нея и да замлъкне. Искала нейният славей да обича единствено нея. Непрестанно да възпява само нейната красота, да пее само на нея най-прекрасните песни за любовта.

— Винаги ли ще бъде все така?

Красивото лице на Фехим Челеби се помрачи.

— Не, разбира се! И планините, и скалите не могат да издържат на несподелената любов, та сърчицето на славея ли да оцелее?

Лицето на Хатидже побледня.

— Недейте! — промълви. — Не ми разказвайте какво става нататък.

Но очите ѝ го молеха: „Разказвай!“. Ничий мъжки глас в живота ѝ не я беше обайвал така, не я беше разтърсвал до дън душа. Боже мой, колко хубаво говори, колко пленително разказва! Внезапно се улови, че сравнява себе си с гордата роза, а Фехим Челеби — с пеещия в гъстия храсталак славей. Погледна лекаря и му се усмихна.

— Не ме залъгвайте! — промълви тихо. — Колкото и тъжен да е краят на тази легенда, аз искам да го чуя.

— Но…

Вдигна ръка да прекъсне възражението му.

— Не се бойте! Аз съм свикнала с тъгата!

За миг погали с поглед красивите му очи. Дъхът ѝ секна. За да се отскубне от магията им, тя си заговори наум: „Аз съм принцесата на тъгата. Аз съм Хатидже и чух писъците и виковете, чух молбите към палачите пред прага на смъртта на мъничкия Емирхан и на Осман, който всеки ден заставаше пред сребърното огледало да провери дали му пониква брада по лицето. Аз съм същата Хатидже, свидетелката на всичко това — как бих могла да се трогна от риданието на един славей?“

— Хайде, слушам ви! — ласкаво му подхвърли тя.

— Това е древна, много древна легенда — започна Фехим Челеби.

За пръв път гласът му прозвуча леко дрезгаво. Зеленият цвят в очите му сякаш потъмня, забулен от незнайна скръб.

— Преди много, много години в една далечна страна имало един пеещ Славей. Сърцето му пламтяло от любов към една Бяла роза. Тя била толкова бяла, толкова нежна и красива, че малкият Славей се изплашил да не би да не го хареса. Какво да направи, скрил се там, където не можела да го види, сред гъстите храсталаци, и започнал да възпява любовта си към нея. Извисявал най-пленителните си трели, въздишал, редял любовни напеви, зовял…

На Хатидже ѝ се струваше, че чува зова на влюбения в Бялата роза Славей.

— …Но напразно. Макар че по цели дни той възпявал своята любов, Бялата роза дори не се обърнала да види откъде идва тази хубава песен, кой е този сладкогласен певец. Славеят изпаднал в отчаяние. Натъжил се: „Най-красивите си песни ѝ изпях и пак не успях да ѝ покажа колко много я обичам!“…

Хатидже видя как някаква птица изпърха с криле и отлетя. Измисли ѝ роля: „Това е влюбеният Славей!“. Лекарят я беше отвел в страната на приказките. Накара я да погледне с други очи розите, дървесата, пъстрите цветя. Влагаше смисъл във всяко едно чуруликане, стигнало до слуха ѝ.

Лекарят продължи да разказва, без да отделя очи от Хатидже:

— …Нашият влюбен Славей си казвал: „Аз я обикнах, а тя мен — може би не! Може би не успях да я убедя в своята любов! Тогава не ми остава нищо друго, освен да докажа любовта на Славея към Розата!“

— Да докаже ли? Нима любовта изисква факти и доказателства?

— Не знам.

Неговият развълнуван странен шепот бе изпълнен със загадъчност.

— Простете на вашия роб! Никога досега не ме е осенявала любовта…

Замълча. Колебаеше се. Наведе глава, поигра си с пръстите. Устните му леко трепнаха.

— Всъщност… до днес…

Хатидже забеляза в очите му смут, но умът ѝ беше в Славея и затова не схвана смисъла на израза му „до днес“.

— Еее? — попита с трепет.

Искаше час по-скоро да се върне в приказния свят.

В очите на Фехим Челеби отново премина сянка. Хатидже си го изтълкува с вероятно по-тъжния развой на легендата.

— До онзи момент — продължи лекарят.

Гласът му притихна, пречупи се, разнесе се като шепот.

— Срамежливият Славей, който се криел сред храстите от страх да не би да не го хареса, литнал и кацнал на една от вейките на Розата. „Ти пък кой си? — попитала тя. — Не виждаш ли, слушам любовната песен, посветена на мен. Махай се от клончето ми!“… „Аз… аз съм този, който пее любовната песен!“ — продумал влюбеният Славей. Изстенал и главичката му клюмнала. Изглеждал така, сякаш очаквал смъртната си присъда.

Настъпи мълчание. Хатидже изведнъж се изуми. Усети, че се взира в розите от градината с неприязън. „Колко ме трогна тази негова легенда! Станах враг на розите! Я виж в каква горделива поза е застанала Бялата роза отпред. И само тя ли? Ами какво да кажем за онази там, Жълтата? Розовите май са още по-наперени.“

Той пръв наруши мълчанието:

— Като чула обяснението на Славея, Бялата роза казала: „Я се разкарай! Ти, значи, си влюбеният в мен? Не се ли виждаш на какво приличаш? Отвори си очите за моята красота, за свежестта на листенцата ми, за багрите ми, за уханието ми. А виж се ти! Огледай се в кристалната вода на оня басейн. Дори не си личи какъв цвят е перушината ти. Малки, мръснокафяви, землисти, бозави грозни пера! Какво да прави с теб една толкова красива роза, каквато съм аз? Хайде, хващай си пътя, птицо! А и откъде да разбера, че наистина си влюбен в мен? Или ме залъгваш? Имаш ли доказателство за твоята любов?“. Славеят казал: „Да, имам! Ето ти доказателството за моята любов!“…

Фехим Челеби отново млъкна. Хатидже откъсна поглед от Бялата роза, взря се в него, видя просълзените му очи. В сърцето ѝ трепна непонятно усещане. Спомни си грозното недодялано лице на мъжа, когото тя прие за свой съпруг. Животинските му жадни погледи. Сърцето ѝ възприемаше всеки мъж в този образ. Въобще не предполагаше, че в очите на някой мъж може да се появят сълзи. Но ето че тези бяха влажни. Ако този мъж, който имаше толкова трепетен глас, който я омагьосваше само с погледите си, а ръцете му не приличаха на паяци, я докоснеше, тя щеше да се разплаче. Изпъкналата кост на шията му ту се качваше нагоре, ту слизаше надолу и по това разбра, че той просто преглъща риданията си. Не посмя да го попита как Славеят е доказал любовта си. Може би не трябваше да го поглежда, не трябваше да се издава, че вижда неговия плач, да не го засрамва. Бавно обърна глава на другата страна. Трепетът в сърцето ѝ обаче започна да нараства. Вече не беше и трепет! Пулсът ѝ направо беше неудържим. Туптеше като лудо това сърце за пръв път след толкова години страх, и то от съвсем различно чувство. Усети как обгърналият съществото ѝ черен воал се вдигна и в душата ѝ нахлу някакво сияние. Сякаш поглъщаше светлина. Не изпита срам, че докато слушаше тъжната легенда за Розата и Славея, тя сякаш се възроди от изпитаното щастие. Това също се случваше в живота ѝ за пръв път — тъгата ѝ да се прероди в щастие.

Той не закъсня да забележи озареното лице на принцесата. Навъсените вежди, които сбръчкваха челото ѝ, се отпуснаха. Мина му мисълта: „По-преди не бях забелязал колко красиви очи има!“ Бледият руменец по бузите ѝ стана по-ярък. Сега те бяха направо червени.

— Мисля, че легендата е позволена дотук.

„Позволена! Хатидже потисна вътрешния си бурен порив и заповтаря: „Позволена, позволена, позволена!“ С изненада установи какво удоволствие ѝ доставяше повтарянето на тази отвратителна дума. Никой не я беше произнасял така красиво, така чистосърдечно. Беше свикнала, щом я чуеше нощем, да ѝ се изправят косите. Защото тази дума пораждаше в нея спомена за ограниченията, за забраната, за затворничеството. И за покорството. Щом този, който застанеше пред нея, речеше „позволено е“ или „не е позволено“, всичко приключваше дотам. Нямаше дори правото да му възразява.

Тя винаги беше отговаряла: „Ако вие прецените, че е позволено“, „Ако вие, валиде, смятате, че е позволено“, „Ако вие, гърбав великан, решите, че е позволено!“, а най-вече: „Щом вие, татко падишах, повелявате, че е позволено“.

А в устата на Фехим Челеби тази дума нямаше ни най-малък намек за налагане. Беше само молба. Не съдържаше някакво категорично мнение, нямаше заповед.

— Не! — отвърна му тя с игрив тон. — Не е позволена само дотук. Искам да чуя продължението ѝ!

За пръв път в живота си Хатидже изразяваше противно мнение. Изпита гордост от себе си.

— Не е позволена само дотук! Разказвайте.

— Боя се да не натъжа моята принцеса.

„Боял се да не те натъжи!“

Сама се разсмя на присмехулния си разум.

„Боял се да не ме натъжи! Боже мой, що за човек е този мъж?“

— Нека! Продължете. Как вашият малък Славей доказал на Бялата роза своята любов?

Фехим Челеби се загледа настойчиво в нея. После погледът му омекна, омекна. Зеленото в очите му грейна.

Взряна в тях, Хатидже се почувства като волна пеперуда, литнала над безбрежните поляни.

— Хайде, слушам ви!

— Малкият Славей запърхал с крила и по клончето, на което кацнал, пристъпил още по-близо до Бялата роза. Още малко. И изведнъж кацнал пред един много остър бодил в самата основа на зелените венчелистчета, които носели розата. „Хей! — викнала му Бялата роза. — Внимавай! Моят бодил ще те прониже!“ „Нека! — прошепнал Славеят. — Който се влюбва в роза, трябва да приеме и бодлите ѝ.“ И започнал да извисява най-затрогващите си трели с най-обаятелния си, най-пламенния си глас. Така запял, принцесо, че всички други звуци замрели. По целия свят зазвънтели само трелите на нашия певец. Всички други рози обърнали глави и отправили погледи към Славея, кацнал върху вейката на Бялата роза. И всички ѝ завидели. Нейното сърце се изпълнило с гордост, че останалите рози ѝ завиждат. Решила да не се издава, та ако ще тази птица с грозната перушина дори да припадне от пеене. При всеки един от трелите Славеят притискал все по-силно малките си гърди в бодила на Бялата роза. При всеки дъх — още повече. При всеки звук бодилът се забивал все по-надълбоко в сърчицето му. Славеят обаче не се отдръпвал, продължавал да пее своята песен. И изведнъж се случило нещо невероятно. Той пеел, а най-външните бели листенца на розата започнали да порозовяват. Ставали все по-розови и розови, докато най-накрая приели кървавочервен цвят. Песента на Славея секнала в един предсмъртен стон, а след него не останал и спомен от белотата на розата. Влюбеният Славей прелял кръвта си в Бялата роза и тя станала червена. Затова оттогава до ден-днешен всеки, който погледне червена роза, веднага си спомня за славеите. Знае ли някой сърцето на кой славей е скрито в листата на тази роза?

Хатидже извърна глава да прикрие сълзите и хлипанията си. Какъв бе този човек? Не само одухотвори пред очите ѝ Розата и Славея като живи същества, ами им даде и дар-слово. Когато пресъздаваше думите на Розата, той изправяше горделиво рамене. Високомерието изместваше негата в погледа. А когато беше Славеят, пленителните му очи обгръщаха Хатидже с призрачната пелена на тъгата.

Щом той застанеше в този печален вид, в нея избликваше поривът да му се хвърли на врата. Да притиска главата му до гърдите си, да чува ударите на сърцето му, да гали черните му коси, да го утешава: „Не тъгувай, Славей мой! Аз не съм самовлюбената Роза. И знаеш ли… май се влюбих в пойния си славей!“.

„По дяволите! — измърмори си наум. — Не е позволено! Въобще не е позволено!“

IX

САРУХАН, ЧИФЛИКЪТ НА КАСЪМ АГА

Ибрахим се качи в стаята си над хамбара напълно зашеметен. Усещаше, че пожарът в него се разгаря още повече. Освен това чувствата му вече не бяха еднопосочни, разбра го. Госпожата също беше влюбена в него.

И все пак си мислеше: „Това е невъзможно. Та тя е важната госпожа! Откъде накъде вдовицата на Касъм ага ще си дарява сърцето на един млад роб!“

Но ето че го беше дарила. Премрежените погледи, въздишките, волните и неволни докосвания до ръката му — всичко това не можеше да се изтълкува по какъвто и да е друг начин.

„Дали не си въобразявам?“ — подхвърли той към онази част от разума си, която не вярваше в споделената любов. „Ами какво ще кажеш за песента, която Ферахшад изпя тази вечер?“

Ибрахим бързаше час по-скоро да се върне в стаята, за да се отдаде на мечтите си, и стисна под мишница цигулката и лъка. Но Ферахшад попита:

— Какво? Тръгваш ли си? Вече?

— Късно стана, утре трябва да ставам рано. Халил ага ме натовари с доста работа.

— Сядай!

Тя усети, че прозвуча заповеднически, и затова гальовно добави:

— Моля те… И аз искам да изпея една песен. Не знам какво ще излезе с този мой грачещ глас, но давай.

Грачещ глас ли?

— Не бъдете несправедлива към себе си. Убеден съм, че и славеите, и канарчетата, и орехчетата, и чучулигите и… знам ли, още цял куп пойни птици, завиждат на госпожата заради гласа ѝ.

— Ах, ти, лъжец! — разсмя се Ферахшад. — Къде си се научил на това — така да грабваш сърцата на старите жени?

Ха, стара жена ли? За Ибрахим тя беше статуята, на която преди години се възхити в някакви римски руини. Но онази беше мъртва и студена. А Ферахшад — жива и гореща. Сети се какво прочете в израза на очите ѝ: „Ама че е сладка! Знае, че още е свежа и млада, но очаква да ѝ поднеса комплимент!“

Вече нямаше връщане назад. И той направи точно това:

— Дори дворцовите красавици не могат да стъпят на пръста на моята господарка!

По усмивката ѝ разбра, че думите му са ѝ харесали много. И все пак, както си седеше, тя подхвърли:

— Я виж какъв голям лъжец! Кога си виждал дворец, та да ми говориш, че съм по-хубава и от жените по дворците?

Разбира се, че не беше виждал дворец! Къде да го види? Най-голямата сграда, която бяха виждали очите му, беше конакът на оня проклетник, на когото го продадоха с думите: „Вземай го тоя, човек да го направиш!“ Като си спомни за него, косите му настръхнаха. Пред очите му се появи омразната физиономия. „По дяволите! — закани му се мислено Ибрахим. — Само не си въобразявай, че съм забравил каква клетва дадох. Ибрахим не забравя! Няма да пропусне отмъщението си!“

Тя сигурно беше доловила, че за миг лицето му потъмня, и веднага се намеси:

— Нищо! Да видим дали ще ти хареса. Може би ще я засвириш и ти с цигулката? Става ли?

— Да опитаме.

Както седеше, Ферахшад се поизправи, а после един вълнуващ, пламенен глас приласка мрака на нощта:

Лудея от любов, пламти, гори тя в мен.

Без дадено от либе питие какво съм аз?

Дори и като се прибра, гласът на госпожата още звучеше в ушите му. Запали свещта. В малката тъмна и бедна стая затрептя жълтеникава светлина. От прозореца повя ветрец и обиколи всички ъгли. Погали и пламъка на свещта. Ибрахим се загледа в танца на светлината от залюления върху стената пламък. Пред очите му изплува рязкото движение, с което Ферахшад отметна белия тюл от главата си и косата ѝ се разпиля по раменете. „Ех!“ — изпъшка той.

Слухът му веднага долови мелодията на песента. Взе цигулката и изтегли плахо един-два пъти лъка в същите тонове. След секунди от колебанието му не остана и следа. Започна да акомпанира на Ферахшад ханъм и към нейния звучен глас се насложиха плачът и стоновете на цигулката.

Лудея от любов, пламти, гори тя в мен.

Без дадено от либе питие какво съм аз?

До мен да я притисна, щом не съм орисан,

ела, о, смърт, без либето какво съм аз?

Ибрахим отпусна на леглото умореното си тяло. Извърна глава настрани и се загледа в трептящия пламък на свещта. Питаше се: „Какво става? Какво друго беше нейната песен, ако не любовно признание?“

„Ох! — изпъшка дълбоко той. — Ох! Ох! Ох!“

Беше решил никога да не се влюбва. Казваше си: „Каква ти любов за един роб!?“. Всъщност той беше стока, която се купуваше и продаваше. „Най-накрая — изсъска в себе си — и оня сатана! Най-накрая и оня сатана ме продаде. Току-виж утре и господарката ме продаде. Сетне някой друг…“ Съдбата така го е орисала. Имаше минало и настояще, но дали щеше да има бъдеще — съвсем не му беше ясно. Каквото щеше да става, един господ, а и ония, които го купуваха и продаваха, знаеха кога, как и къде щеше да се случва.

Много отдавна се беше отказал да проклина мъжете, които го отвлякоха. Дори не си спомняше физиономията на оня човек. Не знаеше дали запазеното в съзнанието му лице беше негово. Можеше да е и някое въображаемо лице. Избледнели бяха спомените и за родното му място. Защото още през нощта, когато го хвърлиха в трюма на черния кораб, той разбра, че зейналата в душата му от копнеж по дома рана ще го боли още дълго време. Оттогава си беше забранил дори и насън да вижда страната си, забранил си беше да мисли за нея. Но тази нощ… тази нощ беше толкова различна.

В спомените му изплуваха първо вълните, които се разбиваха в скалите по брега. Много стръмни, страховити зъбери. Морето громолеше по тях. Пак си ги представи. Сетне от потайно кътче в съзнанието му изскочи малката им родна къща. Разположи я в оживялата картина на своите представи. Жените я боядисваха с ухаеща вар. Измазването на вратата и прозорците със син камък беше мъжка работа. В единия край на картината положи черквата с покритата кула на камбанарията. Ами на отсамните стръмнини?… Там непременно трябваше да са застланите с гергини хълмисти била, сред които някога тичаше и играеше. Гергините започваха да цъфтят през този сезон. Покриваха брулените хълмове с пъстрите си килими от бели, жълти, розови, червени, лилави цветя върху зеления фон от листа. Отново дочу гласовете на децата, които тичаха сред цветята:

— Йорго!

— Катерина, ела тук, момичето ми!

— Нико, Нико, не тичай, ще паднеш!

— Евдоксия, да не си изцапаш роклята!

— Никой не може да ме хване… да ме хване!

„Господи, познавам този глас!“ — промълви Ибрахим. Гласът на веселото, безгрижно детство, останало там някъде, в родината. Това момче сега беше Ибрахим. Нямаше го вече палавникът, който възсядаше своя дървен кон, размахваше дървения меч, тъпчеше с боси крака гергините по хълмовете и прехвръкваше насам-натам като пчела. На неговото място сега се беше изправил Ибрахим от Сарухан — сръчният младеж с едва наболите мустачки, който малко говореше, много мислеше и въобще не се и сещаше да се засмее, но беше влюбен в жената, която го купи.

— Яденето е готово, сине! Хайде вкъщи…

„Майка ми!“

Помисли, че някъде в мозъка му нещо се взриви. Затвори очи. Като ги отвори, усети стичащата се по бузата му капка. Не след дълго забеляза, че възглавницата му е мокра.

Най-много беше плакал в трюма, където го хвърлиха поробителите.

И сега.

„Нали никога повече нямаше да плачеш?“

Така беше решил, но ето на — плачеше.

Ядоса се. „Всичко е заради онази жена! Настъпи ме по мазола. Подмолно кървящата под струпея рана зейна.“

Онази жена!

Красивата господарка от чифлика на Касъм ага.

Ферахшад ханъм.

Хубавицата, която го накара да забрави наложената от самия него забрана за любов.

Очите му пламнаха и той ги затвори. Но дори и със затворени очи пак можеше да я вижда в цялата ѝ красота и одухотвореност.

Промълви си: „Жалко“. Езикът му не се обърна да продължи по-нататък. Изрече си го безмълвно: „Жалко, ако можеше да бродим по нашите хълмове хванати ръка за ръка. Да ѝ направя венец за главата от гергините. Да ѝ изсвиря най-красивите си мелодии. Да слезем до морския бряг и да съзерцаваме заедно как вълните се разбиват в скалите. После… после…“

— По дяволите! — скочи рязко от леглото си Ибрахим. Седна.

За „после“ изобщо не биваше и да си мечтае. „После“ беше забранено!

Дори не трябваше и да си фантазира за някакво „после“.

„После“ означаваше бедствие, „после“ означаваше позор, „после“ означаваше гавра, „после“ означаваше изпъждане, „после“ означаваше да бъде продаден на някой друг.

Отново се хвърли на леглото. Отърси мисълта си първо от вълните, които се разбиваха в скалите. След тях — от измазаните с вар къщички, малката църквица с покритата кула на камбанарията, от гергините по хълмовете. Още по-късно — от планините с вечно покритите си със сняг върхове. Заглуши и детските гласове в ушите си. И гласовете, които го зовяха по име.

Замести всичко това с плътния глас на Халил ага:

— Ибраааам, по вадите не тече вода. Отвори преградите!

— Погледна ли онези на памука дали не мързелуват?

— Тичай към тютюните да ги видиш! Таргите още стоят празни!

Това беше най-доброто. Най-безобидното. Гласът на Халил ага се повтаряше десетки пъти в съзнанието му:

— Ибрааам! Ибрахим, на теб говоря! Ибрахииим!

— Къде си бе, щурак! Само да те хвана, ще ти надупча дългите крака! Така да знаеш!

Усети лек полъх. Сигурно е поривът на утринния ветрец в стаята. Толкова ли късно беше станало?

Този път полъхът го погали по лицето.

— Ибрахим!

Почуди се. Този глас като че ли идеше от небитието.

— Ибрахим!

Това не беше гласът на кехаята. Но кой тогава? Кой го зовеше?

„Халюцинация! — си каза, за да потисне трепкащото в него недоумение. — Сигурно съм се унесъл. Сънувам.“

Стисна колкото може повече очи, за да не се събуди.

Полъхът още веднъж го погали по лицето.

Страх го беше да се събуди. „Ако този глас не е на Халил ага, то и полъхът не е на втурналия се в стаята ми утринен ветрец!“

Пресвета Дево! Да не би…?

В съзнанието му се надигна вик на радост и паника.

— Ибрахим!

Усети по бузата си как го гали крило на гълъбче. Господи, колко меко, колко топло беше то. Гълъбовото крило сякаш пламтеше. А може би пламтеше собствената му буза?

— Събуди се, Ибрахим! Аз съм!

Ами ако е сън? Отвори ли си очите, може да секне в най-хубавия момент. Нали сънищата не могат да продължават от същото място, където са прекъснати.

Ами ако не е сън, а реалност? Ако това гълъбово крило е нейната длан? Ако този глас не е на чучулига, а нейният? А полъхът, който гали лицето му — нейното дихание?

„Отвори ги! — заповяда му подсъзнанието. — Отвори очи и се срещни лице в лице с истината!“

Така и направи. Отвори ги! И не беше сън!

— Ферахшад!

— Ибрахим!

Свещта отдавна беше угаснала. Проникващата в мрачната стая лунна светлина озаряваше косите ѝ със сребрист ореол. Като че ли пред него стоеше светица.

— Ти?

— Да — промълви Ферахшад. — Аз.

Ибрахим различи сред мрака голите женски рамене, бялата предизвикателна гръд. „Не, това не е светица!“ — възкликна без глас.

Понечи да скочи веднага, но тя не му позволи. Натисна го за раменете към леглото. Видя дори и в тъмното как очите ѝ горят като жарава.

Господарката се изправи и започна да съблича всичко, което беше по нея. Свлече се по плещите ѝ и последната тъкан. Сърцето му биеше до пръсване, едва си поемаше дъх.

Ибрахим отново си спомни онази мраморна женска статуя, която видя сред останките в Рим. Ферахшад беше по-стройна и от нея, още по-гъвкава. А и съвършено гола. Погледът му се прикова в облените от лунна светлина закръглени гърди. Зави му се свят. Това бе първото му съприкосновение с жена. Господарката беше първата жена, която виждаше гола. Първата жена, която се събличаше за него. Обзет от лудо желание да сграбчи гърдите ѝ, той вдигна ръце, посегна, но веднага се отдръпна.

Тя не пропусна този мигновен негов порив и шемет. Хвана едната ръка на Ибрахим и жадно я придърпа към гърдата си.

Меката плът изпълни дланта му и от това докосване Ибрахим направо обезумя. Помисли, че ръката му запламтя. Господарката беше огън и плам. Другата открита гърда на Ферахшад затрептя от нетърпение мъжка длан да грабне и нея. Този път Ибрахим не чака повече. Стисна я.

— Оххх!

Стонът на Ферахшад го накара да се надигне. Искаше му се да скочи и да я грабне в обятията си, но тя пак го натисна по раменете назад.

— Почакай!

Вдигна единия си крак, преметна го през протегнатия в цял ръст в леглото си Ибрахим и плавно легна върху него.

— Оххх!

Този път и двамата едновременно изстенаха.

— Сега! — сведе се тя с шепот над главата му.

Притисна налетите си гърди в голата плът на Ибрахим. Допирът на твърдите им зърна разтърси и двамата.

Вече нямаше връщане назад.

Парещият дъх на Ферахшад пролази покрай ухото му.

— Хайде! — изстена тя.

Устните ѝ потърсиха пламтящите мъжки устни, а Ибрахим с изригнал от недрата на плътта му необуздан порив обгърна с дланите си бедрата ѝ.

— Ето така! — промълви господарката. — Вземи ме!

X

ДВОРЕЦЪТ В БУРСА

АПРИЛ 1513 Г.

Позволено или не! Хатидже вече не я интересуваше. Не я засягаха и шушуканията, и подсмихванията на наложниците зад вратата.

За пръв път след толкова дълги години тя чувстваше, че живее.

Най-лечебната ѝ отвара беше присъствието на Фехим Челеби. От доста време нито се стряскаше насън от кошмари, нито пък припадаше.

От страх да не би Фехим — в мечтите си тя го наричаше само със собственото му име — да я заведе до столицата, а самият той да се върне обратно, Хатидже правеше всичко възможно да забави заминаването им за Истанбул.

Дойдеше ли главният лекар да я попита как е със здравето, тя му отговаряше без настроение: „Ех, не ми е зле. Но зимата в Бурса, изглежда, ми подейства добре. По това време климатът в столицата е много влажен. Ако изчакаме пролетта…“

Възрастният лекар със задоволство казваше „Позволено е“ и си тръгваше. Освен това полза допринасяше и неговото мнение пред падишаха, че бързото оздравяване на султанката се дължи на отварите, които той сам ѝ приготвя.

Целият харем беше наясно, че истинската причина за оздравяването ѝ бяха зелените очи на младия лекар, неговите извити като полумесец вежди и гъстите ресници, но се преструваше, че не знае.

Хатидже очакваше с нетърпение посещенията му. Челеби не можеше вече да идва всеки ден както преди. Отначало се случваха три пъти седмично, после се разредиха до две. Един ден ѝ каза:

— Ако остане на мен, вашия слуга, нямаше да се отделя от прага ви. Но главният лекар рече и отсече: „Дотолкова е позволено!“. Тръгвали клюки.

Ако в дните за посещение той позакъснееше, Хатидже се ядосваше, започваше да търси за какво да се заяде. Но ето че в началото на една седмица Фехим Челеби за пръв път не дойде. Хатидже трескаво дочака петъка. Лекарят не се появи и тогава. Когато и през следващата седмица нито се чу, нито се видя, тя направо полудя. Накара Джевахир да пита и разпитва. Донесе ѝ новината, че бил ангажиран с ранените.

— Ранените ли?

Хатидже беше толкова обсебена от Фехим, че дори забрави за войната, която баща ѝ султан Селим поведе в края на март. Бурса се тресеше от мълвата, че чичо ѝ, принц Ахмед, е тръгнал с изпратените от Сафеви хан хора право към Йенишехир овасъ. Мислите на Хатидже обаче отдавна бяха далече от всякакви войни, кървища и амбиции.

— Да, принцесо. Миналата седмица в Йенишехир овасъ нашият господар е влязъл в бой със силите на принц Ахмед. Битката била толкова кръвопролитна, че както разправят, зелената равнина била удавена в кръв.

Хатидже се замисли: „По-рано щях да възклицавам ах-вах, щях да питам добре ли е баща ни“.

Като видя, че принцесата хвърли само един бегъл поглед към нея, Джевахир сама подхвана:

— Да благодарим на Всевишния, че нашият господар падишахът връхлетял като орел срещу бунтовниците и ги направил на пух и прах.

Принц Ахмед побягнал към скалите на Биледжик, султан Селим — по петите му.

— А Фехим Челеби?

Джевахир се взря в очите на господарката. „Леле, леле! — възкликна без глас. — Огън и пламък! Фехим, та Фехим! Дори не попита за баща си!“

— По време на боя нашите също дали много ранени. Край Йенишехир устроили лазарет за ранените, изпратили го там.

Хатидже се поуспокои, като разбра, че лекарят е жив и здрав, но от копнеж по него не виждаше нищо друго. Не бяха достатъчни да я утешат нито разходките в Градината на розите, нито съзерцанието на невероятната красота, която създаваха нагиздените от пролетта като булки разцъфнали дървета, нито заслушването в песните на славеите — те пък направо я подлудяваха, трелите на всеки един от тях ѝ напомняха за Фехим.

Джевахир вече се притесняваше господарката да не попадне отново в лапите на болестта. Хатидже отново се беше затворила в себе си, никого не чуваше, нищо не виждаше.

— Скоро ще го освободят — успокояваше я тя. — До ден-два Фехим Челеби ще се върне, така ми казаха!

Отчаяният поглед на Хатидже я жегна. „Божичко, не знаеш ли, че тази любов е безнадеждна, а, моя красавице? Нима е възможно Фехим да бъде твоят любим, а ти — негова любима? Знае ли се кой паша, кой ага се върти в главата на баща ти?“

Вечерта Джевахир устрои Театър на сенките, но и това не помогна на принцесата да се развесели. Карагьоз и Хадживат[11] разсмяха всички момичета, но Хатидже само ги погледна и толкоз. Нейните мисли бяха отправени много по-надалеч от Театъра на сенките.

Вечерта, когато всички се разотидоха и останаха сами, а Джевахир започна да си разресва косата, Хатидже най-неочаквано рече:

— Нещо лошо ще се случи!

Ръката на Джевахир застина върху косата ѝ.

— Опазил ни бог, султанке!

— Предчувствам го, Джевахир. Нещо лошо ще се случи!

— Хайде, хайде! — успокои я тя с игрив тон и направи закачлива физиономия. — Току-виж се появил или утре заран, или вдругиден сутринта!

— Да не си чула нещо? — рязко се обърна Хатидже към нея. — Недей да криеш от мен!

Нищо не беше чула. Притесни се какво да направи.

— Казвай, Джевахир! Казаха ли ти нещо?

— Неее! — промълви тихичко. — Нищо не са ми казали, само че снощи го сънувах.

— Сънувала си го?

Тонът в гласа на султанката накара Джевахир да се замисли: „Все едно иска да ми каже какво търси Фехим в твоите сънища?“

— Снощи сънувах вас — поправи се тя. — Седяхте до басейна в Градината на розите. Замислена, как да кажа, изглеждахте тъжна. Не щеш ли…

— Еее, какво не щеш ли?… — припряно я подкани Хатидже.

— Вдигнахте глава, сякаш чухте някакъв глас. Изведнъж скочихте, хвърлихте гергефа с бродерията и се затичахте, изпълнена с радост и с разперени ръце.

Не можа да ѝ дойде наум по-добра от тази сцена за среща с любим.

— Добре, а видя ли към кого и накъде тичах?

Ако кажеше „видях“, ако кажеше „към него“, по лицето на Хатидже пак щеше да се появи оня израз. Достраша я.

— Точно в този момент се събудих. Но бяхте толкова щастлива, че за момент моята господарка ми заприлича на пеперуда.

— Как трябва да се изтълкува, а, Джевахир? Сън е това, и така може да се тълкува, и иначе.

— Защо да се тълкува, султанке? То е от ясно по-ясно! Ще видите, ще се случи нещо, което ще накара моята султанка да литне от щастие като пеперуда. Сънищата ми винаги се сбъдват.

Хатидже замислено кимна с глава.

— Дано! — промълви.

А наум допълни: „И моите… и моите предчувствия винаги се оправдават. Щом казвам, че нещо лошо ще се случи, то ще се случи!“

* * *

Хатидже вече не се отделяше от басейна. Нали трябваше да се сбъдне сънят на Джевахир. Седеше си с ръкоделието в ръце, без дори да забелязва дали забожда и изважда иглата през плата. Внезапно тя щеше да чуе някакъв глас, щеше да скочи, да захвърли бродерията и с разперени от щастие ръце да се втурне натам, откъдето щеше да дойде този глас. Като пеперуда.

Мълвеше молитви от дън душа: „Всевишни, нека да се превърне в истина не моето лошо предчувствие, а онова, което Джевахир е видяла насън!“

Така и не видя кога един от стражата мина зад туите и се насочи право към Джевахир и другите наложници.

Забеляза обаче как стражът се наведе и прошепна нещо само на Джевахир. А тя притисна ръце до гърди и начаса се обърна да я погледне. Веднага си помисли: „Какво друго биха означавали светналите очи на това момиче, ако не добрата вест?“ Радостта я окрили. Скочи. „Ти чу молитвата ми, Аллах! Изпълни не моето лошо предчувствие, а съня на Джевахир! Благодаря ти от все душа и сърце!“

Захвърли във въздуха ръкоделието си, точно като в съня на Джевахир, разпери ръце на две страни и литна към входа на градината.

На пеперуда я беше оприличила Джевахир в съня си. И ето че Хатидже летеше като пеперуда. Душата ѝ ликуваше: „Върна се, върна се! При мен се върна! Славеят се върна!“.

И докато тичаше, тя усети, че отново започва да различава багрите на розите и песента на птиците. От колко седмици вече нито ги виждаше, нито ги чуваше. Идеше ѝ да викне с цял глас: „Ето, това е животът. Не се сгромолясах пак в мрака. Ето, аз живея! Живея!“.

Внезапно вътрешен глас я укори: „Не е позволено!“

Гласът на разума!

„В никакъв случай не е позволено дъщерята на падишаха да се хвърля презглава в ръцете някакъв си лекар!“

По дяволите!

Вярно!

Пречупиха се и ръцете, и крилата.

Не можеше да се хвърли в ръцете на човека, който ѝ вдъхна живот. Тя е пленница. Пленница на позволените и непозволените неща!

Не можеше да тича към Славея. Не можеше да тича към своя любим Фехим, за когото така копнееше!

„Любим ли? — попита я разумът. Въпросът я преряза като с нож. — Точно така, ти се влюби в него. Я да видим обаче той дали те обича?“

Така де!

Я да видим Славеят дали ме обича? По какво се познава? Има ли факти, доказателства?

Пеперудата мигом застина. В същия миг до нея изникна Джевахир.

— Красива моя господарке! — накара я да седне в сянката на градината.

От вълнение успя да схване единствено последните думи на момичето:

— …иска да го приемете, ако е позволено.

Хатидже погледна наложницата си по скоро умолително, отколкото с благодарност. Идеше ѝ да отговори: „Позволено е. Веднага да дойде!“ Но така ли трябваше да постъпи? В погледа ѝ към Джевахир се четеше: „Дай ми съвет, какво да направя?“

— Да му кажа, че най-удобно за вас ще е да дойде следобед, тъкмо да си починете, да се приготвите.

Да, така щеше да е най-добре.

— Така да бъде! — промълви. Шепотът ѝ преливаше от благодарност. — Следобед ще очакваме Фехим Челеби в павилиона под купола.

Докато Джевахир отиваше натам, където чакаше лекарят, Хатидже, загледана след нея, се питаше: „Добре де, ами как ще дочакаме следобеда?“.

* * *

Трудно! Времето сякаш беше спряло. С нищо, абсолютно с нищо не можеше да се угоди на Хатидже — нито с шегите на Джевахир, която не се отделяше от нея, нито с борбените усилия на момичето да я приготви, нито с това, че все не си харесваше тоалета и я караше да го съблече… Казваше ѝ: „Я да опитаме с онова кадифе“, после не харесваше и него, искаше друг тоалет… Времето беше спряло.

Нямаше намерение и да потече.

Не се помръдна дори и когато двете с Джевахир отиваха към павилиона под кубето.

Седна, настани се хубаво. Сърцето ѝ думкаше в ушите. Ядоса се на Джевахир, че непрекъснато тупкаше и оправяше възглавницата зад гърба ѝ.

— Стига вече! Още малко и ще наредиш на дивана само възглавници, ние прави ли ще стоим!

Видя как лицето на момичето помрачня.

— Не се сърди! — погали я по ръката. — Направо умирам от напрежение.

Дори не ѝ идваше наум, че не беше позволено една принцеса да споделя така искрено с наложницата си своята любов. Ето на, това момиче вече знаеше. Не ѝ го беше казала, но го знаеше. Сигурно го знаеха и всички останали. Сигурно и Фехим беше разбрал чувствата ѝ към него. Но той… неговите чувства какви бяха? Дали и Фехим я обичаше?

Джевахир отговори по същия начин, както я погали господарката:

— Ей сега ще съобщят, господарке. Още малко търпение.

Още щом се появи стражът, тя не се сдържа и извика от беседката:

— Да дойде! Очакваме го, да дойде!

И прикова очи в дърветата там, в другия край на чакълестата алея между туите.

Славеят щеше да дойде оттам.

Притисна длани до гърдите си.

Ето го, изскочи от сянката на дърветата.

От мястото си най-напред различи саръка върху главата на човека, който крачеше по пътеката. Защо ли го беше сложил?

Може би пристигаше направо от Негово Величество падишаха?

Леко понапълнял.

Това още повече я учуди. Можеше ли да надебелее толкова човек за седемнадесет дни? И то на бойното поле. При това, ангажиран с цял куп ранени!

Нека! — възкликна сърцето ѝ. Какво като е със сарък и понапълнял? Той пристига! Животът!

Макар че вървеше бързо, лекарят все още не можеше да се измъкне от гъстата сянка на дърветата, които покриваха чакълестата алея със свод като истински тунел. Ако останеше на Хатидже, тя като нищо щеше да изтича и да се хвърли на врата му, но разумът непрестанно ѝ повтаряше: „Не може! Стой си на мястото. Категорично не е позволено!“.

Сърцето ѝ преливаше от радост и щастие още преди да е впил взор в нея. Кой знае с какви пориви щеше да запърха, като чуеше и звънкия му като бълбукащ извор глас.

Човекът вече беше доближил още повече.

Смалил се и на ръст!

За бога!.. Стройният като топола мъж беше станал нисичък.

Не може да бъде!

„Проклятие! Това не е моят Славей! Този, който идва, не е той!“

Хатидже моментално усети, че мракът я повлича. Но къде беше той? Нали беше пристигнал? Нали следобед щеше да дойде на среща с нея? Къде беше? Кой е този, който идва?

Джевахир я видя, че както седеше, започна да се олюлява, а лицето ѝ побеля като вар, и разбра: господарката ѝ беше пред припадък. Веднага посегна към водата. Питаше се защо ли така ѝ прилоша.

Нещата взеха съвсем неочакван обрат. Преди малко беше прошепнала на Хатидже, че Фехим Челеби поръчал да ѝ предадат: „Много съм ангажиран с подготовката за пътуването, ще мога да се видя с моята султанка едва утре сутринта“. И още по-важното: докато Хатидже очакваше Фехим, бяха ѝ съобщили, че е дошъл личният секретар на господаря и е донесъл вест от него за принцесата. А тя беше извикала: „Да дойде, да дойде!“. Тогава защо сега гледаше към този човек като че ли е самият дявол? Не я ли беше чула какво ѝ каза?

„Какво толкова повехна? — питаше се Джевахир. — Като не е днес, утре ще е! Ето на, ще го видиш! Получил е, значи, някаква заповед в последния момент и не е могъл да дойде. Да не е везир, и паша не е! И да беше, какво от това? В края на краищата всички сме слуги на господаря. Тръгваме натам, накъдето ни заповяда падишахът. Да не би Фехим Челеби да прави изключение?“

Най-сетне мъжът излезе от сянката. Поклони се леко пред Хатидже и я поздрави.

Притихнала, с мрачна физиономия, Хатидже не беше за гледане. Пак пристъпваше към ръба на пропастта. Повтаряше си: „Сигурно нещо се е случило с моя Славей! Нещо се е случило с него!“

Преди да дочака дългите, почтителни приветствия на личния секретар, тя го изпревари:

— Той как е?

Довереникът на султан Селим се зарадва, че Хатидже се безпокои как е със здравето баща ѝ на бойното поле.

— Слава богу, жив и здрав е!

Хатидже се хвърли в ръцете на Джевахир, застанала нащрек до нея да не ѝ се случи нещо.

— Слава богу! Чу ли? Жив и здрав бил!

Не беше в такова състояние, че да я поправи и да разбере грешката си. Нямаше как пред очите на човека, който беше очите и ушите, шпионинът на падишаха, да ѝ каже: „Главният секретар говори за баща ви, а не за Фехим Челеби!“.

На него така и не му стана ясно защо принцесата се зарадва толкова много на вестта за здравето на падишаха.

— Вие също сте в добро здраве, слава богу!

По бузите ѝ, побелели като вар допреди малко, плъпна малко руменец.

— Сега сме по-добре — измърмори под носа си и възнагради човека с лекичка усмивка. — Защо той самият не дойде?

Главният секретар без малко да изпусне обкичената със скъпоценни камъни кутия, където беше сложено писмото на падишаха до дъщеря му.

— Попитахме защо той самият не дойде!

Престарелият главен секретар беше прекарал почти целия си живот по дворците. Видял беше Завоевателя. Тогава беше съвсем млад, но ето на, видял го беше. Сетне беше служил при бащата на господаря Баязид. През всичките тези години не беше чувал такива думи. Никой не се осмеляваше да попита за падишаха: „Защо той самият не дойде?“ „Жалко — рече си наум, — ненапразно се говори, че момичето е болно.

Преди малко, като чу новината, че баща ѝ е жив и здрав, от щастие се запрегръща с прислугата си, сега пък търси сметка защо той самият не е дошъл.“ Личният секретар не намери думи да ѝ отговори. Най-накрая целуна три пъти кутията с туграта на султан Селим, допря я до главата си и я подаде на момичето:

— Ето това ви изпрати!

Хатидже се развълнува. Какви такива странни работи правеше Славеят. Вместо да се втурне и да дойде, ѝ изпраща кутия с известие.

Като посегна да я поеме, тя видя туграта върху нея.

„Туграта на баща ми!“

Едва тогава проумя. От вълнение и копнеж беше възприела всичко погрешно. Вестта идваше не от него, а от падишаха. Жив и здрав беше не Фехим, а баща ѝ. Щом е така, къде беше нейният Славей? Дали не го беше сполетяло нещо лошо?

Пое кутията с треперещи ръце. Преди да я отвори, личният секретар отново почтително наведе глава и сухо добави:

— Господарят написа на нашата султанка каквото има да ѝ казва. Но ми заповяда устно да ви предам и още нещо. Селим хан иска да тръгнете на път утре сутрин преди зазоряване.

Да тръгне на път ли?

Сърцето ѝ се разтуптя. А в същото време се попита: „Какво става? Какво се крие зад всичко това?“ Отвори кутията. Извади пергамента. И още с първия ред запламтя:

Хатидже! Там вече не е безопасно за теб. Спечелихме в боя победата на наша страна, обаче навсякъде плъпнаха наемниците на нашия избягал брат Ахмед, които той горещо изпроси от Сафеви хан. Убийците може да са проникнали и в нашия дворец. Питах лекарите, казаха, че няма пречки. В такъв случай взех решение сутринта да си тръгнеш оттам. Трябва бързо да започнеш и привършиш приготовленията си, още веднага след като това писмо стигне до теб. Ние също, като си свършим работата, ще се върнем в столицата.

Всичко на всичко — само това!

Няколко реда — сухи, хладни, без обич!

Дори не попита как става така.

В началото на писмото липсваше поне някакво обръщение като „Дъще“. Сякаш го беше написал до някой свой служител. Просълзи се. Като вдигна глава, видя, че оня човек още си стои там. Веднага се стегна. „Не му показвай, че плачеш! — си заповяда сама. — Не му позволявай да хукне към баща ти да му докладва, че принцесата плаче.“

Намери опора в ръката на Джевахир. От яд и мъка издра с нокти ръката на наложницата си. Момичето изпита силна болка, но не се дръпна.

Ами той?

Този въпрос се заби като стрела в мозъка ѝ.

Ами той? Славеят? Нали баща ѝ беше натоварил Фехим Челеби със задачата да я придружава по пътя към столицата?

Вдигна глава, в очите ѝ сега пламтеше повече гняв, отколкото мъка.

— Добре, а кои трябва да се приготвят, предупреден ли е някой? Не трябва нищо да ни липсва на такъв дълъг път!

— Аз се заех с подготовката. Наредих да се приготвят девет коли. В едната сте вие и… — Главният секретар посочи с глава към Джевахир. — …вашата наложница. За другите момичета има още три коли. Две — за прислужниците и стражите. В още две ще се натовари багажът. Конен отряд ще съпровожда султанката…

— Станаха осем. Не споменахте нищо за деветата кола.

— Ах, да! Простете, султанке! Забравих Фехим Челеби.

„Забравил бил! — извика от негодувание наум Хатидже. — Сърцето ми, моя Славей забравил!“

— Тази кола предоставихме на лекаря. Само за билките, шишетата, инструментите.

„Ето това е! — изригна от радост цялата ѝ душа. Идваше и той! Погледна към Джевахир с блеснали очи. „Съвсем е неуравновесена! — помисли личният секретар, като видя очите на принцесата сега да искрят от радост, вместо да го стрелка, както одеве, с пламъците на гнева. — Всяка минута се променя. Ах, ах, значи господарят ненапразно иска да има лекар при нея.“

С разцъфнало в усмивка лице Хатидже се обърна към него:

— Можете да се оттеглите. Предайте на баща ми да не се тревожи. Можем вече да пътуваме не само до столицата, а и до другия край на света!

XI

НА ПЪТ КЪМ СТОЛИЦАТА

Няма го, няма го, няма го! От два дни само това си повтаряше: няма го!

Отчаянието нарастваше в Хатидже като лавина. Надяваше се да го види още сутринта, докато отиваше към докараната чак във вътрешния двор на двореца кола. Цялата нощ си го представяше, така и осъмна.

Хатидже щеше да излезе през високата порта, която се отваряше към двора, и щеше да види своя Славей, застанал да я изчака до колата. Фехим щеше пръв да се затича към нея:

— Султанке моя!

После тя щеше да направи нещо немислимо — щеше да се хвърли в обятията на мъжа, комуто подари сърцето си.

— Славей мой!

Излезе на двора с мисълта, че я чакат десетки коли, но стоеше само една. Беше оградена отвред с кавалеристи и тя едва я забеляза помежду им, заедно с впрегнатите в нея четири коня.

— Другите коли са отвън — каза ѝ Джевахир, като видя изписаното по лицето ѝ разочарование. Иначе Хатидже щеше да полудее.

Тръгнаха. Опита се да погледне навън през плътно спуснатите завеси. Отстрани до колата яздеше великан с рунтави мустаци, на гърба му висеше щит, а дори само ръкохватката на препасания през кръста му меч беше достатъчна да изплаши Хатидже.

— С тежко въоръжение ли са оборудвани вече кавалеристите?

През рамото на момиченцето, което седеше и не се отделяше от нея, наложницата се пресегна и открехна леко завесата. Видя, че и момиченцето се уплаши от вида на този мъж.

— Мисля, че това не е кавалерист. Я да видя. Има още двама като него. Единият язди най-отпред. Другият е от лявата страна на колата. Вероятно са от дворцовата охрана, изпратили са ги да ви пазят.

— Другите коли идват ли след нас?

Още първия ден, след като тръгнаха, тя зададе този въпрос поне четиридесет пъти.

Разбира се, Джевахир знаеше, че господарката ѝ всъщност питаше дали идва и той. Първия път потвърди с глава: „След нас са. Тъй като на Хатидже не ѝ омръзваше да сипе въпрос след въпрос, тя взе в дланите си нейните ръце, започна да ги гали и в това намери някакво спасение.

— Недей да се тревожиш, красива моя султанке! И лекарят ни следва.

Изтощена и зашеметена от люшкането при пътуването през целия ден и чак до вечерта, в ума на Хатидже се въртеше една-единствена мисъл: „Кога ще видя моя Славей?“

От подвикванията на войниците разбра, че са стигнали до място, където ще отседнат през нощта, и се оживи. Ето, тук щеше да види Фехим. Щяха да седнат един срещу друг край огнището, щяха да впият очи един в друг и да съзерцават в тях танцуващите отражения на жаравата.

Ханът беше предварително подготвен само за султанката и наложниците ѝ, а за войниците и прислугата от антуража — естествено, заедно с тях и за лекаря на султанката — се определиха места в къщата зад хана и в хамбара.

А великанът с рунтавите мустаци остана на пост пред вратата на хана.

След като се нахраниха, Хатидже, Джевахир и помощничките ѝ се оттеглиха в нейната стая, а мъжете от охраната — по определените им да дежурят места. Един — пред стълбата, която водеше към етажа със стаята на султанката, друг — на горната площадка, а трети застана почти пред самата врата на стаята. Човек като ги погледнеше изправени така, щеше да ги вземе за великани от някоя приказка. Половината от лицата им бяха скрити под шлемовете. Не си личеше очите им отворени ли са, затворени ли. Единственото нещо, което се набиваше на очи, беше това, че те до последната си фибра бяха нащрек. Нямаше съмнение, че при най-малкото подозрително движение щяха да се хвърлят върху убиеца и да го обезглавят.

„Сутринта! — утеши се Хатидже. — Сутринта ще го видя.“

Не го видя.

Фехим Челеби не се мяркаше никъде. Ако не беше преброила осемте коли пред плевнята, щеше да помисли, че той е напуснал кортежа.

Една дума се вклини в мозъка ѝ. Напуснал?

Добре де, какво му беше лошото да е в кортежа?

Все едно я прерязаха с нож в гърдите. Така де, беше видяла само една кола. Но не и Фехим Челеби да се качва в нея. Можеше ли човек да не се появява, щом отсядаха в хан? А не трябваше ли да попита как е султанката. Нали баща ѝ го беше задължил да се грижи за нея по време на пътуването? Това ли му беше грижата?

Ами ако всичко е лъжа? Ако всичко е нагласено така, че да ме измъкнат от Бурса? Защо ли Селим хан ще изпраща от бойното поле своя най-доверен човек и защо ли ще пожелае тя по спешност да напусне Бурса? Дали наистина наоколо се навъртаха наемните убийци на чичо ѝ? Или и това беше просто една измишльотина, колкото да я измъкнат? Добре, но защо беше необходима такава лъжа? Защо баща ѝ не искаше тя да бъде в Бурса?

На втория ден, колкото и да се стараеха, колата подскачаше по пътя от камък на камък и от дупка на дупка, а от това Хатидже започна да усеща болки в кръста. Момиченцето до Джевахир ту я подпираше с възглавници, ту ѝ правеше разни маймунджилъци, за да я разведри — но напразно! Не свършваха нито пътят, нито предположенията!

Нямаше никаква логика. Да не би Селим хан чак в Йенишехир овасъ да е разбрал, че чичо ѝ си има наемници? Като е искал да я върне в Истанбул, защо си беше затворил очите пред нейните преструвки и пред оставането ѝ за още известно време в Бурса? Какво се беше случило така внезапно, че трябваше моментално да се махне оттам?

Изведнъж се сети какво каза личният секретар: „Забравих“. Нима можеше да забрави за деветата кола и че в нея е Фехим Челеби?

Как нямаше да го забрави, след като Челеби не е бил там! Когато Хатидже го попита, той просто се престори, че изведнъж се е сетил, и каза, че там ще са Фехим Челеби и неговите шишета. Ето откъде изскочи лъжата.

Който и да е бил, бил е в деветата кола. Само че нейният Славей го нямаше. А може би колата да е празна? Но защо? Защо баща ѝ се е отказал да ѝ даде като придружител лекаря?

Ами ако… Хрумналото ѝ предположение я прониза право в сърцето. Дали баща ѝ не беше чул, че дъщеря му е влюбена във Фехим Челеби?

„Не, драга! — си каза Хатидже. — Откъде ще чуе? Откъде баща ми ще разбере нещо, което аз самата не смея да призная пред себе си?

Това я утеши за кратко време. Той беше Селим хан! На секундата го осведомяваха какво се говори по стаите на Сафеви хан, какви планове се кроят, каква е подготовката на Джанберли Газали, с кого Томамбай заговорничи, та нямаше да знае какво се случва с ума и сърцето на болната си дъщеря ли?

А може би наемниците, които споменаваше, не бяха на чичо ѝ, а негови, на баща ѝ. Те са го осведомявали за състоянията ѝ, за бързото ѝ оздравяване, за разходките в Градината на розите, а той се е разгневил: „Каква е тази работа!“ — и е изгонил Фехим Челеби.

Боже господи, ами ако…

Веднага пропъди от мислите си това предположение. Знаеше, че ако само за миг си представеше своя Славей обезглавен, сърцето ѝ щеше да се пръсне.

Опита се да потисне страха: „Такова нещо не може да стане! А и Фехим е невинен. Представа си няма дори какво изпитвам аз. Справедливо ли е да му вземат живота заради това, което изпитвам аз дълбоко в сърцето си?“

Изсмя се без глас. Справедливост ли каза, Хатидже? Справедливост, а? Питаш за оная справедливост, с която прерязаха гърлата на малките принцове — децата? За оная справедливост, с която решиха, че още ненавършилият седем години Емирхан е заплаха за трона?

„Да! — отвърна си гневно тя. — Говоря за същата справедливост. Дори справедливостта на баща ми не допуска да се отнема живота на невинна душа. Грехът на принцовете беше, че бяха принцове. А какъв би могъл да е грехът на един тъжен Славей, че да бъде посечен от ятагана на палача?“

Колкото повече път изминаваха, толкова повече тази мисъл я обсебваше. Вече беше сигурна, че някой наоколо е човек на баща ѝ. Добре, кой беше този мръсник? Трябваше да е някой доста приближен до нея. Който следи всеки неин жест, чува всяка нейна дума, споделя безсънните ѝ нощи, познава страховете ѝ, чува бълнуванията ѝ, който ѝ припомня вика, изтръгнат от гърдите ѝ на ръба на пропастта!

Вдигна глава като ударена от гръм.

Джевахир!

Всевишни, та кой по-добре от Джевахир познаваше в какво състояние се намира?

Джевахир видя бликащия от очите на господарката ѝ ужас и се стъписа.

— Искате ли нещо, красива моя султанке?

„Нима можеше някой агент да има толкова невинен вид. А и защо Джевахир да го прави? — опита се да оправдае своята наложница. — Заедно израснахме. От мен е видяла единствено доброта. Когато боледувах, тя по цели дни не мигваше. Защо да го прави?“

— Нищо ми няма.

— Гледахте гневно. Да не би неволно да съм направила нещо, което ви е раздразнило…

— Не си! — прекъсна я Хатидже. — А и защо да го правиш?

Но разумът ѝ начаса откри една причина. „Глупачка! Защо да го прави ли? Ами от ревност!“

„От ревност ли? Защо да ме ревнува? Аз съм дъщеря на падишаха. И да ревнува, какво от това? В края на краищата тя е една слугиня. С една дума мога да реша съдбата ѝ.“

Дяволът здраво ѝ обърка мозъка. „Ти, Хатидже, си сляпа! — изсъска през зъби. — Щом ти си успяла да накараш Фехим Челеби да се влюби в теб, защо да не го накара и друга?“

Цяла се вцепени.

Защо да не го накара? „Като нищо може да стане. За Фехим аз съм една непостижима любов. Но една наложница…“

Разтрепери се от глава до пети.

Джевахир се опита да я завие с нещо, но тя отблъсна ръката ѝ.

— Ти видя ли го?

Такъв въпрос въобще не ѝ беше хрумвал. Но ето на, устата го изтърва.

— Кого, моя султанке?

— Знаеш за кого говоря!

Сама се учуди колко враждебно прозвуча гласът ѝ. И Джевахир се скова.

— В последната кола е.

— Видя ли го?

— Неее! Откъде да го видя?

— Сигурна ли си, че е там?

Момичето погледна стреснато към Хатидже.

— Но нали вие…

— Изглежда, са ме измамили. Фехим Челеби не е в кортежа.

* * *

Хатидже сама не знаеше как осъмна. Какво ли не преметна през ума си. Мислено подложи Джевахир на разпит. Момичето се объркваше на кръстосаните ѝ въпроси, но наред с това ѝ отговаряше, без да ѝ мигне окото.

— Какво мисля за Челеби ли? Знам ли… Че наша работа ли е да си мислим за лекаря?

— Да речем, че е наша работа. Как ти се вижда например? Умен ли е?

— Ако не беше умен, нямаше да стане лекар!

— Малко е висок като че ли, а?

Джевахир усети, че султанката държеше под езика си съвсем други думи, но не смееше да я попита какво иска да каже.

— За бога, господарке! Изобщо не съм го заглеждала. Висок ли е?

Хатидже не успя да долови и най-малкия повод за подозренията си и от една страна, се поуспокои, а от друга, се раздразни. Можеше ли това момиче да ѝ играе номера? Можеше ли да остане толкова равнодушна към нейния Славей?

— Висок е, висок. И то доста. Няма брада, няма мустаци, това какво ли трябва да означава?

— Аз бих предпочела малка, грижливо поддържана брада.

„Виж я ти! — си рече Хатидже. — Малка, грижливо поддържана брада, а? Тя така ли си го представя Фехим?“

— Ами какво ще кажеш за очите му? Аз не съм се заглеждала много-много, но ми се струва, че са пъстри.

Очакваше Джевахир веднага да я поправи: „Зелени!“, но не стана така. Момичето само тръсна рамене.

— Така ли? Не съм обърнала внимание.

Най-накрая Хатидже вдигна бялото знаме. Остави момичето на мира и започна мислено да анализира думите ѝ, погледите, поведението. За толкова много години Джевахир не беше направила нито една погрешна стъпка. Не знаеше дали щеше да умре за нея, ако ѝ го заповядаше, но не беше такова момиче, което ще вземе да се влюби в мъжа, по чиито извити като полумесец вежди — толкова е очевидно! — копнее нейната господарка. „Бях несправедлива! — помисли си Хатидже. — Извърших грях към нея.“ Седеше сред мрака на ханската стая от часове и гледаше навън през прозореца, от който не се виждаше абсолютно нищо. Само някакво прошумоляване, някакво помръдване да беше усетила, веднага щеше да скочи: „Той идва! Моят Славей идва!“

Но той не дойде.

Когато взе решението, нощната тъма все още не даваше признаци, че може да се разсее. Единствено сивкавият пояс по върховете на боровете започваше да избледнява. Стана. Отправи се към постелята, на която лежеше Джевахир. Коленичи до главата ѝ.

— Стани!

Не успя да събуди наложницата с първия шепот. Гърдите на Джевахир се повдигаха и отпускаха в такт с равномерното ѝ дишане. Усети се, че пак ѝ завижда за спокойствието.

— Джевахир?

Този път момичето скочи в паника:

— Господарке! Какво ви е?

С ококорени от страх очи скочи и момичето, което се беше свило в краката ѝ.

Тъмнината не попречи на Хатидже да прочете страха в очите на Джевахир.

— Не се бой! — прошепна ѝ тя и я погали по рамото. — Няма нищо страшно!

Като видя господарката пред себе си, почти легнала на колене, момичето трескаво се надигна:

— Простете ми, красива моя султанке! Заспала съм…

— По-добре ти ми прости!

— Какво говорите, султанке? С какво съм заслужила?

— Постъпих несправедливо към теб.

— Несправедливо ли?

Джевахир се изправи, хвана Хатидже за ръката и ѝ помогна да се изправи и тя.

— Усъмних се в теб. Моят… — не знаеше как да ѝ го каже. — Дали… в него… във Фехим, значи… За бога, Джевахир, сети се де! — Видя, че момичето не разбра нищо, и продължи: — Като не видях Челеби цели два дни, си помислих, че ти си казала на баща ми колко съм влюбена в него и че той го е отстранил от мен.

— Не дай боже! Че може ли Джевахир да направи такова нещо? По-добре Джевахир да се просне по гръб на мъртвешката тарга, отколкото да измени на своята господарка.

И двете не забелязаха, че момиченцето се дръпна настрани и се разплака.

— Мълчи, не говори така! — смъмри я Хатидже. — Каква ти мъртвешка тарга! Пази боже! Виж, че не съм с ума си, Джевахир. Защо го няма тук?

— Явно си има някаква причина — замислено продума Джевахир.

— Страх ме е, Джевахир! Предчувствам, че ще се случи нещо лошо. Не мога да се отърся от това усещане. Плюс това… — помълча за миг, досрамя я да си признае, че много копнее за него. — Трябва да го видя!

Джевахир почувства как сърцето ѝ се сви от мъка пред невъзможната и безнадеждна любов на своята господарка: „Ах, моя луда Хатидже! Не ти ли е ясно какво ще се случи? Не виждаш ли, че тази любов няма да завърши добре? Защо тръгваш по тези задънени пътища?“.

— Джевахир, аз трябва да видя моя Славей, трябва да говоря с него!

— Кого?

Момичето така се озадачи, че Хатидже хем се засрами, хем неволно се усмихна сред мрака.

— Такова… Между него и мен… По-точно аз… Той дори си няма и представа… Аз си го наричам „моят Славей“. Никаква представа си няма, от нищо! — Внезапно гласът ѝ затрептя от мъка. — Нито от онова, което мисля, нито от вихрите, които изригват от дъното на душата ми!

Малко остана да прибави: „Нито от тръпките на копнеж из цялата ми плът“, но в последния миг го преглътна.

— Трябва да го видя! Трябва да разбера дали отговаря на чувствата ми! Иначе, дяволите да ме вземат, поне няма да се влача подир някакви очаквания и надежди!

Наложницата ѝ даде знак с глава, че има право. Хвана ръцете на господарката между дланите си и започна да ги гали.

— Да! — замислено продума тя. — Трябва да се видите с него. Но как?

Помълчаха малко. Неочаквано Джевахир постави ръцете на Хатидже върху гърдите си.

— Съвсем лесно! — Скочи на крака. — Защо не се сетихме за това по-рано? — прошепна на господарката си.

Радостта в шепота на това момиче помете мъката и отчаянието, обгърнали душата на Хатидже.

— Лесно ли? И как?

— Вие сте болна!

— Какво!? — погледна я с недоумение Хатидже.

— Тоест ще се разболеете!

— Но…

— Наужким, мила! Аз ще им кажа така. Щом вие сте се разболели, нашият лекар трябва да дотича презглава, нали така?

От радост Хатидже я прегърна през талията.

— Джевахир, скъпа моя приятелко!

Джевахир я погали по косата.

— Хайде сега… Пак ви призля… Припаднахте…

Този път Хатидже ѝ отправи отнесен поглед. Очите ѝ се плъзнаха и тя започна да ги върти насам-натам. И двете прихнаха в смях. Султанката изведнъж се свлече от дивана на пода.

— Помощ, тичайте!

Писъкът на наложницата излетя от ханската стая и се понесе навън.

— Тичайте! Султанката припадна! Лекааар!

Хатидже чу как се разтичаха отвън. Стисна плътно очи.

А Джевахир извика още веднъж:

— Лекааар!

А в същото време се удряше по коленете:

— Дежурният, тичай при лекаря! Извикай Фехим Челеби! Хатидже султан си отива! Тичайте, момичета! Тичайте, красивата ми султанка загива!

XIII

САРУХАН, ЧИФЛИКЪТ НА КАСЪМ АГА

Ибрахим беше уплашен. Изтощен. Чувстваше се като хванат в капан. Топлотата на женската плът, неустоимият порив на страстта направо му взеха ума. Не мислеше вече за нищо друго, освен да обладава Ферахшад. Напоследък все по-често се замисляше: „До вчера бях роб на една богата господарка. Сега съм роб на страстта на една богата, красива, ненаситна жена“. И все пак в главата му се въртяха и някакви други усещания. Усещания, много по-различни от любовта и страстта. Най-важното — имаше си сметка за оправяне, имаше да си отмъщава.

Легнал, без да мърда, той изчакваше тялото му да спре да се тресе. Ферахшад спеше с отпусната на гърдите му глава и той се боеше да не би и при най-малкото движение тя да се събуди и да го подгони към нова любовна схватка.

През първите дни въобще не се оплакваше от необузданите страстни изблици на своята зажадняла от години буйна господарка. Дори напротив — това, че е толкова желан от жена и че я подлудяваше, ласкаеше мъжката му гордост на жребец. Натрупаният у Ферахшад глад избликна в игрите с девственото, недокоснато от женска ръка тяло на Ибрахим като буен извор. Нито Ферахшад спираше, нито Ибрахим. Нито Ферахшад казваше: „Стига, любов моя!“, нито той се опитваше да спечели време: „Почакай, да си починем малко!“.

Кой бе по-агресивният първата нощ — и това не помнеше. Стори му се, че чува как на разсъмване Ферахшад, галейки крака му с голото си бедро, го попита:

— За пръв път ли? Аз ли съм първата ти жена?

Така си беше. Само че дори това, че е първата, подлуди господарката.

— Тогава още! — изстена тя. — Жадна съм! Пресъхнала! Безплодна!

„Боже господи!“ — си каза Ибрахим. Ето че дори споменът за онзи миг, за онова приласкаване, за онова докосване му стигаше, за да се разпали отново цялото му тяло. Насили се да потисне кипналия плам в кръвта си: „За тази нощ — толкова! Толкова! Изтощих се, стопих се! Стига!“.

Страхуваше се и да не ги хванат. И така — още от първата нощ, когато дочу някакъв шум зад прозореца. От една страна, с цялата страст на зажаднялата мъжественост грабваше Ферахшад в обятията си, обсипваше я навсякъде с целувки, а от друга, се ослушваше има ли някой отвън.

Дали нямаше някой от работниците да види как господарката посред нощ влиза в хамбара, където спеше Ибрахим?

Същата нощ той пропъди тази мисъл от главата си. В момента трябваше да се занимава със съвсем други неща, а не с това дали някой ги е проследил или не.

Това беше неговата първа нощ. Първата нощ, в която притежаваше жена. Първата нощ, когато подлуди тази жена, когато усети как разумът му се помрачава, когато с пресекнал дъх стигна до кулминацията и изригна като порой.

Първата нощ, когато, засрамен от бързо настъпилия край, долови във въпроса на тръпнещата в ръцете му жена „За пръв път ли?“ невероятна гордост. Тя беше първата за него жена и явно това направо я подлуди.

— Да, не ми се сърди.

— Не се притеснявай. Сега ще те накарам отново да полетиш!

И полетя. Сякаш не той се срина преди малко от набързо изкачения връх. В мига, когато с безсрамните си ласки я облада, и той не можа повече да удържи онова, което кипна в него.

Размахаха криле и двамата в един и същи миг, в един и същи миг излетяха до върха, в един и същи миг се спуснаха като пенливи водопади от височините към тихите спокойни води.

Уталожваха потните си изморени тела с леки целувки, когато Ибрахим още веднъж чу онова шумолене. Отвън имаше някой. Или нещо.

Сега Ибрахим се сравняваше с акробат, който ходи по опъната над огъня тел. Можеше да не падне и да премине отсреща. Можеше да падне и да изгори. Всичко зависеше от умението на акробата. Само че на телта имаше двама акробати. Не се отнасяше единствено до него това дали ще оцелее, без да се претърколи. Една погрешна стъпка на другия акробат можеше да му доведе нещастие.

След всяка буря от страсти той си казваше: „Ти, Ибрахим, си този, който ще падне в огъня! Вземи мерки. Отърви се от сладостта на тази работа. Измъкни се от този капан. Това ли искаш — цял живот да садиш тук лозя и да сушиш грозде, че да свириш и на цигулка?“.

Всичко вече беше поставено на риск. Огънят под телта беше започнал да пари под краката му.

Тя се промени. Когато омаята на страстта се разсея и всичко се превърна в един приятен навик, започна да гледа на новия си Ибрахим с други очи. Видя, че той не е романтичното момче, което ще ѝ сваля звезди от небето.

Останеше ли насаме с тревогите си, той се питаше докога би могло да продължи това. Някой ден пламъкът щеше да затихне и във Ферахшад. „Не гледай, че ти казва: „Умирам, ако не те видя!“. Ще дойде време, когато може би ще реши, че е по-добре да живее, без да те вижда. Хайде, да речем, не ѝ е омръзнало. Докога бихме могли да крием тази наша връзка? Дори и да не са ни видели, някой ден все ще се намери кой да ни хване. И тогава какво?“

Сети се какво му каза Халил ага: „Кротувай си, Ибрахим! Не си сваляй гащите за грях. Жената ще я замерят с камъни, докато я убият. Не си въобразявай, че и ти ще се отървеш. Ще ти изтръгнат езика чак докато увисне на пъпа ти. Прелюбодейството завършва със смърт, така да знаеш!“

„Олеле!“ Душата му се оплиташе от тревога като в мрежите на паяк. „Това, което правим и ние, си е чисто прелюбодейство! А кой съм аз? Роб, който прелюбодейства със своята господарка!“

Щяха да пребият Ферахшад с камъни. А неговият език да увисне до пъпа му… Боже господи!

Ибрахим сякаш взе да се дави от помрачаващи разума му сцени на удушаване. Представи си другия Ибрахим, този, който беше вътре в него, как му се присмива: „Забрави тази жена, идиот такъв! Тя ще намери начин да се отърве. Ти гледай себе си!“

Щеше ли да се отърве? И как?

„Тя е богата. Храни цял куп хора. Ще измисли начин да се измъкне от тези неприятности. И като нищо ще обвини теб, че си я насилил например. Ще изиграе ролята на целомъдрена светица.“

Дали Ферахшад можеше да направи такова нещо? Според Ибрахим, не можеше, но един от нескончаемите съвети на Халил ага все му се въртеше из главата: „Не вярвай на жена, Ибрааам! Тръгнеш ли да си мериш крачките с жена, ще ти се стовари на главата нещо лошо!“.

Не знаеше защо му приказва тия приказки, но всеки път го обземаше чувството, че човекът има право. И забелязваше, че вече не е в крак С нея.

Все по-трудно прикриваха срещите си. Дори и за миг Ферахшад не сваляше очи от него. Още щом прочетяха вечерната молитва, тя хукваше към хамбара. Прибираше се у дома на разсъмване. Господарката беше убедена, че никой нищо не е усетил. Но не и Ибрахим. Дори ако не всеки, то поне Карадут знаеше всичко. Колко пъти беше хващал момичето да ги следи с погледи изпод вежди.

Естествено, имаше и друг вариант. Някой ден и Ферахшад можеше да пожелае да се отърве от него. Можеше дори да реши, че участникът в общия им грях трябва да изчезне оттам. И това щеше да е кафтанът, който щеше да му скрои заради тази работа самият Халил ага. Оня беше верен до смърт на господарката. „Ще го направи ли?… Като нищо! Дори няма да го усетя. Някоя нощ, както си спя, ще ми клъцне гърлото с изкривения като полумесеца лозарски нож!“

Ибрахим вътре в него пак му се изсмя: „Няма нужда от лозарския нож. Ще си свърши работата с една пепелянка!“

Ибрахим настръхна. Тилът го заболя да лежи все така неподвижно. Вслуша се в нейното дишане. Спеше безпаметно. „Това е краят, разбира се! — гордо изрече наум той. — Скъсах с нея!“

Ферахшад изведнъж се размърда. Изтегли преметнатото си върху Ибрахим бедро към слабините му. От допира отвори очи.

— Не се ли насити?

Господи! Ибрахим вече изпитваше отвращение от този въпрос. Ако кажеше: „Наситих се!“, реакцията ѝ щеше да е от ясна по-ясна: „Омръзнах ти!“ Ако кажеше: „Не съм!“, тялото му протестираше. Притиснат беше от две страни! „Трябва да се отървеш! — изкрещя разумът му. — Дръпни се и бягай оттук. Спасявай се! Връщай се към мечтите и целите си!“

— Ъ-хъ! — продума едва-едва. — А ти?

А в себе си се замоли: „Господи, дано да каже „наситих се!“ Да каже, че се е наситила и с това да приключи всичко.

Ферахшад го прегърна и залепи една гореща целувка върху гърдите му. С върха на езика си лизна от потта му. Ибрахим усети, че тя още трепти от желание.

— И аз!

Гласът на Ферахшад пак секна от страстта. Ибрахим обаче направи нещо съвсем неочаквано. С един замах стана от леглото.

— Трябва да тръгвам!

— Остани!

Ужас обзе Ибрахим. „По дяволите! — наруга се той наум. — Какви ги върша?“ Съвсем ненадейно я хвана за китката и я притегли към себе си.

— Остави ме!

— Не мога да ти се наситя!

— Да не би аз да мога!

— Довечера ще дойдеш ли?

Ферахшад замълча, вече се обличаше.

— Не знам.

Ибрахим се смая. „Абе ти какви ги вършиш? Допреди малко не беше ли оня, същият акробат, който се страхуваше да не падне в огъня?“

— Започнах да се плаша. Струва ми се, че всички вече знаят. Ако видя работниците да си говорят нещо, мисля, че клюкарстват за нас. Ако всичко излезе наяве, не знаеш какво ще ни се случи.

Радост трепна в сърцето на Ибрахим. Разумът му промълви: „Браво на нея! Вторият въжеиграч е решил да слезе от телта, преди да падне. Отърваваш се!“

— Напускаш ли ме?

Ферахшад се усмихна:

— Не ставай луд! Знаеш, не мога да те напусна! Не мога да живея без теб!

— Тогава… какво ще правим?

— Не знам. Мисля за известно време да не се виждаме.

— Ще можеш ли да издържиш?

В очите ѝ припламна и угасна пламъкът на предизвикателна съблазън:

— Да не би ти да издържиш?

— Най-добре аз да се изнеса в палатката — предложи Ибрахим. — И без това брането на гроздето наближава. Тази работа е мой ангажимент. Ако не се виждаме, дано…

— Дано. Да се държим малко на разстояние. Аз ще те извикам. Да издържим, доколкото можем.

* * *

Слънцето вече заливаше басейна с пурпурните си залезни багри, когато Халил ага дотича запъхтян на верандата.

Ферахшад се беше загледала унесено в набраздената от лекия полъх вода. И плътта, и душата ѝ жадуваха за Ибрахим. Искаше да я премазва под тежестта на цялото си мускулесто тяло. Усещаше устните му върху своите устни, представяше си как езиците им се галеха един друг.

Мюнире седеше на постелята в краката на господарката и я наблюдаваше с крайчеца на окото. По всичко личеше, че витае в някакви необозрими светове. А Карадут знаеше с кого са заедно там.

— Господарке! Господарке!

Тревожният вик на кехаята мигновено разруши магията. Ферахшад се отърси от света, в който витаеше, и се върна при басейна.

— Какво има, Халил ага? Какво става?

Възрастният човек се опита да продума, но така и не успя. Думите му потъваха някъде сред учестеното му дишане.

— Какво става, ага? Пази боже, дано да не се е случило нещо лошо!

Агата се усети, че все още няма как да отговори, и затова посочи с ръка нанякъде. В същия момент Ферахшад и Мюнире станаха да погледнат, накъдето им сочеше.

— Какво има там? Какво ни показваш?

— Идва! — успя да изстреля през устните си между няколко пъхтения поне тази дума.

— Идва ли? Кой?

Като погледна пак натам, където той сочеше, забеляза облака прах над израслите като човешки бой царевици и стъблата на слънчогледите.

— Конници! — изрече този път човекът. Дишането му беше станало малко по-равномерно. — Цяла кавалкада. Идват насам.

Наистина, облакът от прахоляк приближаваше. Чуваше се вече и топуркането на конските копита по меката пръст.

— Дано да е за нещо хубаво!

— Не можах да ги видя добре в прахоляка, но май има и войници, така ми се струва. Доста са.

В началото на черния път откъм дерето се появи първият конник. Още като го зърна, Ферахшад се смая. Прав беше кехаята. Войници! Този, който беше най-отпред, носеше униформата на кавалеристите от двореца на санджакбея. Усетил опъването на юздите, конят премина в тръс, после позабави още малко и вече като наближи до тях, взе самодоволно да люшка глава наляво-надясно.

След него иззад ъгъла изскочиха още двама. Те също отпуснаха юздите и конете запристъпваха наперено с красиви движения на главата.

— Хей, я погледнете натам!

Ферахшад и Халил ага отправиха погледи натам, където им сочеше Мюнире. Зад стъблата на царевицата забелязаха да стърчат три копия, по върховете на които се развяваха конски опашки.

— Отличителните знаци на хана!

Господарката се чудеше как да си обясни какво става, кехаята пък се притесни:

— Тугрите на принца! Пристига Сюлейман хан!

— Какво?

— Пристига синът на владетеля, господарке! Нашият санджакбей!

Халил ага се сбърка какво да прави от притеснение, само тичаше насам-натам по верандата и се чудеше каква заповед да раздаде по-напред.

Ферахшад излезе навън от верандата и препречи пътя пред първия конник.

— Дестуууур![12] — изпъчи се на седлото първият конник. — Дръпнете се! Дръпнете се! Дайте път на Сюлейман хан, сина на нашия владетел Селим хан!

Ферахшад не отстъпи. Въпреки че предният ездач насочи коня право срещу нея, тя не помръдна. Видя как двамата зад него реагираха светкавично с вдигнати лъкове. Не се трогна и от това, че издърпаха стрелите от удобно увесените по вратовете на конете колчани и опънаха тетивите си. Напротив, вдигна ръка нагоре.

— Стойте!

Предният кон като че ли се поспря.

— Няма от какво да се страхувате! — извика Ферахшад. — Аз съм собственичката в чифлика на Касъм ага. Излязох да посрещна Негово Превъзходителство принца и да попитам желае ли да пийне от нашия студен айрян!

Предният конник подръпна юздите и малко остана гърдите им да се допрат едни в други. Господарката усети парещ дъх да облъхва лицето ѝ, но не се издаде.

— Луда ли си бе, жено? — обади се ездачът. — Как така ще пресичаш пътя на принца и неговата свита? Като нищо щяхме да те прегазим!

На Ферахшад не ѝ остана време за отговор. Откъм ъгъла се зададоха конниците, които носеха тугрите на принц Сюлейман. След тях се появи и самият той.

„О, Всевишни! — възкликна наум тя. — Сигурно това е той! Това трябва да е Сюлейман!“

Яздеше дорест кон. И конят, и ездачът му бяха кой от кой по-величествени. Животното стъпваше толкова напето, сякаш съзнаваше каква важна личност носи на гърба си. Господарката направо се изуми. Принцът беше съвсем млад. „Я има, я няма годините на Ибрахим!“ — помисли си Ферахшад. Чувала беше, че на принцовете им е забранено да си пускат брада. И Сюлейман беше голобрад, също като Ибрахим. Носеше бял, богато скроен кафтан. Сигурно пешовете му бяха много широки, та покриваха целия гръб на животното. Ятаганът му висеше отляво до сбруята на коня. Изпод зелените шалвари се подаваха бели ботуши. А над главата му се издигаше голяма, бяла, копринена шапка.

И толкова. Това ли, значи, е престолонаследникът на великия султан Селим? Самата Ферахшад в момента имаше по себе си много повече накити и от него. Най-малкото, ослепителният пръстен с топаз, който свали от ръката на съпруга си в деня на смъртта му, за да го постави на своя пръст и да не се раздели оттогава с него.

Удиви се — къде тогава се криеше причината да изглежда толкова величествен още на пръв поглед? В оня висок калпак и в кафтана му ли беше скрита тайната?

Конят на принц Сюлейман сега правеше кръстосани стъпки и така, на една страна, започна да се приближава към нея. И тогава разбра заради какво младият принц изглеждаше в очите ѝ така величествен.

Заради стойката.

Принц Сюлейман седеше върху коня си като орел. Не, възпротиви се на Ферахшад вътрешният ѝ глас. Като лъв, готов да разкъса уловената плячка. Съвършено изправен. Лявата ръка — свита в лакътя, лежеше върху лявото му коляно. Юздата — в дясната. Главата — изправена, като стойката. Очите — пронизваха всичко, което се изпречваше пред тях, внушаваха респект.

Ферахшад опря едното си коляно в земята и се поклони. Сама се учуди — не беше ли още рано за поздрав? Всички обитатели на чифлика видяха от нея и се захлупиха на земята.

Конят на принца дойде и се спря точно пред Ферахшад. Тъй като господарката не вдигаше глава, видя само тънките глезени на животното.

— Господарю!

— Стани, жено!

Изправи се. Бавно вдигна глава. Принц Сюлейман, подпрян с лявата си ръка на коляното, се беше навел към нея.

— Приехме ти поздрава, обаче сърце не ни дава да позволим на жената, за която сме чували толкова много, да коленичи в прахта на земята.

— Принцът ни е удостоил с честта да дойде на посещение при нас, нима е голяма работа, че сме превили коляно в краката на неговия кон?

Сюлейман преметна крак и умело слезе от коня.

— Попаднахме тук на връщане от лов. Казахме си, я да отидем и да видим дали домакинята ще има по един тас студена вода да си утолим жаждата.

Този път Ферахшад му отдаде почит с поклон от кръста.

— Ако господарят нареди да се даде малко почивка, веднага ще направят айряни, сиропи.

Принц Сюлейман се запъти към верандата.

— Край басейна е прохладно. Ще си почина за малко там.

Принц Сюлейман още не беше седнал на мястото, което му посочи Ферахшад, когато Халил ага и Мюнире дотичаха с по един поднос. В този на Халил ага върху малка чинийка имаше мокра кърпа. Принцът я взе и с нея хубавичко си изтри ръцете и лицето.

— Това добре ме освежи. Напоили сте пешкира с жасминова вода.

— Много се радвам, че господарят обича аромата на жасмин.

— И само на жасмин ли! Обичаме всеки приятен аромат. Хубавото ухание разведрява душата.

Халил се оттегли, но Мюнире се поклони заедно с подноса пред принц Сюлейман. Ферахшад се почуди кога за толкова кратко време това момиче е успяло да извади от шкафа порцелановата чаша и да му я поднесе. Сюлейман я взе и започна да я разглежда.

— Не е тукашна изработка, нали, госпожо?

— Спомен е от покойния ми съпруг. Казваше, че е донесена от далечна страна. Направена била в Исфахан.

Принцът вдигна глава и я изгледа.

Сви вежди и чифликчийката моментално усети, че е направила гаф.

— Оттам ли е бил?

— Неее! — припряно възкликна Ферахшад. Сети се, че отношенията между Османската династия и Сафеви хан не са добри. — На млади години е ходил там с някакъв търговски керван. Касъм ага е роден и израснал в Сарухан.

— А вие?

— Вашата робиня е от Гермиян[13].

Принцът забеляза, че Мюнире още стои превита надве с подноса в ръце, но не реагира. Погледна с усмивка още веднъж към чашата. Като че ли нямаше никакво намерение да си сипе айрян от каната върху подноса.

— Чудесна е, много ни харесва!

Най-сетне Ферахшад разбра, че принцът чака друг да му напълни чашата: „Та няма синът на великия владетел сам да си налива айрян, я!“ — измърмори си наум.

— Простете, господарю! Толкова се зарадвахме, че ни почетохте, такава гордост изпитахме, че забравихме благоприличието.

Посегна към каната, но Сюлейман ѝ попречи. Хвана съдинката за извитата дръжка, вдигна я и си наля айрян чак догоре. Изпи го на две-три глътки, без да я оставя обратно на подноса. Не го засягаше, че покрай устните му остана тънка бяла ивица. Наля още айрян в празната чаша и чак сега върна каната върху подноса. Награди Мюнире с едва забележима усмивка.

— Вярно било това, което чухме.

Ферахшад настръхна. Какво ли можеше да е чул?

— Тъй като не мога да позная какво сте чули…

— Разправят, че много умело ръководите работите и в чифлика, и в домакинството. Който чуе името „Чифликът на Касъм ага“ и Ферахшад ханъм, не започва да говори, без да е отправил молитва за добро. Дойдохме и видяхме, че е точно така — нито по-малко, нито повече.

— Господарят ни дари с щастие!

— Не, не сме много-много по комплиментите. Както сме го чули, така си е. Много ви обичат!

Много ви обичат!

Кръвта ѝ се смръзна. Толкова иносказателна дума. Какво имаше предвид принцът?

В сенчестата веранда принцът не забеляза как лицето и побледня. Ферахшад така и не чу нищо по-нататък от неговите думи. В ушите ѝ звънтеше само гласът му: „Много ви обичат. Много ви обичат. Много ви обичат. Обич… Оби…“

— И още едно нещо сме чули.

„Ооо! — нададе вик без глас. — Злочестата аз!“

— Главно заради него дойдохме, госпожо!

XIII

„Стана тя, каквато стана! — каза си Ферахшад. — Какво си мислеше, че хората са слепи и глухи като теб ли? Хайде сега си сърбай кашата, дето я надроби. Чак до ушите на санджакбея е стигнало какъв голям грях си извършила. Сега си плащай пред принца за грехопадението.

„Та той е още дете“ — реши да се оправдае пред себе си.

„Дете ли? — присмя ѝ се разумът. — Забрави ли, Ферахшад, ти се отдаваш на едно дете колкото него? Дете, а? Още повече, това не е роб, а принц! Хайде сега отговаряй на това дете: какво избираш — четиридесет мулета или четиридесет сатъра[14]?“

Ферахшад потръпна от яд. „Изчезвай! — викна тя на този човъркащ мозъка ѝ глас. — Хем ме подлудяваш, хем се прокрадваш в мислите ми да се подиграваш, така ли?“

— Няма ли да попитате какво сме чули, госпожо?

„Няма да попитам — си каза. — Не мога да попитам!“

Кехаята се разтревожи, като видя, че господарката му бави отговора. „Какво ѝ стана на тази Ферахшад ханъм? — зачуди се той. — Великият ни санджакбей я пита нещо, а тя мълчи!“

Принцът също изглеждаше учуден. Обърна се към един от придружителите си и му каза нещо.

Мюнире изпадна в паника. Лицето на господарката ѝ беше побеляло като вар. Карадут знаеше от какво се беше уплашила. Самата тя също се страхуваше. „Боже мой! — горещо се молеше наум. — Само доброта съм виждала от нея, ям от хляба ѝ, не искам да ѝ се случи нещо лошо. Само че това, което изпитва моето сърце, не е тайна за теб. Поне на Ибрахим не стоварвай този грях. Моля ти се! Аллах, ти ми даде сила и издръжливост да гледам този грях, но ако му се случи нещо, няма да го понеса!“

— Еее? Няма ли да попитате какво сме чули?

Кехаята вече не издържа. Хвърли се в краката на санджакбея и започна да му целува ботушите:

— Милост!

— Какво правиш бе, човек? Махай се!

Двама от охранителите, изплашени, че ще посегне на принца, издърпаха Халил ага настрани от краката на Сюлейман.

— С посещението си нашият господар така ни изненада, че всички си глътнахме езиците.

Сюлейман поглеждаше ту към кехаята, който на колене редеше горещи молитви, ту към Ферахшад.

— Като че ли изненадата ви е изплашила?

— Изплашила ли?

Гласът на Сюлейман още отекваше в главата на Ферахшад, когато отново на помощ ѝ се притече Халил ага:

— Да сме се уплашили ли, господарю? Че кой от нас, робите, които служат с чест под сянката на тугрите на нашия господар, бея на санджак от великата османска държава, се е плашил, та и ние да сме уплашени? Личи си, че онова, което сте чули, сигурно е за нещо хубаво, щом ви доведе чак дотук.

Принцът се загледа във Ферахшад, после се обърна към кехаята:

— Хубаво е, хубаво!

Ферахшад можеше да се закълне, че в този момент нещо в нея изсвистя. Все едно поляха вода върху разпалена жар. Запита се: „Нещо хубаво ли каза? Значи напразно се уплаших. Отървахме ли се?“

Опита да се съвземе. Не можа. Краката ѝ се подкосяваха. Нещо хубаво, а? Чул нещо хубаво?

— Господарю наш… — успя най-сетне да промълви.

— Слава богу! Започнахме да се тревожим да не сте си глътнали езика, госпожо!

— Господарю, аз… Аз изведнъж…

Усети как кръвта отново потече по жилите ѝ. Сякаш по цялото ѝ тяло полазиха мравки. Пръстите и краката ѝ изтръпнаха. Беше на прага да припадне от радост.

— Каквото и да е това, което сте чули, и го намирате за хубаво, нас само може да ни зарад…

— Малко е да се каже хубаво, великолепно е!

„Божичко, какво ли е това нещо, което е харесал толкова много!?“ — зачуди се Ферахшад.

— Дори ако кажем, че ни е „омагьосало“, няма да е пресилено.

— Нашият принц…

Не можа да продължи. С жест на ръката си Сюлейман ѝ даде знак да замълчи. Това означаваше, че е решил да каже за какво става дума.

— Онзи ден по това време се връщахме от лов. Внезапно чухме божествени звуци. Да кажем, че е славей, не е!

Ибрахим!

Ако не се беше сдържала, Ферахшад щеше да нададе вик с името му.

— Замръзнахме на място. Дори конете ни нададоха уши към понесеното от вечерния полъх благозвучие. Питахме соколаря, питахме и тукашните хора да ни обяснят — никой не знаеше как се казва тази птица. Що за птица е това: ту стенеше тихо-тихо, ту внезапно се извисяваше нависоко. Колкото и да им разправяхме, че ни е трогнала до дън душа, нямаше полза. Кълняха се, че за пръв път чуват такова нещо. Това беше такова звучене, не знам как да го опиша. Невероятно! Не подлежи на описание. Може да се разбере само когато се понесе. Това е самата Божия благодат, вълшебство, дадено от Аллах!

— Това… — обади се Ферахшад, но Сюлейман я прекъсна.

— Такъв дъх, непресекващ. Подхванеше ли някакъв акорд, дълго-дълго го задържаше все в това звучене, след него без никаква пауза преминаваше в друг и го превръщаше в божествена мелодия.

Обитателите на чифлика на Касъм ага най-сетне си отдъхнаха. Те всяка вечер слушаха птицата с божествения глас, която принцът и ловците му не можеха да назоват.

— Ще я чуете, господарю!

Принцът погледна Ферахшад със светнали очи.

— Сигурна ли сте? По едно и също време ли се чува всяка вечер?

Госпожата погледна към кехаята. Халил ага отдавна беше разбрал каква заповед ще последва. Напусна верандата и хукна презглава. След десет-петнадесетина крачки по-натам започна да го вика:

— Ибрааам! Ибраааам! Щуро момче, къде си? Идвай, бързо!

Халил ага изчезна сред слънчогледите, обърнали глави към залязващото слънце.

— Простете ми, принце, ако съм прекалила! — продума Ферахшад. — Трябва да бъдете гост на трапезата на своята робиня и да си отдъхнете.

— Много сме. Да не ви затрудняваме.

— Да ни затруднявате ли, господарю! — изчурулика Ферахшад, зарадвана на спасението си. — Вие вдъхнахте живот на вашата робиня. Нека затруднението от нашия принц да понесем като венец на главите си.

* * *

Ибрахим беше в построената от него беседка насред лозята. Когато слънцето се скри и започна да обагря с червеното си зарево облаците, той се покатери върху беседката и кацна там като птица. Не обръщаше внимание на предупрежденията: „Не го прави! Някой ден гредите ще поддадат и ще си счупиш главата!“. Навик му беше привечер да седи не под покрива на беседката, а на него, отгоре. Така можеше поне за малко да е далече от разните буболечки и насекоми. Освен това усещаше по-добре полъха на вятъра, можеше да гледа по-надалече. И си даваше сметка, че на него му е необходимо да вижда много по-надалече от очертаните там хоризонти. Много по-надалече от чифлика, към бъднините в живота си отсега нататък. От деня, в който двамата с Ферахшад поставиха разстояние помежду си, в ума му се въртеше много повече бъдещето, отколкото настоящето. Все се питаше: „Какво ли ме очаква утре?“

Намери повод да стои настрана и от вечерните трапези. Изяждаше си вечерята върху беседката. После се прегръщаше с нощта, притваряше очи под звездите и се отдаваше на размисли и мечти.

Още не беше слязъл оттам, когато чу Халил ага да го вика:

— Ибрааам! Щуро момче! Тичай! Слизай бързо отгоре!

— Какво става, ага, за какво е тази паника?

Онзи се спря запъхтян пред беседката.

— Виж го ти него, че и пита още! Не си виждал ти паника! Ела във верандата на господарката да видиш какво значи паника!

Намръщи се, но се постара да я прикрие.

— Госпожата ли ме вика?

Ибрахим отново усети, че го обземат противоречиви чувства. Хем му се искаше тя да го извика, хем — да прекара нощта сам под звездите, може би да стисне цигулката под брадата си и да засвири от нежно по-нежно. Насаме със своите чувства и мечти. Мечтите го отърсваха от тегнещото на плещите му усещане на затворник. А за тях нямаше граница. Веднъж пришпорваше коня си към Индия, друг път — към Китай. Размахваше ятаган пред кръвожадни зверове.

Кехаята, вкопчен в дирека на беседката, вече си поемаше дъх.

— Не! — отговори. — Не госпожата! Очаква те синът на нашия повелител султан Селим хан, лъвът на лъвовете, санджакбеят ни принц Сюлейман!

Въпреки вътрешното си напрежение, Ибрахим му се присмя отгоре:

— Няма да дойда! Няма да се помръдна оттук, ако самият падишах не дойде лично да ме повика!

Изведнъж зърна какво изражение направи кехаята.

— Сериозен си! Не се шегуваш, нали?

— Виждал ли ме е някой аз да се шегувам!

— И сега ти ми казваш, че принцът е в чифлика, така ли?

— Казвам ти, че ако се помотаеш още малко, ще те заковат за ушите на стената.

Ибрахим скочи от беседката.

— Виж какво, ако отида там и те хвана в лъжа, не отговарям. Утре ти ще засаждаш захарната тръстика. Не е кой знае колко много, душко, хиляда и двеста калема.

— Виж го ти! Абе казвам ти, че принцът те чака, а ти без срам и свян пред възрастта ми си седнал да си чешеш езика! Хайде, размърдай се, тичай! Вземи си и онова проклето цигу-мигу!

* * *

Още като видя отдалече верандата, Ибрахим разбра, че кехаята не го е излъгал. Вече се беше смрачило, но въпреки това там бъкаше от хора. Отвсякъде беше обкръжена с копия и ятагани. Горяха факли, цялата веранда беше залята със светлината на полилеите, които Ферахшад пазеше като зениците на очите си.

Щом видяха насреща им да тичат презглава двамата запъхтени и запотени мъже, охранителите заеха бойна позиция и насочиха копията си към тях.

— Отваряйте, отваряйте, санджакбеят нас чака! — обади се Халил ага.

— А вие кои сте, че да ви отваряме? — изръмжа един от тях.

— Аз съм кехаята на този чифлик.

— А онази върлина кой е?

— Той ли? — засмя се кехаята и пристъпи на крачка от копията. — Ами той е странната птица, която омагьосва принца със своите песни.

Охранителите им направиха път. Разбутаха хората, дошли да видят войниците и принца, и минаха навътре.

Госпожата беше опънала голяма трапеза точно срещу шадравана при басейна. Начело седеше с кръстосани на дивана крака един човек с огромна шапка. Бяха с гръб към мястото, откъдето идваха. „Този сигурно е Сюлейман — помисли си Ибрахим. Личеше си по шапката. Плюс това седеше върху най-великолепната постелка от чифлика. Карадут непрестанно обясняваше, че господарката не дава на никого да сяда на нея, а и нещо повече — не дава даже и да се погледне. „Значи задникът на принца е по-ценен от всяко друго нещо — измърмори си наум Ибрахим. — Виж го ти, не му стига диванът, ами и от три страни са го подпрели с възглавници!“

Ферахшад седеше точно срещу него на двете си колене и обслужваше гостенина. Тя първа видя, че Ибрахим идва. „Колко седмици стана? — му мина през ума в този момент. — Три ли?“ Още като я видя — тази жена, от която искаше да се отърси! — кръвта закипя в жилите му с нова сила. Долови и оня добре познат блясък в очите на господарката. Те преливаха от копнеж и желание. Тя хвърли поглед настрани, направи му знак от коя страна да дойде. Тъкмо щеше да се отправи натам, Халил ага го хвана за ръката и го дръпна към себе си.

— Онзи човек е принцът, нали разбра? Не стой като мотика насреща му! Захлупи се на земята и не се надигай, докато не ти каже да станеш!

В него започна да се надига потаен бунт: „Погледни, господи, към тези двама твои раби! Той ще стане падишах на Великата Османска империя. Ами аз? Роб на големия чифлик! Къде е справедливостта?“

Стресна се от страх да не извършва грях. Незабелязано се прекръсти и без да отмести поглед от купата му, коленичи пред своя връстник, който си сърбаше супа с лъжица. Видя как той присви очи в знак на потвърждение, наведе глава почти до земята и застина така.

Почака. „Ей ти, Голямата шапка, кажи ми да стана де!“

Не каза.

Чу тропането на лъжицата.

— Господарю? — Гласът на Ферахшад. До този момент никога Ибрахим не беше го чувал така стеснителен и плах. — Ще ми разрешите ли да ви запозная с някого?

По звука, който чу, Ибрахим разбра, че онзи е оставил купата със супата върху сребърната поставка.

— Можете да станете! От колко минути стоиш все така, сигурно кръстът те е заболял.

Гласът беше колкото чистосърдечен, толкова и зареден с нотки на шега, хумор, присмех.

Изправи се. Застанаха очи в очи.

Беше първият му поглед към престолонаследника принц Сюлейман, санджакбея на Сарухан.

— И аз тъкмо си виках — усмихна се Ибрахим, — че ако Негово Превъзходителство принцът след малко не ми каже да стана, ще трябва да ходя при къръкчия или чъкъкчия[15].

XIV

ХАН ПО ПЪТЯ КЪМ СТОЛИЦАТА

Писъците на Джевахир вдигнаха на крак не само целия хан, ами и всички от придружаващия ги кортеж. Дежурният пред вратата на принцесата изтича до стълбището и викна:

— Хей! Вие там! Тичайте да кажете на капитана!

— Вече съм тук! — отвърна му отдолу капитанът и се втурна към стълбището.

— Какво става? — вдигна разширените си от уплаха очи към надвесения отгоре дежурен.

— Не знам. Наложницата на султанката иска лекар!

„По дяволите!“ — възнегодува в себе си капитанът. Значи молитвите му това пътуване да приключи без инциденти не са чути. Единственото му желание беше да предаде в двореца по живо, по здраво тази, която му беше поверил султан Селим, и да се отърве от тази беда. Разбира се, беше дочул, че дъщерята на падишаха е болна. „Не можело да се предвиди кога ще я връхлети епилепсията, отваряй си очите! — му беше пошушнал началникът. — Случи ли се нещо лошо със султанката, и твоята глава няма да стърчи повече над раменете ти!“

Ето че беше станало това, от което се страхуваше. Явно принцесата епилептичка беше изпаднала в криза. Мислеше си само как час по-скоро да стигне до столицата и да прекара няколко нощи в обятията на закръглената кръчмарка. За момент си представи нейните знойни бедра и едрите ѝ гърди. „Аллах, дай ми търпение! — измърмори наум. — Сега ли му беше времето!“

Обърна се с гняв назад. Като видя, че хората му се струпват при стълбището, викна:

— А бре, негодници! Не се озъртайте такива сънливи-сънливи! Тичайте да намерите оня без космите, така наречения лекар!

Сам не повярва, че нареди да извикат Фехим Челеби — нали му беше забранил да се навърта наоколо. Изпитваше отвращение от него. „Що за човек е тоя! — говореше обидно зад гърба му той. — Да няма един косъм по лицето си!“

Вътрешният глас му се противопостави: „Голобрад-неголобрад, тоя е щастливец. Ти си стой тука, загорял за жена, а негодникът ей сега ще пристигне и ще влезе в стая, пълна с жени. Ооох!“

Писъците на Джевахир отгоре не спираха. Освен отделената за султанката голяма стая, имаше още пет. Всяка от тези врати се отвори, оттам наизлязоха другите жени и се втурнаха към стаята на Хатидже. Охранителят тъкмо беше решил, че щом е съобщил на капитана, вече си е изпълнил задължението, сега на бърза ръка се върна там, където дежуреше, за да види момичетата отблизо.

Капитанът също долови мириса на жени. Пое го дълбоко в гърдите си, напоен с топлината на току-що напуснала леглото потна женска плът. Чуваше тревожното топуркане на босите крака. За момент се поколеба какво да прави. Накрая реши: „Трябва да се възползвам от случая. Най-добре е да се кача и да ги погледам, вместо да стърча тук“. Напуши го циничен смях. „Така де, може да имат нужда от мъжка помощ!“

На три големи скока изкачи прогнилото стълбище на хана и се озова горе. Почернелите мухлясали дъски на коридора изскърцаха под тежестта на едрия мъж. На края на стълбите се спря да си поеме дъх и засука мустак. На лицето беше изписано сурово, но готово да стане приветливо изражение.

Вратата на султанката беше отворена. Едни от момичетата влизаха, други три или пет излизаха разтревожени и хукваха нанякъде. Очите на застиналия като камък дежурен се въртяха като пумпал подире им. „По дяволите!“ — изруга наум, като видя, че идва командирът, и трескаво побърза да прибере разтеглената си до ушите в усмивки уста.

Скърцайки по дъските, капитанът се насочи право към него.

— Дежурният! — надигна глас. — Какво става тук?

Дори не чу какво му отговори войникът. През пролуката на вратата видя Хатидже султан просната на земята в цял ръст. Пет момичета — но какви момичета! — клечаха до главата ѝ, плачеха и се удряха по коленете.

За да предизвести, че мъж има намерение да влезе вътре, извика:

— Дестуууур!

— Фехим Челеби, ти ли си?

Увисналите от двете страни на устните му мустаци щръкнаха от яд нагоре. Не прикри гнева си:

— Какъв ти Челеби бе, жена!

А наум си каза: „Откъде ще извади такъв мощен глас, като рева на лъв, онзи, голобрадият, дето няма и един косъм!“

— Аз съм командирът на охраната!

— На нас ни трябва лекар! — викна отвътре жена. — За какво ни е войник! Лекар! Намерете лекаря и го доведете!

Леле, леле! Каква оперена жена бе! Ей такива жени обичаше той. Като седнеше на приказка с приятели, казваха, че жената трябвало да бъде кокетка. Не, тя трябва да се опъва. Да хапе, да къса. А като ѝ удариш един шамар, да стене от похот. Какво ще правя аз с нежна жена в леглото. Никаква работа няма да свърша.

Жената вътре сигурно беше точно такава. Капитанът усети да му прималява под лъжичката.

— Изпратих вече хората си. Където и да е, ще го намерят и доведат.

Побутна лекичко вратата и прекрачи прага.

— Дестур! Идвам!

— Не влизай! — изпищяха отвътре и другите.

Спря се на прага.

— Не е позволено! — викна друга жена.

Нямаше намерение да се откаже така лесно.

— Султанката лежи на пода. Не ви ли е срам, не се ли притеснявате? Имате ли си представа, ако това стигне до ушите на господаря, как ще побеснее?

— Няма да можете да я вдигнете сами. Нека ви помогна да я занесем до леглото.

— Не можеее! — нададе вик оперената жена. — Болната не бива да се пипа, докато не дойде лекарят! Да не си посмял да влезеш!

„По дяволите! По дяволите! По дяволите!“ — изруга наум и отстъпи назад. В светлината на единствената запалена в стаята свещ той видя повече момичетата, отколкото принцесата, и направо си загуби ума. Замисли се: „Султанка-мултанка, какво да я правя?“ Хем болна, хем намусена. Видя я веднъж-дваж, и то отдалече, като слизаше от колата да си починат и като влизаше в хана. Нещо, потънало в сивия широк кафтан. И с това лице! Човек не бива ли да погледне към тези, които му слугуват и се грижат за него, а пък и да им се усмихне. Дори не ги погледна, нито им се усмихна. Но наложниците!? Чуруликаха като птички. А сега момичета бяха така, както са изскочили от леглата. Кажи-речи, голи!

Капитанът се престори, че притваря вратата и хвърли крадешком още един поглед навътре. „Направо да ти се пръсне сърцето!“ — си каза. Голи ръце. Под светлината на свещта непрестанно се движеха розово-бели бедра, червени пети.

Жълтеникавата светлина в стаята не му позволяваше да разгледа момичетата както трябва, но за пътищата на фантазията нямаше прегради, нали? И той си представяше как от пазвите на наложниците, които ту се навеждаха, ту се изправяха, през деколтетата на нощниците изскачат гърди.

— Дайте път! Дайте път!

Отдолу се разнесоха подвиквания и върнаха капитана от света, в който се беше пренесъл.

— Кой се дере там да крещи така? — избухна с колкото му глас държи. — Не знаете ли? Вътре има болна!

Първо видя главата на човека без сарък и си промърмори: „Дявол да го вземе! Взе, че дойде!“. Останал без дъх между двамата войници, Фехим Челеби прекрачи и последното стъпало. Капитанът изгледа с омраза тичащия право към него мъж. „Да не е гяурин? — му мина през ум. — Сигурно е точно такъв. Мюсюлманин ще тръгне ли да се мотае без сарък на главата? Или е арменец, или потурчен грък.“

— Раз-два, раз-два! — строи той двамата войници. — Има разрешение само за лекаря. Тук е забранено за вас!

Те се върнаха назад, без да прикриват издаващите прикритите им ругатни физиономии, а Фехим Челеби се втурна към него.

Внезапна надежда осени капитана. Реши още веднъж да изпробва шанса си. Ще се промъкне в стаята зад гърба на лекаря. А оттам нататък — вече божа работа! Отмести се встрани, все едно правеше път на лекаря, и бутна вратата навътре.

— Дестууур! Лекарят дойде!

Отвътре се надигнаха и разтревожени, и зарадвани женски гласове.

— Тичай, Фехим Челеби! — викна оперената жена. — Господарката ми си отива!

Капитанът набързо мина пред Фехим Челеби, застана на прага и видя едно от момичетата. Зави му се свят. Голи ли бяха раменете ѝ под тюла? Фехим Челеби го избута. Тъкмо щеше да влезе и той в стаята, когато момичето хлопна вратата под носа му.

„Проклетница! Душицата ти да извадят!“ Изреди всички ругатни, които знаеше. Каза си: „Каквото видях, все пак е нещо!“

„Редно ли е това, справедливо ли е! — заоплаква се на себе си. — Виж каква работа! Захлопват ни вратата под носа като на мръсник. А оня негодник без сарък, без мустаци, с женското лице!? Какъв бил той, моля ви се, като е лекар, не можело да бъде мръсник, така ли?!“

Стисна юмруци. „Ще видиш ти, голобрадко! Ако не ти направя живота на ад, да не ме викат Диметокалъ Хъдър!“

* * *

Хатидже видя през пуснатите си ресници как Фехим Челеби се промъкна в стаята ѝ и както си лежеше на пода, издаде леко стенание.

Наложниците зачуруликаха от радост:

— Жива е! Жива е! Султанката идва на себе си!

Никой друг, освен Джевахир не знаеше, че Хатидже припадна наужким. Посрещнаха приближаващия се до нея Фехим Челеби с радостната вест:

— Идва на себе си! Султанката идва в съзнание!

Хатидже чу едно от момичетата да казва:

— Дори самото ви появяване я излекува!

Безпределно ясно беше, че радостта на това момиче извира не толкова от подобрението, колкото от това, че вижда красивия лекар. Озлоби се от ревност така, както си лежеше: „Уличници! Хайде, ела още повече на себе си, та моят Славей да кацне на клончето от розата!“

Фехим дойде и коленичи сред момичетата, които се отдръпнаха на две страни само толкова, колкото да се добере до нея. Все пак беше рамо до рамо с наложниците. Наведе се над Хатидже доста разтревожен. Хвана я за китката и се опита да ѝ намери пулса.

Джевахир долови настроенията на момичетата и плесна с ръце:

— Хайде! Не може така! Отдръпнете се, отдръпнете се! Доктор Фехим трябва спокойно да прегледа султанката. Какво сте се струпали така! Дръпнете се, дръпнете се! Да има въздух за господарката!

Момичетата започнаха да се обаждат, да протестират.

— Има право! — обади се докторът. — Някоя от вас да отвори кепенците на прозореца. Няма ли друга свещ? Нужна ми е повече светлина.

Хатидже издаде още един стон. И си мислеше: „Ти, Славей мой, си светлината за мен. Нещо повече от светлина! Само ако знаеш как ми озари душата твоето сияние още щом влезе!“

Челеби се зае да ѝ мери пулса. Не беше зле. Постави длан върху челото ѝ. Нямаше температура. Видя, че една от наложниците палеше свещ.

— Донесете ми я!

Момичето тръгна към него с възторг, но Джевахир я пресрещна.

— Дай ми я!

Взе свещта от ръката на момичето и се изправи до Челеби.

— Можете ли да я подържите по-близо до лицето? Само внимавайте да не я покапе.

Под светлината на свещта внимателно огледа лицето на Хатидже. Не беше много сигурен, но на тази светлина не му изглеждаше побледняло. Отново постави длан върху челото ѝ. „Не, няма температура! — заключи той. Постави пръсти пред носа ѝ, за да проследи дишането.

Хатидже усети мириса, излъчван от фините мъжки пръсти.

— Челеби, какво ѝ има на нашата султанка?

Беше една от наложниците. Седнала на колене точно пред лекаря, тя се беше навела напред над болната, само и само да бъде колкото може по-близо до него. В очите ѝ се четеше много повече възхищението ѝ към Фехим, отколкото интересът да чуе нещо за здравето на принцесата.

Фехим вдигна глава и срещна омайния поглед на момичето. Наведе се пак напред.

— Опитвам се да разбера!

Джевахир усети, че и другите момичета ще намерят повод да се изпречат пред него и уж да попитат за Хатидже. И реши да овладее положението.

— Отдръпни се! — смъмри наложницата тя. — Не чу ли какво казах одеве?

Момичето започна пак така на колене да се отдалечава, а в това време Джевахир забеляза как по лицето на Челеби се изписа недоумение. И си каза: „Разбра! Разбра, че не е припадала!“.

Фехим не беше съвсем сигурен. Доловеното с пръсти дишане беше нормално. А и дъхът ѝ не беше по-горещ от обикновено. „Еее? Как така?“ — замисли се той.

Отново ѝ измери пулса, да не би да е сбъркал. Сега беше леко ускорен. Наведе се над султанката.

Хатидже забеляза неговото движение. Колко близко беше до нея!

В усилията си да спре трептенето на ресниците я заболяха клепачите.

Всевишни! Какво прави моят Славей?

Главата му лежеше точно върху гърдите ѝ. И… и ухото му се допря до тялото. Хатидже имаше чувството, че наистина ще припадне.

„Преслушва сърцето ми. Ако е така, той чува как в сърцето ми думкат барабаните на целия военен оркестър? Още ли не е разбрал, че сърцето ми тупти така, като лудо, заради него? Дали да си отворя очите и да се хвърля на врата му?“

С тези прелитащи през главата ѝ въпроси пулсът на Хатидже още повече се ускори.

Фехим се изправи съвсем бавно. Знаеше, че Хатидже султан го наблюдава през ресниците си. Усмихна се едва забележимо. Обърна глава надясно и се срещна очи в очи с Джевахир, а тя го гледаше така, сякаш му говореше: „Не ни издавайте!“ Задържаха погледи без думи. Онова, което говореха очите на главната наложница, заличи в него всякакво колебание. Вече беше убеден: султанката беше изиграла истинска сцена. Нищо ѝ нямаше.

Джевахир се постара да придаде на гласа си колкото може по-голямо притеснение:

— Как е, Челеби? Преди да дойдете, стенеше.

Той извърна очи към Хатидже. „Султанке — заговори си наум — знам, че ме наблюдаваш през ресниците. Защо изигра тази сцена?“

Изсмя се на този си въпрос. „Какво ти е толкова неясно? Ами за да те докара тук! Още ли не си разбрал?“

Разбрал я беше! И какво? Въобще не можеше да реши как трябва да постъпи. Да каже „След малко ще дойде в съзнание“ и да си тръгне или да остане под предлог, че е много болна, и да се грижи за нея. И двата избора бяха един от друг по-опасни. При първия го грозеше убийственият гняв на султан Селим. При втория — любов! „Фехим, и двата случая ще те заведат до една и съща врата! — си каза. — И двата водят до едно и също нещо — смърт! А нима и ти не гореше от копнеж да я видиш?“

— Ще ми подадете ли онази торба?

Едно от момичетата не даде възможност на Джевахир да се прояви и този път. Грабна торбата и моментално се присламчи към лекаря.

— Това ли искахте?

Джевахир сърдито промърмори наум: „Мръсница, иска да покаже на човека не торбата, а хубостта си!“

От стенанието на Хатидже си пролича, че тя е в течение на всичко, което става наоколо. Сама установи, че стонът ѝ е прозвучал доста заплашително.

— Моята торба с отварите!

Посегна за миг да вземе торбата, но веднага се отказа.

— Оставете я ето тук, до мен!

Челеби говореше със странен глас.

Момичето разбра, че е пропуснало шанса си да го докосне с ръка, и изрони тежка въздишка.

Фехим извади от торбата малко празно шишенце. А наум си каза: „На играта — с игра!“

— В това шишенце има много силно лекарство — обърна се той към Джевахир. — Сам счуках семената от едно дърво, копривка се казва. Прибавих и щипка от моята тайна рецепта.

Хатидже се разсмя без глас: „Копривка? Копривка, а?“

Джевахир едва се сдържаше да не прихне от смях. Лекарят излезе по-голям актьор и от тях.

— Ако може да повдигнете малко главата ѝ, ще ѝ дам да помирише от лекарството. Нашата султанка веднага ще се съвземе.

Джевахир го погледна с признателност, че не изкара наяве номерата им.

— Веднага.

Коленичи до Хатидже. Подаде свещта в ръката си на момичето до нея:

— Дръж я, Лалезар!

Лалезар се изпъчи от щастие, че името ѝ прозвуча пред лекаря. Ако не друго, Фехим Челеби вече щеше да я познава по име.

Джевахир придърпа нежно главата на господарката върху коленете си.

— Така добре ли е?

— Чудесно!

Хатидже усещаше, че търпението ѝ се изчерпва. Знаеше, че въпреки всички усилия ресниците ѝ започнаха да трептят. „Хайде вече! — говореше си наум. — Не издържам повече! Покажи си чудото, Славей мой! Изцели своята Хатидже, да отвори очите!“

Челеби махна тапата на шишенцето така грижливо, сякаш вътре имаше кой знае какво невиждано и нечувано лекарство. Поднесе го под носа на Хатидже. И избърбори тихичко:

— Нека доброто и здравето да се върнат на място!

Изчака малко.

— Султанке?

Ето го. Славеят започна да ѝ пее. Хатидже трепна от радост. Наложниците в един глас викнаха:

— Оооо!

Всички решиха, че потрепването на Хатидже се появи след чудодейното шишенце на лекаря.

— Хайде, султанке!

Шепотът на Фехим прозвуча на Хатидже като нежен звън от тамбура. Изстена и помръдна, все едно идваше в съзнание.

— Отворете очи, султанке!

Хатидже усети, че се отърси от оня закачлив детински смях, който напираше да избухне. „Ще ги отворя, ще ги отворя. Но при едно условие. Като ги отворя, да ме грабнеш в обятията си.“

Джевахир размърда коленете си да ѝ подскаже: „Стига толкова игра!“

Фехим ѝ поднесе шишенцето да го помирише още веднъж.

И щом Хатидже се размърда, той го запуши с тапата и го пусна някъде в торбата с отварите.

— Хайде, моя красива господарке! — замоли ѝ се Джевахир. — Отворете ги, моя скъпа господарке!

— Султанке?

А това беше нейният Славей. Така пееше, че щеше да съживи и раздвижи планини и скали, а не само Хатидже с нейните мними припадъци. Тя направи точно това — реши да се съживява. Запърха с ресници. Сега можеше през тях да различава много по-добре красивото лице на Фехим. Сама си заповяда: „Стига! Идвай на себе си с благодарност към своя Славей и неговото шишенце с аромат на копривка! Веднага! Отваряй очи, погледни го!“

XV

Нададе стон и отвори очи. И го видя. Нейният Славей! Господи!

Слава богу! Спомни си за времето, когато, вече събудена, упорито стискаше очи, само и само да не зърне съпруга си.

Сега до нея беше Славеят. И не можеше да се насити да го гледа. „Да можехме да сложим глави на една и съща възглавница! Нямаше да заспивам, щях да си го гледам!“

— Какво ми стана?

Джевахир и останалите момичета плеснаха с ръце:

— Браво! Жива и здрава!

Любимият седеше до главата ѝ, гледаше я и не откъсваше очи от нея. Погледна го и тя, без да се надига от скута на Джевахир.

— Какво ми стана?

— Мина ви вече, султанке. За миг бяхте припаднали.

Само тя и Джевахир забелязаха нотката на укора в тона на Фехим.

Нейният Славей я гледаше с такъв израз, сякаш ѝ говореше: „Разбрах каква сцена разигравате. Как може да се прави подобно нещо!“.

„Може и още как! — изкапризничи наум Хатидже. — Щом ти от толкова дни не се показваш!“

— Аллах да я пази от уроки! — промълви Джевахир. — Да благодарим първо на Аллах, а после и на целебното шишенце на Фехим Челеби, че дойдохте на себе си!

— Как се чувствате сега?

Хатидже погледна косо към чуруликащите край нея наложници.

— Главата ми… — престори се тя. — Главата ми ще се пръсне…

Джевахир начаса разбра какво искаше да ѝ каже господарката.

— Шъъът! — изшътка тя на момичетата, които оживено коментираха колко е силно лекарството на Фехим Челеби. — Хайде да ви видя по стаите! Нали чухте! Султанката я боли глава. Нужна ѝ е тишина. Уповавах се на Корана за оцеляването на господарката. Аз ще остана тук да ѝ прочета молитва. Дано и Фехим Челеби да поостане още малко тук.

— Да! — потвърди и той. — Лекарството е силно, но има един недостатък. Ето този. Причинява главоболие. Всички да пазят пълна тишина.

* * *

Не се чуваше ни звук, ни глас. През прозореца с отворените кепенци вече нахлуваше светлина и свеж утринен ветрец. Уж трудно, Хатидже се изправи и легна на леглото зад паравана. Джевахир седна с кръстосани крака до нея, покри главата си с шал и започна да ѝ чете молитва.

С крайчеца на окото си обаче следеше наложниците, които се мотаеха и се чудеха как да постоят още в стаята. По едно време насред сурата[16] тя повиши глас, за да разберат, че работата е сериозна и че вече са я ядосали. Усетили, че няма отърване, наложниците се изнизаха пред лекаря като гугутки. Не забравиха да разкършат снаги, да обърнат към него глави и да го дарят с по една свенлива усмивка. Някои дори се спряха на прага, погледнаха го за последно и отрониха тежки въздишки.

Докато момичета излизаха по една, по две, на Фехим не му оставаше нищо друго, освен да седне пред паравана, зад който лежеше Хатидже, и да изчака болната напълно да се съвземе. Така и направи.

Когато и последното момиче напусна стаята, Хатидже се обади:

— Там ли сте?

— Тук съм.

— Все там ли ще стоите?

— Да, така е позволено.

По дяволите! Точно това не трябваше да ѝ казва още с първите думи. Не искаше да чува израза „Това е позволено!“.

— Само че, изглежда, имам малко температура.

Така гальовно, така сладко го изрече султанката, че му идваше да блъсне паравана и да се втурне към нея.

— Недейте, султанке! И двамата го знаем — нищо ви няма!

Джевахир, която изтича след момичетата и седна да пази до вратата да не би внезапно някой да влезе, този път повиши още повече глас, напомни им, че и тя е там.

— Тоест и тримата! — поправи се Фехим.

— Не ми ли вярвате?

— Простете!

— Лъжа, значи? Зле ми е, елате да видите. Ох, челото ми гори!

Джевахир извиси глас, докато четеше под нос. „Аллах! Не ми приписвай грях, че на устата ми е молитва, а в ума ми — тези двама луди! Какво да правя, толкова са безпомощни!“

Предупреждението на главната наложница вразуми готовия да се поддаде на дявола Фехим.

— Защо направихте това? — попита той, за да смени темата.

— Заради вас!

— Какво съм направил?

— Какво бил направил!? — изхленчи зад паравана гласът на Хатидже. — От Бурса досега не сте си показали физиономията. Поне веднъж! По едно време дори започнах да си мисля, че татко ви е отделил от кортежа.

— Командирът забрани на всички служители, които ви придружават, да се доближават до вас. Не ни се разрешава дори да минаваме покрай колите с вашия багаж. Обгражда отвсякъде и местата, където отсядаме. В хана, където сте настанена, могат да влизат единствено той и дежурните охранители. Наказанието за този, който се качи на етажа, където сте вие и наложниците, е тежко.

— Така ли? И какво е то?

— Хъдър паша да му счупи краката и да го предаде.

Даже и Джевахир се стресна. Не можа да реши да се засмее или да се разплаче на честния и откровен тон в гласа на Фехим Челеби. Господарката ѝ обаче вече се заливаше от звънлив смях зад паравана си.

— Вие, значи, толкова много си обичате краката?!

Фехим усети, че е допуснал неволна грешка, и смутено ѝ отговори:

— Неее! Не исках да кажа това. Имах намерение само да ви обясня колко сериозно се е захванал с работата си капитанът. Заради това не можах да се добера до моята султанка.

— Добре, добре! — обади се Хатидже. — Вие сте бдели над любимите крака, а ние, ето на, припаднахме от очакване и нерви.

— Султанке, само да знаехте…

— Още ли ще стоите там? — Гласът на Хатидже показваше, че вече започва да се ядосва. — Или ви е страх, че ако дойдете при мен, ще ви строшат краката? А нали Славеят беше смел? Нали за да докаже любовта си, той забил бодила право в сърцето си? Лъжа ли беше всичко?

— Много е опасно.

— Лъжец! — изрече Хатидже на един дъх. — Значи славеите били без сърце. Или ние сме си дарили сърцето на лъжлив славей. Сърцето ви изобщо не е трепнало за нас.

Фехим се раздвижи на място. „Не може така!“ — си мислеше. Едва се сдържаше да не се втурне към Хатидже, да грабне ръцете ѝ в дланите си, да я целуне по алената буза.

— Аххх! — изстена той. — За кого друг би могло да бие сърцето ми, ако не за моята султанка?

Хатидже без малко щеше да закрещи от радост.

„Влюбен е! Влюбен! Нейният Славей е влюбен в Хатидже!“

— Аз само… заради вас… — опита се да продължи Челеби, но Хатидже го прекъсна:

— Не вярвам, ето на, не вярвам!

Сама се стресна от гласа си. Това не бе нейният глас. В него прозвучаха следите от неизживяното, прекъснато детство. Гласът на палаво, разглезено, наранено, зажадняло за обич момиченце.

Джевахир усети, че той губи търпение. Работите отиваха на зле. Обзе я истинска паника, като видя, че Фехим се раздвижи. Прекара длани по лицето си: „Амин!“. Изпревари го и отиде при него.

— Не бива да оставате повече. Ако се задържите прекалено дълго, ще събудите подозрения. Много е опасно! Може да си помислят, че султанката е много болна, и да извикат друг лекар.

Фехим Челеби опита да се противопостави:

— Докато дойдат…

— Моля ви, вървете си! Веднага излезте! После пак ще дойдете!

— Невъзможно! Командирът въобще няма да ми разреши.

— Тайно, ви казвам!

Той я погледна с отчаяние и болка. И тримата знаеха, че това е невъзможно. „Точно поглед на влюбен!“ — си рече Джевахир. Никой мъж не беше поглеждал самата нея по този начин.

— Не може! Много е опасно!

И за да предотврати новото избухване на Хатидже зад паравана, продължи:

— Сърцето ми е запленено от моята роза. Страхувам се единствено да не навлека на султанката някоя беда. Позволете ми още мъничко да поседя тук. Стига да ме облъхва аромата и диханието на моята роза.

От другата страна на паравана се долови някакво движение. Явно господарката си беше наумила, че щом Фехим не идва при нея, тя трябва да отиде при него. Този път Джевахир се спусна и се изправи отпреде ѝ.

— Султанке! — Прозвуча и като молба, и като заповед. — Не го правете! Не бива да го правите! Много е опасно!

— Джевахир!

Гласът на Хатидже бе остър като кама. Искаше да я бутне настрана и да мине, но тя не я пусна.

— Моля ви! Ако не щадите себе си…

Душа не ѝ даде да продължи: „Пощадете поне него!“. Но стана така, все едно го е казала. Хатидже разбра, че искаше да ѝ каже: „Пощади го!“, и се закова на място.

Едно опозоряване щеше да коства не нейния, а живота на Славея.

— Но… Джевахир, аз…

— Хатидже!

Лицето на султанката грейна. Ето че Славеят отново пропя. Фехим Челеби произнесе името ѝ! В същия миг душата ѝ засия. Това бе гласът на любовта.

— Обещавам! — опита се Джевахир да успокои господарката. — Обещавам ви! Ще ви го доведа! Кълна се!

— Хатидже!

Наложницата кипна. „Млъкни бе, човек! — измърмори наум. — Аз се чудя как да успокоя султанката, а ти като го изтърсиш това Хатидже!“ Обърна се към него:

— Хайде де, отивайте си! — направо му се скара.

— Джевахир!

— Господарке, красива моя султанке! Нали ви обещах! Ще ви го доведа! Кълна се в Аллах, ще го доведа. Но сега го оставете да си тръгне!

— Кога и как?!

„Не знам! — викна без глас Джевахир. — Не знам, но на всяка цена ще измисля някакъв начин.“

— Когато всички са се прибрали, султанке. Сега обаче трябва да си тръгне.

Тя усети, че в главата ѝ най-неочаквано започна да се оформя някакъв план, и сама се учуди. Остави султанката и отчаяно се обърна към лекаря. Дръпна го към вратата, сякаш го изтръгна от мястото му.

— Тръгвайте! — му каза. — Днес султанката не бива да пътува. Трябва да си почине още една нощ. Иначе болестта ѝ може да се повтори.

Бяха вече при вратата.

— Разбрахте ли ме?

Видя, че Фехим гледаше не към нея, а някъде назад, и се обърна. Хатидже беше излязла пред паравана и плачеше.

— Хатидже! Моята красива роза!

Джевахир едва успя да го спре, щеше да се хвърли към нея. „Тези са полудели! Луди са! И двамата са луди!“

Сега пък защо плачеше султанката?

„Нали ти обещах бе, момиче! — говореше погледът, който ѝ изпрати. — Ще ти го доведа. Какво искаш, да му отсекат главата ли?“

Стиснала здраво лекаря за ръката да не се отскубне и да хукне към султанката, Джевахир посегна към токмака на вратата.

— Кажи на капитана моите думи! — прошепна му тя. — „Днес султанката не може да пътува. Утре. Може би и тогава… Трябва отново да я прегледам.“ Разбра ли?

Погледна го настоятелно право в очите. Не беше сигурна, че я е разбрал, но и без това нямаше какво повече да направи.

— Прави-струвай — изшептя почти в ухото му, — в полунощ бъди в колата си!

Отвори вратата, подпря гръб в касата и избута лекаря навън покрай изправения на пост дежурен. Пазачът реши да се обърне и да погледне към стаята, но така и не успя да го направи. Джевахир вече беше затръшнала вратата под носа му.

XVI

САРУХАН, ЧИФЛИКЪТ НА КАСЪМ АГА

„И аз тъкмо си виках, че ако Негово Превъзходителство принцът след малко не ми каже да стана, ще трябва да ходя при къръкчия или чъкъкчия.“

Само който не чу какво каза Ибрахим, само той не настръхна: „Какво?!“. Подобна суматоха би могла да настъпи единствено ако в басейна до шадравана паднеше гюле от оръдие.

Някой от съседната трапеза изпусна от страх лъжицата върху подноса и се разнесе страхотен гръм. Всички, които бяха на верандата, погледнаха с ужас натам. Виковете им се сляха ведно:

— Оооо!

— Виж го ти оня, босоногия! — чу се подхвърлянето на някого. — Може ли такова невъзпитано държане към нашия принц!?

— Заслужава си боя!

— Какъв ти бой? — измърмори друг. — Езикът му е много дълъг! Трябва да му го изтръгнат чак от мозъка.

Ибрахим усети Ферахшад да диша до него като бясна. Уплашена до смърт, тя всеки момент беше готова да припадне в безсъзнание.

Но… станалото — станало! Нали на шегата обикновено се отвръщаше с шега! Той направи точно това. И сега се измерваха един друг с погледи. Ибрахим беше решил да не свежда очи пред погледите на принца. Гледаше Сюлейман точно така дръзко, както и той него. „Какво толкова? — казваше си наум. — И аз съм млад колкото него. Връстници сме. Единствената разлика помежду ни е тази, че неговият баща е падишах, а моят — рибар.“

Надигна се вътрешният му глас: „Какво като е рибар? Ако неговият баща е падишахът на османската държава, твоят пък е кралят на моретата“.

Голямата шапка покриваше веждите, очите му бяха черни и властни. Погледът — пронизващ. В зениците прехвърчаха като светулки искриците на ума. Носът беше малко възголям за лицето. Като че ли и леко гърбав. Скулите — изпъкнали, брадичката — закръглена. „Много ще му отива брада! — помисли си Ибрахим. — Ако бях на негово място, щях да си пусна!“

Очакваше се при тази размяна на погледи принцът да побеснее и да изгони Ибрахим, а Сюлейман взе, че се разсмя с глас.

— Значи костите ти са много крехки, а? Щом си се изплашил, че от едно навеждане могат да се счупят!

— Ами лошото им е, че са кости на роб — измънка Ибрахим със същия закачлив тон. — Колко дебели могат да бъдат? Малко по-дебели от скелета на рибата.

Сюлейман се заля в смях.

— Скелетът на рибата, а? Чухте ли? Скелетът на рибата!

Онези, които допреди малко си шушукаха, че Ибрахим трябва да бъде наказан заради грубиянството си, сега, като видяха как се развесели Сюлейман, взеха да се усмихват. И се замисляха: „Щом великият санджакбей не се разгневи на този босоног селянин, какво остава на нас, защо да му се ядосваме?“. Един даже му се подмаза:

— Принце мой, как може да изцери скелета на рибата един къръкчия или чакъкчия?

Сюлейман кимна с глава в знак на съгласие:

— Не може, не може. Пази боже, скелетът да ти остане в ръката. Добре че с нас има трима лекари. Веднага ще намерят цяр за болката ти.

Когато обърнаха всичко на шега, Ибрахим се засегна.

— Не се безпокойте — каза. — Робите са и работници, и лекари. Много добре знаят и как сами да превържат раните, и как сами да си разпорят коремите.

Смеховете, подсмихванията, кикотенията секнаха изведнъж. Всеки затаи дъх и взе да се ослушва дали на съседната трапеза няма да падне върху подноса още някоя лъжица. И усмивката на Сюлейман замръзна върху лицето му.

— Какви ги вършиш? — побутна го леко с лакътя си Ферахшад.

Сюлейман отново се обърна към купата си.

— Виж ти! — тихо подхвърли той. — Винаги ли си служиш с езика така, като с ятаган?

Ибрахим пак се почувства като акробат, който ходи по опъната над огъня тел. Вярно, връстници сме, но… Голямата шапка, с когото водя този словесен двубой, е принцът престолонаследник. С една своя дума може да ми запуши устата.

Както седеше на колене, наведе глава и се преви от кръста напред до земята.

— Не! — отговори с убедителен тон. — Само пред онези, които притежават ум и сърце, неподвластни на страха от думите.

— Защо?

— Защото само те знаят, че колкото по-горчива е думата, толкова повече онзи, който я изрича, е по-верен приятел.

Скованото изражение върху лицето на Сюлейман постепенно се смекчи. По устните му отново заигра усмивка. Мъртвешката тишина, която бе надвиснала над шадравана, сякаш започна да се разсейва.

— А ние от тях ли сме? Така ли мислиш?

— Да!

Принцът гребна една лъжица от ястието си. Подъвка го известно време.

— По какво разбра?

— По очите ви!

— По очите ми? — обърна се принцът към останалите си сътрапезници. — Че какво им има на очите ни?

Объркани какво да му кажат, те започнаха да си шушукат, но в това време, без да променя позицията си, Ибрахим се обади:

— Аз да ви кажа! Мъжество, храброст и приятелство.

Чу как близо до него Ферахшад си въздъхна облекчено. Този път и мъжете от антуража на Сюлейман, и обитателите на чифлика си разменяха приказки, от които си личеше, че това, което изрече Ибрахим, им е допаднало.

— Е, какво? — обади се изведнъж Сюлейман. — Прибра вече ятагана в канията? Уплаши се да не ме разгневиш и се отказа от словесния ни двубой, така ли?

Ибрахим се засмя без никакво смущение. Вече беше убеден, че вярно е разгадал очите на санджакбея. Сюлейман го харесваше.

— Неее! — промълви. — Не съм се изплашил. Само че моят баща винаги ми казваше: добре е да си знаеш мярката! Видях, че в словесния двубой принцът ни е по-голям майстор от мен, и отстъпих крачка назад. Но… внимание! Ятаганът е още в ръцете ми!

Сюлейман дълго време се смя.

— Майстор! — възкликна между изблиците от смях. — Кълна се в Аллах, майстор на думите!

Отпи глътка вода и отново отправи поглед към Ибрахим.

— Цял куп приказки изприказвахме, а още не сме се запознали. Кои сме ние е ясно, но ти кой си?

— Ясно е кои сте, но все пак и вие си кажете.

Сюлейман се изуми, но в същото време реши, че от упорството му ще изскочи пак някоя игра на думи.

— Ние — заяви той съвсем непретенциозно — сме Сюлейман. А ти? Ти кой си? Как се казваш?

— Щом ти си само Сюлейман, и аз съм само Ибрахим.

— Само толкова ли?

— Не! — изсмя се Ибрахим. — Моята работа е сложна. Там, откъдето дойдох, моята майка ме наричаше Жюстиниен. Аз самият пък си избрах друго име. Александър.

— Защо Александър? Нямаше ли други имена?

Ибрахим вдигна глава и погледна принца с откровени очи.

— Дълга история — тръсна рамене той. — Ето на, Александър. — И продължи: — Държах всички да ме наричат Александър. Ако ми викаха Жюстиниен, обръщах глава и дори не ги поглеждах. После…

За миг отбягна погледа на принца.

— После? — настоя Сюлейман.

— Тези, които ме отвлякоха, ме кръстиха Ибрахим. И вече съм Ибрахим. Това е моето последно име.

За миг си пое дъх. Изведнъж повиши глас, все едно току-що се беше присетил:

— О, не! Имам си още едно име!

— И какво е то?

— Ибраааам! Нашият кехая… Възрастният ваш роб ей там, от лявата ви страна, Халил ага, ме нарича Ибрааам!

Надзирателят се изчерви като рак, но като видя, че всички, начело с принца и господарката, се разсмяха, се успокои.

— Ибрааам, а?… Ибрааа… Колко „а“-та казва този надзирател?

Халил ага се опита да каже нещо, но така и не успя. Сякаш бяха изгорили езика му с нажежено желязо, та изобщо не можа да го преобърне в устата си. Вместо това размаха ръка във въздуха:

— Охооо! Когато иска, агата слага едно „а“, минава само с Ибрам. Друг път, като реши, прибавя по три-четири. Обаче ядоса ли се, „а“-тата стигат до девет-десет.

Сюлейман не помнеше в последно време да се е смял толкова много. Тук сякаш редът, протоколът, традицията, правилата — всичко това беше останало извън верандата. Този роб на неговите години не се притесняваше да говори, без да му мигне окото за всичко, което му минеше през главата. Умът на Сюлейман, привикнал още от детските години да търси скрития смисъл на всяка дума, на всеки поглед, изпитваше истинско удоволствие да разговаря откровено с някого, който не знае да чете и пише. Че беше роб, роб беше този Ибрахим, а въпреки възрастта си сипеше умни приказки. При това доста умело втъкаваше в думите и остроумие. Откакто се срещнаха, принцът не спираше да се смее — ту за едно, ту за друго.

— Жив и здрав да си, ти, богатият на имена човек! — възкликна развеселен. — Ей, Аллах, виждаш ли какви ги свършихме! Да ти дадем и ние още едно име! Така, откъде си?

Закачливият поглед на Ибрахим изведнъж се помрачи.

— Отдалече… — отрони едва чуто. — Много отдалече. От една страна… толкова далече, колкото е един цял живот.

— Нека. Ти все пак ми кажи. Откъде си?

— Вдигнаха ме от Парга. — Гласът му преливаше от тъга и гняв. — От Парга съм.

— Парга ли? Никога не съм я чувал? Що за страна е тази Парга?

Усети как нещо го жегна под лъжичката. „Не си я чул, а, османлия такъв? — занарежда наум. — Никога не си чувал за Парга, а? Тогава ще те накарам да охкаш и ахкаш! Така ще прославя Парга, че да не остане човек, който да не е чувал за нея и да не знае къде е!“

Очите му се загледаха унесено надалече. Видя наяве вълните, които се разбиваха в скалите на Парга. Подвикванията на надпреварващите се с чайките рибари. Усети мириса на Парга.

— Каква ли е, господарю? — продума. — Много красива. Парга е по-красива от всичко друго.

— Владение ли е на нашия баща?

„На баща ти ли? Откъде накъде ще е земя на твоя баща? Наша си е, на дедите ни.“

— Не. Не е османска. Но…

Гласът му преливаше от мъка. Ибрахим нямаше никакво намерение да я крие.

— Нашите брегове нямали господар. Така говореха рибарите. Тогава бях дете. Какво значи това, се питах. Че ние сме ѝ господарите. Но не било така. Попадали сме под властта на всеки, който ни окупирал. А който ни окупирал, завличал всичко, което намерел. И мене…

Гласът му секна от мъка. Опита се да продължи. Не можа.

Сюлейман се престори на весел, само и само да разсее мъката, изписана по лицето на връстника му.

— Парга, а? — продума доста оживено. — Ето ти още едно име, богаташо на имена! Според мен вече трябва да забравиш всички предишни.

— Да ги забравя ли, господарю!?

— Да. Открих името, което най-много ти приляга.

— Така ли? Мога ли да попитам какво име ми измислихте?

— Паргалъ! Паргалъ Ибрахим!

* * *

„Паргалъ Ибрахим“!

В един момент му се стори, че това име е повтаряно милион пъти.

„Паргалъ Ибрахим.“

Хареса му. Прозвуча му още по-ударно, още по-изразително от Паргалъ Александър.

Паргалъ Ибрахим. Откъдето и да го погледнеше, онзи Александър, който препускаше на дървения кон с дървения меч от победа към победа, си беше една детинска амбиция, в която просто се беше вкопчил с любов. Но това… Това си беше знак откъде е. Първо на първо, не беше от Македония, а от Парга. Жюстиниен от Парга. Но изведнъж Ибрахим му се стори много по-звучно от Жюстиниен.

— Паргалъ Ибрахим ли, господарю?

— Да! Много ти отива. Казвам ти, представяй се вече така, Ибрахим.

Той също бе взел своето решение твърдо до мозъка на костите. Каза си: „Точно така ще ме опознае светът, Сюлейман Османоглу — мен, Арманоглу Паргалъ Ибрахим!“.

Наведе леко глава пред принца като за поздрав.

— Нека радост озарява името ти и съдбата!

— Ето на това въобще не се надявам, принце!

— Защо?

Ибрахим погледна настрана.

— Личи си от това, докъде ме доведе съдбата!

— Да ти кажа една мисъл на майка ми, която тя често употребяваше, а на теб да ти е като обеца на ухото.

Ибрахим видя, че физиономията на санджакбея се понамръщи, и добави:

— Принце, след името аз чакам да закачите и обеца на ухото ми. Ще изпълнявам съвета на вашата валиде, кълна се!

— Майка ми се казва Хафза.

Мъжете от свитата му закимаха почтително с глави.

— Тя е доста живяла и патила жена. Съдбата ѝ я довела от палатите на Златната орда чак до трона на Османската империя. От степите на Крим е, оттам. Иди кажи, че не е шанс, съдба, сполука. Естествено, но не чак толкова. Самата тя е водила не малко борби. Моята валиде е вървяла ръка за ръка с Азраил[17]. Дори и ние видяхме времето, когато смъртта я дебнеше на прага. Със сестра ми Хатидже нощем заспивахме, но майка ми седеше в очакване, без да затвори очи.

— Ами… искам да попитам нещо. Само че всички онези там… — Ибрахим посочи с глава към трапезата, където седяха хората от свитата на Сюлейман. — …опасявам се, че ще се ядосат много и пак ще започнат да мърморят.

— Питай! — махна с ръка към тях принцът в знак да не им обръща внимание.

— От какво се страхуваше вашата валиде?

— По-вярно е да попиташ от какво се страхува, а не „страхуваше“. Защото страхът изобщо не е напускал живота ѝ. Властта и надмощието изглеждат ослепителни в очите на онези, които не ги притежават. Само че ти ела и попитай тези, които разполагат с тях. Властта прилича на танц със смъртта.

Сюлейман замълча. Ибрахим го изчака да продължи, без да се обажда. И в същото време се опитваше да назове с точни имена чувствата, които изпитваше. Принцът изобщо не беше с вирнат нос. Личеше си дори по облеклото му. Придружителите му бяха по-нагиздени, по-надути от него. По някакъв странен начин гласът и погледите му подкупиха доверието на Ибрахим. Изглежда, най-въздействащ беше спокойният му тон. Гледаше събеседника си право в очите и от време на време проговаряше. И убеждаваше хората в това, което казваше.

— Може би няма да повярваш — продължи Сюлейман, — но ако останеше на майка ми, не ѝ трябваше слава, нито власт, нито пък разкош. Щеше да е доволна, ако живееше и в колиби, стига да е заедно със съпруга си, сина и дъщерята. Ето такава жена е моята майка. Казах ти тези неща, за да влезе думата на майка ми в едното ти ухо и да не излезе през другото. Това е съвет, извлечен от пречистения чрез страдания мозък на една жена, прекарала целия си живот в прегръдката на смъртта.

— От думите, погледите и жестовете на господаря става ясно, че съветът на вашата валиде не бива да се предлага на непознат. Уверявам ви, ще съхраня думите и в свитъка на мозъка си на такова място, където никога няма да изтлеят.

— В свитъка на мозъка, а? — възкликна Сюлейман. — Харесва ми този израз, Паргалъ!

— Всеки трябва да си има по един свитък в мозъка — казваше моят баща. — Ако не записваш в него онова, което си научил от живота, като ти потрябва някой ден, няма да можеш да си го спомниш. Щом си изкълват храната, рибите отплуват.

— Рибите ли?

Ибрахим се разсмя.

— Моят баща, господарю… — Изведнъж гласът му се пречупи. — …ако все още е жив и здрав, живее не в палати, а в рибарски лодки. Всеки ден танцува със смъртта — срещу гръмотевиците на бог Сварог, срещу водовъртежите на Посейдон. Ако и той не беше съхранявал в свитъка на мозъка си онова, което е казвал неговият баща, Адриатикът отдавна щеше да го е погълнал.

— Тогава и ние да си отделим по един свитък в мозъка. И на първа страница да си запишем съвета от бащата на Ибрахим.

— Защо да не запишете и още нещо: „Ако не му кажем съвета на нашата валиде, Паргалъ Ибрахим ще си остане без обеца!“ — разсмя се пак Ибрахим.

Сюлейман избухна в такъв смях, какъвто досега не бяха чули от него.

— Знаеш ли — подхвърли той между отделните приливи, — когато ние двамата започнем да си говорим, някой трябва да застава помежду ни.

— Някой ли? Че какво ще прави този някой?

— Ще ни сръчква! Ще предупреждава: „Приказваш много надълго и нашироко, господарю. Ще изпуснеш нишката на мисълта си. Казвай каквото има за казване!“. Иначе няма да свържем двата края на разговора. Виж, изобщо не идва ред за съвета на майка ми.

Колкото и да се чудеха и дивиха хората на Сюлейман, те двамата се разсмяха в един глас като истински приятели. Смехът на Сюлейман беше невъздържан, а на Ибрахим — от все сърце, но почтителен.

— Слушай! — рече Сюлейман. — Майка Хафза казваше така: „Става не това, което каже ханът, а каквото каже съдбата. Не се вкопчвай във вчерашния ден. На днешния не се доверявай. От бъдещето не се плаши!“.

— Добре казано!

— Има и продължение. „Умният не забравя вчерашния ден. Не е съгласен с днешния. Не оставя бъдещето си в ръцете на съдбата“. Това искам да ти кажа и аз. Става това, което реши не ханът, а съдбата, но да изградиш бъдещето си е в твоите ръце. „Не забравяй вчерашния ден. Не се предавай на днешния. Не си оставяй бъдещето в ръцете на съдбата!“ Разбра ли съвета на майка ми?

Ибрахим кимна. А наум си каза: „Без да съм знаел, аз съм си изпълнявал съвета на майка Хафза“.

— Кълна се! — отговори, без да му мигне окото, впил поглед в Сюлейман. В гласа му прозвуча твърда решителност. — Паргалъ се заклева! Няма да забравя вчерашния ден. Няма да се примиря с днешния. И няма да оставя бъдещето си в ръцете на съдбата!

XVII

ХАН ПО ПЪТЯ КЪМ СТОЛИЦАТА

От часове лежеше върху влажната земя. Не помръдваше. Ако го видеше някой, в първия момент щеше да го помисли за умрял. По лицето му пробягна заканителна, коварна усмивка. Един миг на изненада му беше достатъчен. Щеше да скочи като пружина и с извитата кама да ѝ пререже гърлото.

Само че вече не беше много сигурен в това. Понеже от дълго време не се бе раздвижвал, тялото му изстина, цяла нощ отгоре му се сипа слана. Влагата се беше просмукала до мозъка на костите му.

Макар че вече се развиделяваше, в гората още беше тъмно. Големите листа на дърветата закриваха слънцето като плътна завеса. Колкото му позволяваха да се прокрадне през тях, само толкова просветваше тук-там из гората. Най-големият му съюзник в работата, която трябваше да свърши, беше мракът.

Беше изтегнал дебелото си туловище до стъблото на един бук, избран да му служи като параван. Криеше се под треволяка и храсталаците. Беше един от седмината телохранители на шаха. Никой не можеше да бъде по-смъртоносен от тях. Никой не умееше да се спотайва като тях, да преследва с безкрайно търпение мишената по следите ѝ и щом настъпеше моментът, да се изхвърля като пепелянка и да нанася смъртоносния си удар. Дойде му наум за белега над лявата гръд. Лицето му незабелязано се смръщи. Никого не можаха да направят такъв телохранител като Исмаил — с толкова набито око, толкова бърза ръка и такова каменно сърце. Така например той беше подбран да върви по пътя на телохранителя заедно с още хиляда и четиридесет расови мъже. Изтърпя рамо до рамо с тях изтезанията, глада, жаждата, огъня, предателството, отровата и всичко останало, което може да направи живота непоносим. В края на първата година четиристотин от хиляда и четиридесетте кандидати вече ги нямаше. Някои — защото не понесоха тежкия режим, недоимъците и изтезанията, а други — защото умряха от болестите, които сатаната разпръсна из пустините на Сафевидите. Пред втората година загубите бяха още по-големи. Имаше дори и полудели. Половината от останалите станаха наркомани. Бехнам беше един от тях. Замъглеше ли му се главата от хашиша, той се чувстваше силен, решителен и по-важното от всичко — по-безмилостен. А на него точно това му трябваше. Нощем, когато смъркаше хашиш, някакъв глас започваше да му говори: „Ти, Бехнам, си смъртоносно оръжие!“. А оръжията не трябва да проявяват чувства. И той не жалеше никого. Кажеха ли му: „Убий го!“, той убиваше. Знаеше, че ако не го направи, друг кандидат щеше да клъцне неговото гърло.

Третата година започнаха сто и десетима. Обучението вече беше стигнало дотам, че повече не можеше да се издържа. Лягаха върху нагорещени на огън тухли. Изпращаха ги един по един в пустинята без храна и без вода. Врагове — много. Изпържени от жега дни. Смразяващи от студ нощи. Подвижни пясъци, които поглъщат хората. Отровни змии. Скорпиони колкото длан. И те. Всеки един от тях — враг на другия. Всеки от тях знаеше — за да стане телохранител на шаха, ще трябва да види сметката на съперниците си. С всеки убит кандидат се приближаваха малко по малко към успеха. Трябваше да бъдат бдителни и безмилостни, за да останат живи.

В края на годината от всичките хиляда и четиридесет мъже, с които поеха заедно по този път, оцеляха само четиринадесет. Четиринадесет живи смъртоносни оръжия! Шахът обаче искаше само седмина. Замисълът беше от ясен по-ясен. Още седем щяха да умрат. Бехнам беше твърдо решен да бъде сред живите, а не сред умрелите. Когато му пошепнаха на ухо кой е неговата мишена, не трепна, не отказа. Дори не му мина през ум да каже: „Но той е моят приятел!“. Не искаше да става така, но стана. Щом трябва да бъде така, този, който трябваше да умре, щеше да умре! Знаеше, че и приятелят му мисли като него.

Беше на прицел. Казваше си: „Или той, или аз!“. И двамата вече си пазеха гърба. Забравиха що е сън. Само се преструваха на заспали. Но се усещаха, че не спят. Не отделяха очи един от друг. Дебнеше да го улови в някоя незащитена позиция. „Търпение! — си казваше. — Защо мислиш, че те заровиха цял-целеничък на такова място, където бъкаше от отровни змии, и ти казаха: „Търпение!“? Ето затова! Търпеливо изчакваше момента, когато щеше да убие единствения си приятел. И този момент настъпи. Бехнам въобще не се поколеба да забие камата в сърцето на Акбар. Дори не помисли, че Акбар му е приятел от детските години, че някога си деляха и залъка, и глътката. Не си спомни, че заедно постъпиха в този ад, че останаха приятели и през трите години, прекарани по ръба на смъртта, че той му лекуваше раните, получени по време на обученията. Не се трогна и от свирепия блясък в очите на Акбар, когато замахна с камата си. Нямаше съмнение, че малко да беше позакъснял, той щеше да направи същото. Оставаше му единствено да ускори смъртта на приятеля си. Изтегли камата от гърдите на Акбар, заби я в корема му и разряза червата.

Телохранителят вече беше той! Телохранителят на шах Исмаил!

Един от седмината, които Исмаил изпрати срещу Османската династия.

Славният отличителен белег за това беше ето тук, на гърдите му. Трите дълбоки и дебели бразди, жигосани с нажежен нож над лявата му гръд.

И сега беше изправен пред новата си мишена.

Той щеше да я ликвидира!

„Ами ако се провалиш?“ — му пошепна немощен гласец. Това бе гласът на човешката му същност, която остави навън още преди да влезе в ада на телохранителите. Толкова усилия положи да го изтръгне от себе си и да го захвърли някъде. И беше успял. Той стана един от седемте примера как може човек да бъде превърнат в кръвожаден звяр. Но ето пак, в такива най-неподходящи моменти, гласецът се обаждаше. Бехнам му изръмжа: „Стига! Не разбра ли най-сетне, че за телохранителите на шах Исмаил не съществува такава възможност като „провал“!

Провалът означаваше смърт. Където и да избягаше, където и да се скриеше, ужасната смърт щеше да го проследи и намери. Отмъщението на шаха!

„Нямам ни най-малко намерение да умирам“ — помисли си той. И никога не беше имал! Седмината останали от хиляда и четиридесетте постъпили в ада телохранители бяха обучени на ето това: Другият да умре вместо теб!

И другият щеше да умре!

* * *

Бехнам не отделяше очи от хана отсреща. Беше запечатал в мозъка си всяка подробност, всяко движение. Преследваше ги по петите вече от четири дни. Всичко знаеше — как се подреждат колите, на какво разстояние едни от други се движат конниците. Наизуст беше научил кога настъпва времето за смяна на дежурните. Още щом си кажеше: „Ей сега ще пристигнат“, само след пет-шест минути от хамбара зад хана се изнизваше поделението на караула. Някои влизаха вътре, вътрешните излизаха. Пред входната врата на хана оставяха трима. Изправяха се на пост до стената през десет-петнадесет крачки. Имаше охрана дори и на покрива — четирима постови да наблюдават на четири страни.

Днес обаче се случваше нещо странно. От снощи насам ставаха много по-различни отпреди това неща. Някои от тях се вършеха в друг порядък, а не по този, който знаеше наизуст.

„По дяволите!“ — изруга така, както си лежеше. Нощес вече щеше да си е свършил работата. По това време скритият в пазвата му пощенски гълъб щеше да е полетял към шаха с прикрепеното на крака му шифровано съобщение: „Свърших си работата!“ Това означаваше: „Умря! Стрелата на шаха прониза Селим право в душата“!

Имаше обаче нещо, което не можа да си обясни. Както на всяко място, където спираха за почивка, така и сега колите бяха изтеглени в определения порядък до хана, около втората кола охранителите бяха направили с конете преграда. Лостовите бяха разпределени по места, само капитанът влезе в хана заедно с петима охранители, след направената проверка излезе и чак тогава разреши на мишената да слезе от колата. И той, разбира се, както всеки друг път, виждаше единствено безплътния тюл, който се движеше в образувания от охранителите коридор, и островърхите шапки. А в ушите му звънваха безгрижни женски гласове.

Жените в хана, мъжете — по двора и в хамбара. Такъв беше редът.

След като пътниците от втората кола и другите две коли след нея слязоха, гъмжилото от войници се разпръсна. Хората на ханджията започнаха да им носят храна и напитки.

Като се свечери, запалиха факли, свещници, фенери. В четири прозореца на втория етаж едновременно блесна светлина. Голямата стая. Другите прозорци не светеха. Значи и останалите жени бяха в голямата стая. При нея.

Всичко се повтори както през предишната и през по-предишната нощ. Чак докато снощи вечерта жената на ханджията не се появи пред прага на разкривената врата. От мястото, където се криеше, Бехнам не можеше да чува гласовете. Но по размахването на ръцете ѝ той разбра, че тя крещи нещо. Веднага след това видя как от хамбара изскочиха цял куп войници и хукнаха към хана.

Какво ли ставаше?

Всички фибри на обучения да убива Бехнам изтръпнаха. Беше станало нещо и той от това място тук не можеше да го разбере.

„Дяволите да го вземат! Какви ли са ги надробили там?“

Трима войници излязоха от хана, взеха да викат нещо и се втурнаха да тичат презглава в различни посоки — а това например беше едно от странните неща; той знаеше, че капитанът през предните вечери не оставяше вътре други войници, освен дежурящия на пост, сега обаче начело с командира си вътре се бяха струпали цял куп охранители.

„Търсят някого.“

Явно не знаеха къде е, затова викаха на вси страни. И не можеше да чуе какво точно казват. За момент му хрумна налудничава идея. Да стане от скривалището си и да се доближи повече до хана. Да разбере какво става. Но веднага се отказа. Ами нали всички охранители са вдигнати на крак, ако ги доближи, щяха да го хванат, преди да е направил и десет крачки. Това щеше да означава провал. А да бъде уловен за убиеца телохранител беше по-лошо и от смъртта. Голямо черно петно върху името. Никога нямаше да допусне подобно нещо.

В нощния мрак можеше да следи накъде тичат войниците единствено по факлите. Едната от трите тръгнали на три страни факли внезапно спря. Другите две — също. Явно тази, която спря първа, беше открила търсения човек и беше съобщила на другите. Двете факли се върнаха и бързо се понесоха към първата. Под светлината на трите събрани на едно място факли Бехнам успя да различи, че тримата войници говорят нещо с някакъв висок мъж. Не след дълго трите факли заедно се отправиха към хана. Те водеха натам човека, когото намериха.

Кой беше той? Какво се беше случило в хана? Защо водеха този мъж натам? Ами нали той беше дебнал толкова нощи и беше сигурен, че капитанът не пускаше вътре никакъв друг мъж, освен дежурните на пост. Не пускаше да се качат дори хората на ханджията. Оставаше единствено дежурният, сам-самичък, пред пълните с жени стаи. Снощи обаче някакъв човек, издирван под дърво и камък, беше дотичал презглава и беше пуснат вътре без въпроси и разпити. Не бяха минали и пет минути след като той влезе, когато капитанът и струпалите се в къщата войници излязоха. Но високият не беше с тях. Бяха го оставили вътре.

„Странно! Много странно!“ — си каза Бехнам, свит в скривалището си.

За момента просто не можеше да реши как да постъпи.

Нещо се беше случило. Но какво?

Напъваше си мозъка до пръсване, за да открие причината за тази тревога. Но той беше обучен предимно да действа, а не да мисли. И действаше, без да се замисля.

Капитанът беше увеличил броя на обръча от охранители покрай къщата. А останалите войници вместо да отидат, да се сгушат в сламата и да заспят, седяха на групички и си говореха нещо.

Най-накрая се отказа да следва плана, който си беше набелязал. Беше станало нещо и Бехнам трябваше да прояви търпение, докато не разбере какво е то.

Съдбата беше отпуснала още мъничко живот на неговата мишена. Колко? Може би няколко часа, може и два, най-много три дни. Ако на четвъртия ден жертвата видеше зората, тогава за Бехнам вече нямаше да е останал никакъв шанс да изпълни святата си задача.

Сега не можеше да прецени колко време е минало.

Може би две четвъртинки, може би цял час.

Изостри вниманието си, когато се отвори голямата порта на хана.

Отвътре излезе някакъв висок човек. Слаб като върлина. В същия момент капитанът, с двама войници с факли от двете му страни, се втурна към вратата. Високият обясни нещо на командира и си замина.

Ето това беше пък второто странно нещо. До тази нощ никой от кортежа не беше спал в колата си. А погълнатият от мрака дългуч отиде до последната кола и повече не излезе оттам.

Странно, много странно. Османлията вършеше непривични неща.

А най-странното нещо Бехнам изживяваше точно сега. Не се извършваше никаква подготовка за отпътуване. Иначе, преди още да пукне зората, подкарваха конете към колите, прислужниците товареха денковете и багажите и щом слънцето започнеше да изплува над хълма зад хана, охранителите се нареждаха в две редици до втората в редицата кола и чакаха да преминат жените, от които Бехнам виждаше само върха на интересните им високи шапки. Две сутрини се изкатерваше на едно високо дърво, за да прецени дали може да си свърши работата със стрела. Като разбра, че е повече от невъзможно, той се отказа и измисли един достоен за себе си план. Ще изтрещи като гръм от небето, ще блесне като светкавица, смъртта като избухнала в неговата ръка гръмотевица ще прониже целта право в сърцето. А после… За него нямаше после! Щом му кажеха, че той има над лявата гръд белег от кама, Селим щеше да разбере откъде изгрява слънцето! Щеше да изпрати женски дрехи на шаха на шаховете Исмаил шах като залог за унижение. Но щеше да е късно. Освен това по-нататък имаше още шест смъртоносни телохранители, преследващи всеки своята мишена. Султанът на османската държава щеше да понесе още пет удара. Седмият телохранител щеше да му отсече главата, вече пронизан в душата, измъчен от страдания.

Децата щяха да ритат отсечената глава на Селим по улиците на Тебриз. Жените — да плюят по мъртвото му лице. Със своите седем удара седемте телохранители щяха да променят хода на историята. И толкова! Бехнам беше единият от тях.

Единият от тях, но какво ставаше? Защо ли още не бяха започнали приготовленията за пътуването? Дори и конете не бяха впрегнали. Няколко войници се мотаеха съвсем безцелно. Двамина изчезнаха сред дърветата. Разтревожени бяха само ханджията и жена му. Тя начесто влизаше и излизаше от хана, качваше тави, тенджери. И чираците от кухнята носеха димящи казани с чорба за осъмналите в хамбара войници.

Разтърси го внезапно хрумнало предположение: „Няма да тръгват!“.

Дявол да го вземе! Но защо?

За да си изпълни той плана, кортежът трябваше да тръгне на път. Малко преди да потеглят, той щеше да се метне на коня си и да препусне към мястото, където щеше да нанесе удара. Беше пресметнал всичко до най-малката подробност. Смъртта щеше да се стовари върху главата на мишената оттам, откъдето охранителите най-малко очакваха. От въздуха! Когато щяха да минат под Ясъкая, колата щеше да забави ход и Бехнам щеше да скочи върху нея. Докато примигнат с очи, той щеше да си е свършил работата.

Разсмя се ехидно така, както си лежеше върху земята. Но веднага се намръщи. Удари с юмрук по пръстта. Но ето че не тръгваха. „Защо, защо? — сипеше ругатни наум. — Тръгвай бе, щерко Селимова! Не ме карай да чакам повече, за да ти взема душата! Хайде, идвай!“

Изведнъж мъглата, която беше обвила съзнанието му, се проясни: „Болна е!“.

Да, само това беше възможната причина за всички странни неща.

Мишената му се беше разболяла.

И човека, когото намериха и доведоха през нощта, сигурно беше лекарят. А кортежът не тръгваше тъкмо защото момичето беше болно.

* * *

Нищо не помръдваше. Само четирима войници се метнаха на конете си и отпрашиха нанякъде. След около три часа се върнаха. През целия ден вратата на хана се отваряше единствено при смяната на караула. И толкоз! Не се мяркаше дори и ханджията с жена си. Бехнам не изпускаше от очи и колата на високия мъж. Там не се забелязваха никакви признаци на живот. По едно време дяволът му разчопли мозъка и той изпадна в недоумение.

„Проспа ли го, Бехнам?“

Закачката на дявола звънна в мозъка му като подигравка.

„Амиии, не!“

„Сигурен ли си? Да не би по някое време да си се унесъл?“

„Абе ти не знаеш ли, че щом някой смъртоносен телохранител се закачи за мишената си, докато не ѝ вземе душата, не знае що е сън?“

„Е защо тогава в онази кола няма никакво движение? — престори се дяволът на ни чул, ни видял. — Къде е оня, високият като върлина мъж?“

Не знаеше. Нямаше го, на. Сигурен беше, че човекът не е излизал от колата си. „Убеден ли си наистина?“ — попита се сам в един момент. Нали можеше да не го е видял през нощта, в този мрак?

Не можеше. Сутрешната чорба не отиде до колата.

Обедът — също.

Четвъртото странно нещо се случи следобед. Тъкмо Бехнам щеше да реши, че след като се е прибрал в колата, човекът е умрял, колата на дългуча се разлюля. Въздъхна с облекчение:

— Слава богу! Идвай най-сетне, излез навън, че да ти видя физиономията на дневна светлина!

Вратата на колата бавно се отвори. Бехнам се наежи до последната фибра на тялото си.

Високият слезе.

От устата на Бехнам се отрони неволно възклицание:

— Ах! Какво е това?

Дори отдалече си личеше колко е красив този мъж.

Лекарят!

Не знаеше защо си го помисли, но реши, че само лекар може да притежава такава красота.

Сетивата му изкрещяха в един глас: „Стани! Вместо да се излежаваш тук, промъкни се колкото може по-близо до онази кола. В нея има нещо лошо. Ще се случи нещо. Стани!“

XVIII

САРУХАН, ЧИФЛИКЪТ НА КАСЪМ АГА

И двамата известно време не намериха думи. Гледаха се един друг мълчаливо.

Не само Сюлейман и Ибрахим, ами и всички останали на верандата онемяха. Изпаднаха в смут и хората на принца, и момчетата от чифлика, и прислужниците. Ферахшад ханъм не знаеше нито какво да си помисли, нито какво трябва да каже. Само убедително повярва, че на Ибрахим му е пораснала дяволска козина. Наследникът на трона на великия Селим хан — принц Сюлейман, седеше и си приказваше най-приятелски с един роб, избухваше в смях. И като че ли това не му стигаше, ами и слушаше съветите на роба.

Ферахшад беше и радостна, и разтревожена, но най-вече — обидена. Не знаеше, че Ибрахим е толкова разбунтуван против орисията си, която го е довела дотук. Какво ѝ имаше на орисията му? „Ако тя не ме беше изпречила на пътя му, кой знае по кои краища щеше да го завлече!“ — заключи в себе си тя. Но дали сега е така?

Мълчанието наруши Сюлейман:

— Паргалъ, я кажи! Щом рожденото ти име е Жюстиниен, ти грък ли си?

Ибрахим не го остави да се смее сам.

— Това също е малко объркано, господарю. Баща ми е италианец, майка ми — гъркиня. Нейният баща е хърватин. Аз се чудя и мая какъв трябва да съм. Ако кажа грък, баща ми ще се разсърди. Той ако каже: „Моят син е италианец!“, майка ми ще се нацупи. Дядо ми пък всичките ги надминава. Само мърмори: „Хърватин е, хърватин!“.

— Добре де! — разсмя се с глас Сюлейман. — Онези, дето са те отвлекли, са свършили добра работа. Вече няма защо да се питаш какъв си. Ето на, станал си накрая османлия. Какво повече искаш?

— Станах, господарю, станах! — замислен промълви Ибрахим. — Станах османлия!

— И езика ни си научил чудесно!

— Научих го. Както имената ми, така и езиците, които научих, са много. Знам гръцки, италиански, хърватски и сръбски. Благодарение на учителите, които господарката нае, започнах да изучавам и персийския. Но там още съм съвсем в началото.

— Добре, добре. Тогава с теб можем да си говорим на тях. Ние също поназнайваме по малко или повече много от тези, които изброи. Плюс това разбираме донякъде грузински, малко арабски и малко руски.

— Това, което чувам, страшно ме зарадва, принце!

— Защо?

Изведнъж лицето на Ибрахим просветна и той изрече на сръбски:

— Ще ви кажа на един от тези езици някои неща, които единствено вашият разум ще може да схване. Така няма да изправим участниците във вашия кортеж един срещу друг в непристойния спор дали да ми изтръгнат езика чак от гръкляна, или да ми отсекат главата.

Сюлейман се обърна към Ферахшад:

— Вие сте голяма щастливка, че притежавате такъв помощник!

Господарката само наведе глава. Доста притеснена, тя успя да промълви:

— Той има и друга дарба, господарю. Заради това го извиках при вас.

— Така ли? И каква е тя?

— Ибрахим е творецът на вдъхновените напеви, заради които нашият принц благоволи да ни удостои с посещение.

Сюлейман реагира така спонтанно, като че ли щеше да скочи на крака. Хората от свитата му видяха това негово движение и понечиха да изхвърчат от диваните, където се бяха разположили най-спокойно. Сюлейман обаче се отказа и остана седнал, но някои вече бяха успели дори да се изправят.

— Какво казахте?

Принцът така и не даде възможност на Ферахшад да му отговори, обърна се към него:

— Ти ли, Ибрахим, създаваш онези божествени мелодии? — попита повече с удивление, отколкото от любопитство. — Истина ли е?

Сви устни.

— Не знам божествени ли са или не, господарю, но ако имате предвид мелодиите, да, аз ги свиря.

— Свириш? С какво?

— Ето с това.

Сюлейман се обърна натам, откъдето долетя гласът.

Кехаята Халил ага стоеше превит в поклон надве с цигулката и лъка — държеше ги в ръце, откакто Ибрахим пристъпи преди него към принца.

— Ела насам, ага! Застани пред мен!

Кехаята тръгна натам, както си беше превит надве. Като стигна до Сюлейман, се захлупи до пода.

— Така, изправи се, изправи се! На това нещо ли свириш, Паргалъ?

Халил ага изпревари всички:

— Няма да повярвате, господарю, ама Ибрааам с този дяволски инструмент…

— Простак такъв!

Откакто пристигнаха, принцът за пръв път повишаваше толкова силно тон.

— Как може да е дяволски инструмент нещо, което гали душата с такива чудесни мелодии?

И пак се обърна към Ибрахим:

— Какво е това?

Ибрахим хвана за тънкия гриф инструмента и му го показа:

— Ние там го наричаме цигулка.

— А другото?

— То е лъкът. Движи се по струните.

В очите на принца грееше подчертан интерес.

— Цигулка и лък.

— Толкова безформено нещо! — обади се от съседната маса един молла. — Човек чак да не повярва, че мелодията, която чухме с нашия принц привечер, е излязла от тази дъска.

Ибрахим не прикри яда си, обърна се и го изгледа. После се обърна пак към принца:

— Този ваш служител да не е главният ви музикант?

Сюлейман се разсмя с глас.

— Хюдаи Челеби е един от нашите учители, които още от детски години ни вкарват в правия път. Много неща сме научили от него. Отдаваме му заслуженото уважение. Той знае всичко. Но ето на, няма човек без недостатъци. Нашият учител си има един недостатък и това е, че се съмнява във всичко. Ако някой каже: Слънцето изгрява сутрин, а залязва вечер, Хюдаи Челеби ще попита: Нима? Ама че заяждане. Лала, това е толкова ясно. За какво ти трябват факти и доказателства? Няма полза да повтаряш, че слънцето изгрява сутрин, а залязва вечер. Той си знае неговото: Нима? Къде му е доказателството? Има ли факти? Ако питаш него, съмнението е основата на напредъка. Ако не изпитваш съмнение, прогрес не може да има. Така казва.

С просветнало лице Ибрахим погледна към принца.

— Благодарение на учителя на нашия господар закачих още една обеца на ухото си.

Полекичка извъртя глава към Хюдаи ходжа. Гневният допреди малко поглед сега беше разведрен.

— Няма да забравим съвета ви, лала[18] Челеби. Простете ми, ако одеве съм преминал границата. Това е то, мозък на роб!

Хюдаи Челеби подсказа с лека усмивка, че е приел извинението му. А в себе си заключи: „Ама че роб! Очите му преливат от интелект. И доста е образован. Виж го ти, как само води словесния двубой със Сюлейман!“.

— Според мен — обади се тихо той, — съмнението е дар от Аллах за неговите създания. То е украшение за ума. Извор на познанието. Без съмнение нищо не може да се научи. Нищо не може да се постигне. Дори животът на човека зависи от съмнението.

Полузатворените му очи се срещнаха с Ибрахимовите. Продължи, но в гласа му назидателният учителски тон вече отсъстваше, звучаха приятелски нотки:

— Пътят за отхвърляне на съмнението минава през отстраняването на колебанието. Ето затова са необходими фактите и доказателствата.

Лалата отново се обърна към принца:

— След като този богат на имена младеж твърди, че благозвучието, което е удивило нашия принц, произлиза от тази дъска, нека да ни покаже доказателството. Да видим що за звуци издава тя.

— Правилно! — засмя се Сюлейман. — Да видим сега твоето доказателство!

* * *

Ибрахим притисна цигулката между рамото и брадата си. Нагласи пръстите на лявата ръка над тънкия гриф. Имаше чувството, че ще се задуши от вълнение. Досега беше изтеглял лъка единствено заради себе си. А и за Ферахшад. Сега обаче щеше да свири за сина на най-могъщия човек на света. Поизправи се, без да обръща внимание на мърморенето откъм трапезата на свитата. Тъкмо се приготви да докосне с лъка струната „ла“, когато принц Сюлейман скочи набързо и го спря:

— Не, не!

Повечето от присъстващите на верандата си рекоха: „Стана тя, каквато стана! Този роб не спази поне малко благоприличие! Ще видиш ти, щом предизвикваш високопоставения си санджакбей така, че да скочи на крака. Ще ни даде да се разберем“.

Ибрахим стоеше все така с цигулката под брада и с лъка в ръка. Едва тогава чу мърморенето. Разтревожи се какво ли беше направил, че да ядоса пак тези бейове. А и физиономията на Сюлейман подсказваше, че ще заповяда нещо.

— Чакай! — каза той. — Не искам така!

Всички наостриха уши и зачакаха да видят как санджакбеят ще накаже роба.

— Ако тази дъска ражда благозвучие, което може да ни върне от пътя, не бива да я слушаме сред тропането на чинии и чаши. Ще е непочтително и към изпълнителя, и към слушателя.

Ибрахим бе удивен. Що за човек! Толкова години беше подмятан в ръцете на османлиите, но такъв като Сюлейман не беше срещал — толкова завладяващ, толкова умен, а и толкова благороден. Усмихна се на своя връстник със смесени чувства на благодарност.

Принцът плесна с ръце.

— Бързо раздигнете всичко това! Бързо, бързо! Не се бавете!

Разтичаха се прислужници и наложници. В надпреварата час по-скоро да се разчисти трапезата се включи дори и Ферахшад. Почти до самия шадраван приготвиха миндер за принца. Не искаше и да чува за чинии и паници, но все пак оставиха на достъпно за ръката му място купичка и една пълна със сироп кана с тънко гърло.

— Пригответе още един миндер до шадравана. Започне ли Ибрахим да тегли лъка, да не чувам повече ни гък, ни мък! В противен случай не отговарям за последствията!

Всичко вече беше наред, Сюлейман даде знак с ръце да не се говори повече, отиде и се настани върху постелката с кръстосани крака. Лицето му издаваше вълнение. Беше щастлив, притихнал, трепетен. Потупа с длан отсрещния миндер да покаже на Ибрахим къде му е мястото. Той отиде и клекна върху двете си колене. Поизпъна се, за да притисне цигулката с рамо, гърбът му се опря в камъните на басейна. Лекият вечерен полъх откъсна от фонтана прохладни водни капчици и ги посипа по тила му.

— Погледни натам, Паргалъ!

Сюлейман сочеше с пръст луната, блеснала в преливащата от морави в черни багри нощ като жълт, невиждан никъде по света китайски порцелан.

— Хайде! — прошепна. — Засвири такава мелодия, която да ни грабне и да ни понесе към луната и звездите.

Само след миг Ибрахим щеше да опъне лъка върху струните, но се спря. Така, клекнал, не можеше да свири. Нищо не каза, просто се изправи. Струпаните около басейна безмълвни участници в кортежа веднага се разшумяха. Едва тогава разбра, че се е посрамил, щом принцът си седи, а той стърчи над него прав на крака. Но нямаше друг начин. На колене не може да се свири на цигулка!

— Простете! — обърна се към Сюлейман с толкова висок глас, че да го чуят всички. — Не мога да свиря седнал.

В този момент Сюлейман направи нещо съвсем неочаквано. Натисна се по-силно на ръката, с която се подпираше на пода, и се изправи.

— Тогава не може и да се слуша седнал.

Като видяха, че Сюлейман стана прав, изхвърчаха от постелките си и останалите. Сега всички бяха на крака.

Принцът дойде и се изправи до Ибрахим. Опря ръце в мокрите камъни на басейна. Погледнаха се очи в очи. Видя в погледа на принца безпределно трепетно щастие. А Сюлейман прочете отправената към него признателност. Усмихнаха се. Това беше съкровена, безкористна, непревзета, но топла, приятелска, съучастническа усмивка. Сюлейман вдигна глава към луната.

— Хайде сега. Покажи вълшебството на тази дъска.

Ибрахим отстъпи две крачки назад и застана пред него. Ръката, която държеше лъка, посегна към центъра на цигулката. Отначало се плъзна като вихър върху „ла“-то. След него пръстите на Ибрахим заиграха върху „ре“, „фа диез“, „до“, „сол“, отново „до“ и „ла бемол“, после лъкът настървено се втурна от тази към другата струна.

На верандата цареше безмълвие. Въздействието на цигулката беше много по-мощно от предупреждението на принца. Дори насекомите прекъснаха едновременно подхванатата си стройна песен. Нощните птици нададоха ухо към вихрената мелодия, на която пригласяше ромонът от фонтана при басейна. Всичко живо слушаше Ибрахим.

„Ми“ обходи тишината като същински писък. Изтръгнатият от лъка тон сякаш зовеше за помощ. След него Ибрахим изтегли с лъка три ритмични натиска върху „ла“. Пръстът му натисна „фа диез“, лъкът премина цял от върха към жабката и докато го изтегляше обратно пак към върха, пръстът му завибрира върху „фа диез“, после застина. Вибратото на цигулката се извиси в хлип и плъзна навред.

Сюлейман откъсна поглед от омаята на луната и отправи очи към Ибрахим. В този момент отделните мотиви се преплитаха в игрива благозвучна хармония. Видя връстника си да отмерва такта с десния крак. Изведнъж се стъписа. Неусетно и той самият беше започнал да тактува.

Игривата мелодия като че ли щеше да продължава все така и нататък, но след едно продължително изтегляне лъкът започна да се моли, да стене. Сега всеки се заслушваше в плача на цигулката. Незабелязано Сюлейман се огледа наоколо. Гордите бейове, служителите от чифлика на Касъм бей, господарката му — всички, ама всички стояха като занемели. Ветрецът се беше отказал да шумоли из листата на дърветата. Притиснал буза до цигулката, Ибрахим стоеше неподвижно изправен, със затворени очи, само пръстите му играеха като полудели върху четирите струни. Никой не разбра, че в този момент едно момче, възседнало своя дървен кон, размахва дървения меч срещу врага и препуска от победа към победа.

След три силни, ударни акорда той вдигна лъка нагоре като същински меч. Последното „ла“ увисна във въздуха, после бавно и полека заглъхна в ушите. Остави след себе си неизказана тишина. Звънтеше единствено ромонът на шадравана и падащата от него в басейна вода.

Ибрахим отвори бавно очи. Нямаше ги момчето с дървения меч и дървения кон, нито вълните, които се разбиваха в скалите, нито зелените поля, плъпнали към планините със снежните върхове. Нямаше ги рибарите с техните весели закачки. Цял куп мъже със саръци по главите седяха и го гледаха с втренчени очи. Седяха и мълчаха. Ибрахим ги беше грабнал, отвел нанякъде и оставил там. Не дишаха, не продумваха, не помръдваха.

Дори и Сюлейман.

Ибрахим свали цигулката, свали и лъка.

Все още никой не помръдваше, звук не се чуваше. Сякаш някакъв магьосник беше дошъл да ги хипнотизира.

Не го харесаха!

Тази мисъл проряза съзнанието му само за миг. „Не! — оспори се сам веднага. — Хубаво свирих. И то много хубаво! Вложих всичките си чувства, всичката си страст, всичките мои болки и всички мои мечти!“

Ами ако не го беше харесал?

Какво щеше да прави тогава? Дори за миг не се замисли. В края на краищата, ако спреше да се наслаждава на луната и звездите, ако се намръщеше и речеше: „С това ли ни омагьосва миналата вечер?“, щеше да хвърли в краката му и цигулката си, и лъка.

Споменът внезапно го отведе години назад. Към една бурна нощ, когато го хванаха пиратите. Това бе преломният момент в неговия живот. И сегашният момент беше точно такъв. Сюлейман щеше или отново да му пренапише съдбата, или да го остави като роба свирач и да си продължи по пътя на своята блестяща съдба.

— Какво беше това?

Господи, най-сетне! Най-сетне се чу някакъв глас, някакъв дъх!

Очите на принц Сюлейман бяха залепени върху него. В тях блестеше сиянието на съзерцаваната допреди малко луна.

— Ибрахим — промълви той, — какво беше това, което изсвири?

— Един сръбски танец, принце.

— Вихрен танец.

— Да.

Сюлейман се беше завърнал от света на своя унес, събуди се и свитата му, разнесе се шушукане. С крайчеца на окото Ибрахим видя как мъжете кимаха с глави един към друг — това беше знакът, по който Ибрахим разбра, че са го харесали.

— Сръбският вихър ни грабна от басейна на госпожата и ни отнесе на луната. Ту се натъжавахме, ту се разлудявахме. В някои моменти сякаш препускахме на галопиращи коне в степите…

— Ако ви е харесало…

— Да ни хареса ли? Какво говориш, ей ти, богатият на имена човек? Нима не си даваш сметка? Ти направо ни заплени!

Рязко се обърна към учителя Хюдаи Челеби:

— Лала, хареса ли ти неговото доказателство, фактът? Видя ли в каква божествена хармония тази дъска ту ридаеше безутешно, ту кипеше от жизнерадост?

Челеби се усмихна и кимна с глава.

— Все пак, принце мой, изкуството не е чак толкова в дъската, колкото в пръстите, които я командват.

— Така е, така е! Докато Ибрахим разплакваше цигулката, на Мухиби пък му дойде вдъхновението. Осениха го два стиха.

— Мухиби ли?

— Недей да си въобразяваш, че само ти си богат на имена. Мухиби е нашият псевдоним. Съчиним ли стихотворение, под него слагаме печата: „Мухиби“. Чуй сега, да видим ти пък дали ще харесаш изкуството на Мухиби!

Сюлейман замълча. Плъзна очи към звездите. Поизкашля се веднъж-дваж да настрои гласа си. Сетне с носов глас изля хрумналите му в този момент два стиха:

İnlerem tanbur-veş bagrum delindi ney gibi

(Инлерем танбур-веш багрум делинди ней гиби)

Bezm-i gamda mesken oldu kuşe-i hicran bana!

(Безм-и гамда мескен олду куиле-и хиджран бана!)

Свитата на Сюлейман нададе възгласи на възхищение:

— Оооо!

Ибрахим обаче нищо не разбра. Принцът улови погледа му, изпълнен с недоумение, и се засмя:

— Естествено, нищо не си разбрал?

— Простете! Значи още не съм научил езика ви.

— Ами че това не е турски език. Персийски е. Виж: аз казвам: Инлерем танбур-веш, това значи Ридая като тамбура. И по-нататък: багрум делинди ней гиби — Гърдите ми пронизани са като ней[19]; Безм-и гамда — и върху земята на скръбта, мескен олду куше-и хиджран бана! — превърнах кътчето на нашата раздяла в дом. Харесва ли ти?

— Поезията на принца е нещо много по-необикновено от моето свирене.

— Хайде и ти пък, като тях! — махна с ръка Сюлейман и с брадата си посочи хората от свитата, които още си шушукаха какво прелестно двустишие е изрекъл. — Не искаме да бъдеш салкъм от лозето!

— Моля? Пак не можах да разбера.

— Имаме такава поговорка — прошепна, наведен към ухото му. — Казваме: „Грозде грозде като гледа, почернява!“. — Метна поглед към свитата, — Стига ни толкова грозде. Теб, Паргалъ, те обикнах, защото си друг салкъм!

Внезапно се обърна.

— Госпожо?

Ферахшад трескаво се приближи към него.

— Ти ни дари с щастие. Направи истински празник за очите ни, за ушите и душите ни. Благодарни сме ти. Но като чуеш сега молбата ми, ще си речеш: „Що за благодарност е това!“ Ами на, такива сме. Не премълчаваме думите си, не крием какво ни иска душата само заради това какво щял да си помисли отсрещният.

— Удоволствието на нашия принц за нас е много по-ценно от благодарностите. Вашата молба за нас е заповед. Стига да ни е по силите да я изпълним!

Докато слушаше думите ѝ, Сюлейман кимаше с глава.

— Дори ако пожелаем да ви грабнем от ръцете великолепното съкровище, което притежавате, така ли, Ферахшад хатун?

Съзнанието на госпожата внезапно се замъгли. Великолепното съкровище ли, запита се наум. Че какво друго има, освен чифлика? Не биваше обаче да издава колебанието си. Казана дума — хвърлен камък!

— Разбира се, господарю! Една душа имаме. И нея…

Принцът вдигна ръка да замълчи.

— Ще ни продадете ли Паргалъ, госпожо?

XIX

ХАН ПО ПЪТЯ КЪМ СТОЛИЦАТА

Времето сякаш беше спряло. Хатидже не знаеше къде сяда, къде става. Боеше се, че докато настъпи полунощ, сърцето ѝ изведнъж ще спре да бие.

Кой знае за кой ли път през този ден Джевахир ѝ прошепна:

— Имай търпение, султанке!

Погледна я сърдито. „Ела ти да имаш търпение! — си измърмори наум. — Дали поне веднъж си очаквала да прегърнеш своя любим, та да знаеш как се проявява търпение! Бъди търпелива, бъди търпелива! Е, не става!“

Изобщо не им се удаде случай да останат двете насаме — през целия ден наложниците влизаха и излизаха. Затова и не успя да обясни на господарката плана си. Освен това на главите им се лепна и оня с рунтавите мустаци. Капитан Хъдър ага на всеки кръгъл час удряше крак по стълбището, качваше се на втория етаж, разменяше по някоя дума с дежурния и думкаше по вратата.

— Дано султанката да е жива и здрава!

И двете усещаха сърцата им да се качват в гърлото.

— Жива и здрава е, много ви благодарим. Вълшебните отвари на доктора ѝ подействаха добре.

Човекът обаче не се убеждаваше така лесно.

— Моята султанка има ли някакви нареждания към слугата си?

Джевахир поглеждаше какъв знак ѝ прави с ръката си султанката.

— Не, няма!

Командирът просто искал да ѝ чуе гласа, за да бъде сигурен, че султанката е добре.

— Добре съм, капитане, не се тревожи, още утре ще се оправя.

Сега пък идваше ред на другия въпрос:

— Утре дали ще можем да тръгнем на път? Та с подготовката…

Вече и Хатидже не издържаше повече:

— Аллах е велик! Нима може да се познае кога е решил, че няма да бъде рисковано. Току-виж утре сме по-добре от днес. Или по-зле. Откъде да знам!

Чуваха мърморенето на капитана заедно с тропота от стъпките му надолу по стъпалата.

— Аллах бил велик! А какво ще стане с нас? Ще стърчим тук като камъни ли?

Хатидже се размисли, че никого не е очаквала с такова нетърпение. „И кого можех да очаквам? Съпруга си ли, в чиито прегръдки ме хвърлиха насила?“

Напротив, него го чакаше със страх. Сърцето ѝ започваше да бие до пръсване още щом чуеше вратата на конака да се отваря, прислужниците да се разбягват, после — изкачването му по стъпалата, приближаването на стъпките към нейната стая.

„По дяволите! — си каза. — Не искам да се ровя в миналото и да се връщам там. Само че как да се отърся от него, като не мога!“

Това минало беше приковано като окови за краката на Хатидже. Дори когато си представяше, че любимият ѝ се появява на прага и влиза при нея, умът ѝ започваше да се лута сред следите от миналото, съзнанието ѝ се помрачаваше.

И само за да изхвърли от главата си спомените, които го затормозваха, тя попита:

— Ще си изпълниш ли клетвата?

В отчаяния поглед на Джевахир се четеше: „Какво правите?“. А другите наложници се почудиха — че коя беше главната наложница, та да се заклева пред падишахската дъщеря?

Хатидже така и не се усети. Сега тя имаше нужда да се вкопчи в някаква надежда, да се унесе в някаква мечта.

— Виж какво, да не кажеш после, че не си! Ако не си удържиш на думата, не знам какво те чака.

Прегърнала възглавниците, наложницата ѝ ги тупаше с все сила и преди още да ги остави вече издути, тръсна глава:

— Дадена дума, хвърлен камък!

После всичко потъна отново в тишина. Наложниците шушукаха, дрехите на султанката се проветряваха, вързопите се развързваха и завързваха, но тя не виждаше никого, не чуваше нищо. Очите ѝ бяха приковани във вратата. Тази врата щеше да се отвори, пойният Славей щеше да размаха крила и да долети в обятията ѝ.

Представи си, че се прегръщат, тялото ѝ дори се сгърчи от желание. Тя беше като зажадняла за вода земя. Сушата беше похабила духа ѝ, плътта ѝ, сетивата ѝ. Трепетът, който запърха в сърцето ѝ от деня, когато го видя за пръв път, накара скритите в глъбините на пресушената земя семенца да покълнат. Сега всички те започнаха да подават връхчетата си навън, за да засмучат животворната вода.

„Тази работа няма да спре дотук!“ — си каза Хатидже.

Докъде?

„Няма да опре до това — само да прегърна моя Славей.“

Ти да не си полудяла?

„Забрави ли? — изсмя се наум. — Аз съм болната дъщеря на султан Селим. Сега ли откри, че съм луда? Полудях, разбира се. Полудях от любов. Полудях от желание. Полудях от жадуване!“

Щеше да го посрещне с пламтящи като факли устни.

Кой знае как щяха да я изгорят и неговите устни, как щяха да я влудят?

Ако се срамува, ако се притеснява, тя щеше да го поведе. Все пак нали се беше научила какво значи да си с мъж? Мъжът, когото тя беше приела за съпруг, я беше обучил. Вярно, той беше безчувствен, груб, покварен, без никакъв стил и финес, но ето на, Хатидже разбираше кое колко струва. Сега тя щеше да приложи за любимия мъж любовните игри, на които беше научена.

Устата ѝ пресъхна. Бузите ѝ запламтяха.

— Вода! — промълви. — Малко вода!

Джевахир скочи.

— Вие си вършете работата! — нареди тя на другите момичета.

— Моля ви, султанке! — прошепна, докато ѝ подаваше чашата. — Запазете спокойствие. Да се държим както всеки друг ден. И без това капитанът ни подозира.

— Искам го, Джевахир! Искам го!

— Знам. Ще ви го доведа!

— Не съм дете! — изсъска Хатидже. — Като дете ли ме залъгваш? Как? Войниците не дават дори мъжка птица да прехвръкне наоколо. Как смяташ, ако ние не боледувахме, щяха ли да пуснат вътре лекар? Не можем да направим пак същия номер — нали ти го каза? Ти си играеш с мен!

Опасно беше да си шушукат глава до глава. Всички наложници бяха видели колко влюбено се гледат султанката и Фехим Челеби. Малко ум им трябваше в главите, за да се сетят веднага, че си говорят за него. Някоя от тях можеше да изклюкарства, че си приказват тайни работи. Например пред любопитната дъщеря на ханджията. Тя пък щеше да го изтърси на войника, който я задиряше. Шушукането щеше да се разпространи, да се поукраси и да стигне до капитана. А оттам нататък нямаше вече никаква надежда. Дори принцесата да се разболееше наистина, оня с рунтавите мустаци вече нямаше да пусне вътре лекаря.

Джевахир взе чашата, отдалечи се малко от Хатидже. Захвана се да прави нещо. И тихичко, през зъби, рече:

— Ако Хъдър ага не дава мъжка птица да прехвръкне… тогава ще долети женска птица.

Хатидже я погледна с широко отворени от недоумение очи.

— Какво?

— Така де! — продължи тя на висок глас, все едно е захванала някакъв весел разговор. — Видели, че мъжките птици не влизат в кафеза, и пуснали вътре женски. — Сетне се доближи плътно до султанката. — Имайте търпение и чакайте! Ще дойде! Това ваше вълнение ще ни издаде. Ще провали цялата работа.

Не се ядоса на раздразнението в тона на наложницата си. Права беше. Не ѝ оставаше нищо друго, освен да търпи и да ѝ се довери. Женска птица, а? Какво ли крои това момиче в главата си?

Каквото кроеше — да го крои. Каквото щеше да прави, за нея щеше да го направи. Реши, че ще е най-добре да заспи. Само със сън можеше да убие времето. Може би тъкмо докато спеше, вратата щеше да се отвори и пойният Славей щеше да се втурне вътре.

* * *

Вратата се отвори. Влезе някакъв великан. Остави отворено. Светлината падаше откъм гърба му, на прага, като кръвожаден звяр от приказките се очертаваше силуетът на мъжа, когото беше приела за съпруг.

Двете свободни години, които прекара Хатидже след онази причинила болестта ѝ злокобна брачна нощ, бяха изтекли. Съпругът ѝ беше дошъл да довърши работата си, прекъсната тогава наполовина.

Гледаше великана на прага, без да помръдне. Сърмените кордони, отличителните знаци по гърдите му изглеждаха в нейните очи като гадни люспи на звяр. Хатидже знаеше, че ѝ се привижда кошмар, но въпреки всичко обърна заровената си във възглавницата глава. За пръв път днес не искаше да се събужда от този стотици, хиляди пъти сънуван кошмар. Защото очакваше, преди да се хвърли в обятията на пойния Славей, да преживее онази нощ отново до най-малките ѝ подробности. И това щеше да бъде за последно. Отсега нататък тя щеше да си припомня единствено прегръдките на Славея. Щеше да започне да изпитва не погнусата от ухапванията и мръснишките докосвания на мъжа с ръцете-паяци, когото бе приела за съпруг, а бъдещите сладостни трепети, пробудени от ласките на своя любим. Щеше да се вкопчи в живота отново. Сега за нея не беше проблем да си припомни за последен път кошмара от втората нощ, която отвори незаличими рани и в душата, и в тялото ѝ. Този път нямаше да се провали в мрака. Защото щеше да се събуди от кошмара, щеше да си тананика една много задушевна песничка, щеше да се подготвя за нощта, за неговото идване, за мига, когато той ще отвори вратата, ще промълви „Хатидже!“ и ще се хвърли в обятията ѝ.

Отново се впусна в глъбините на кошмара. Видя малкото момиче. Свито в ъгъла на стаята, то гледаше ужасено към вратата, откъдето щеше да се появи звярът.

— Какво е това, малко мое птиченце, няма ли да кажеш „Добре дошъл!“ на своя съпруг?

Усети, че при спомена за този глас никак не се ужаси. Ето че се освобождаваше от оковите си, те падаха една по една.

Малкото момиче едва забележимо размърда устни:

— Добре дошъл, ефенди!

— Само толкова ли? — разтърси стаята с ужасния си смях той.

Но момичето пак не се уплаши. А си спомняше Хатидже, че през онази нощ трепереше до мозъка на костите си.

— Ела на светлото, да те видя…

Момичето не помръдна.

— Ела, ела! Не се дърпай! Ха така! Не там, тук!

Момичето отиде с наведена глава.

— Завърти се сега, да те огледам! Завърти се, завърти се!

Момичето се въртеше. Усещаше как дишането му се ускоряваше.

— Раздялата ти се е отразила добре, султанке! Много си пораснала, много си се развила, много си се разхубавила! Като глътка вода! Искендер гори, хубавице моя! Ей сега ще я глътна тази водица!

Като видя изражението на лицето му онази нощ, изпадна в ужас. Същият образ се явяваше в кошмара ѝ. Изкривено от желание, грозно лице. Изхвръкналите от орбитите си кървясали очи и протегнатите към нея ръце като паяци! Сега обаче, когато преживяваше отново тази сцена, ѝ идеше да се разсмее. Защото след малко тя щеше да изтрие веднъж завинаги звяра и на негово място щеше да постави стройния като топола нежен свой Славей.

— Какво, хубавице, страх ли те е?

Страхуваше се.

Още повече се уплаши, когато той я обгърна с ръцете си през талията. После вонящата му уста се залепи до врата ѝ, тя започна да реди молитви отново да припадне, както първата нощ, но този път молбите и воплите ѝ не бяха чути.

И сега си спомняше оня хрип, който избликна от гърлото ѝ, когато ръцете-паяци се залепиха за гърдите ѝ:

— Ахххх… ххх…

— Ахх, я! — сумтеше звярът от кошмара ѝ както тогава. — Аххх викаш, а? И ти гориш от страст. Пламтиш. Само почакай малко. Виж сега Искендер как ще потуши твоя пожар!

Той разкъсваше облеклото ѝ.

— Край на договора! — продължаваше да сумти и да я смуче по врата, по ушите, по гърдите. — Този път и да умреш тук, няма отърване! Преди да си получи своето, Искендер няма да те пусне!

Съпротивата ѝ само го възбуждаше още повече.

— Хайде, тогава ти казваха детето-булка. Ами сега? Ами сега?

В нощта, когато приетият от нея съпруг я питаше „Ами сега?“ тя още нямаше навършени дванадесет.

— Не мога да изтрая повече, Хатидже! Не бягай! Ела, момиче! Дори санджакбеят, твоят татко, да дойде, повече няма да те грабне от ръцете ми. Договорът приключи. Искам си своето.

И не я оставяше. Като планина се стовари отгоре ѝ. Тежестта на звяра я премазваше. Ръцете-паяци я стискаха, разнищваха, разкъсваха, те разтвориха бедрата ѝ на две страни.

— Татко… мамо… Спасете ме!.. — стенеше малкото момиче.

Но те не чуваха това момиче.

— Аааах! — изригна викът на Искендер в ухото ѝ.

— Ах, мамо! — изпищя от ужасна болка малкото момиченце.

— Мамо, я! — пръхтеше и се мяткаше като луд върху нея той. — Мамо викаш, а? Искендер е това, султанке! Усети ли му сладостта! Кажи, усети ли я? Кажи усетих я, хубавице! Не я ли усети?

Болката вътре в малкото момиче нарастваше все повече и повече. Пред очите ѝ причерняваше. После той изведнъж изхриптя, отпусна се върху нея и примря.

Хатидже си спомни, че тогава се зарадва. Помисли, че оня с ръцете-паяци е умрял. И тя се разплака. Не знаеше защо. Беше се разплакала заради това, че приетият от нея съпруг е умрял ли? Или за ограбеното ѝ кристалночисто детство?

Мъжът не беше умрял. Като полежа малко все така неподвижен, току изхърхори:

— Припадна ли? — ухили се насреща ѝ той. — Този път припадна от наслада!

Години наред Хатидже се измъчваше, че тогава не го заплю в лицето:

— Погнусих се!

— Ела тогава! — говореше ѝ той, пак притисната под него. — От страх лежа под мен като камък, но нека! Искендер е това, щях да се почудя, ако не се беше уплашила. Какви горещи жени са се плашили, та ти ли няма да се уплашиш?

Смееше се с глас отгоре ѝ този човек, а гърбицата му подскачаше насам-натам.

— Ще свикнеш! Няма да можеш от един път да се насищаш. Ще викаш: „Още!“. Не се бой! В Искендер има още много сила!

И мъчението отново започваше.

В кошмара си Хатидже видя още веднъж този ужасен миг — разтрепераното от тласъците на пръхтящия отгоре мъж момиче, главата, която непрекъснато се люшкаше под неговото рамо. Приковало безжизнени очи в тавана, малкото момиче плачеше.

Сутринта, докато събираха чаршафите, нахлулите в стаята прислужници шушукаха и се подсмихваха, а тя потъваше вдън земя от срам.

— Оставете ги, вървете си, махайте се! Оставете ме сама!

— Не може! — кикотеха се прислужниците и стискаха под мишница чаршафа. — Трябва да го занесем и да го покажем като доказателство.

Доказателство за какво? За прекършеното ѝ детство ли?

Кой ли щеше да се зарадва при вида на окървавената ѝ душа? Баща ѝ ли? Майка ѝ ли?

Или щеше да послужи като доказателство за проявената от гърбавия звяр мъжка сила над едно ненавършило още дванадесет години дете?

Дойде редът и на последната сцена от кошмара.

Малкото момиче се хвърли на леглото и се задави от плач.

И най-неочаквано в кошмара просветна една съвсем нова, несъществуваща дотогава сцена. В съня се появи Хатидже, в сегашния си вид, в бродираната със златна сърма сива нощница. Пристъпи право към разтърсеното си от плач детство. Започна да гали малкото момиче по косата. И да мълви: „Не плачи вече, единствена моя! Край! Край! Свърши се! Него вече го няма! Но теб те има! Виж се, ето те тук! Ти, това съм аз. Виждаш ли? Хайде, избърши си хубавите очи!“

Бършеше със собствените си ръце сълзите от очите на детето.

— Няма вече мъки! Има те теб, има и… Има го и Славея. Ти ще се влюбиш в него. Ще го боготвориш!

— Султанке!

Беше Джевахир. Хатидже и бездруго спеше като заек, веднага се изправи:

— Какво има? Дойде ли?

— Не — засмя се момичето. — Дойде време да пристъпим към действия.

По-преди още щом се събудеше от кошмара, Хатидже политаше в мрака. А сега моментално отвори очи. И още по-важно — нямаше и помен от оня вихър, който я грабваше, изваждаше я от релси и я повличаше в чернилката.

Огледа се наоколо. Бяха съвсем сами. Не се мяркаше никаква наложница.

— Момичетата?

— Не берете грижа за тях. Докато не се върна, няма да излизат от стаите си.

— Дежурният?

— Ще имаме време да се сменят двама дежурни. И двамата са предупредени.

— Ами рунтавият мустак? Ако Хъдър ага мине на проверка?

Джевахир наведе глава и се закиска.

— Султанке, изобщо и през ум не ми минава, че капитанът ще може да си отърве яката от ръцете на Шерифе и да дойде тук.

— Джевахир!

Момичето се задоволи само да се изкикоти над неподправения яд на господарката.

Шерифе беше една от чернокожите прислужници на Хатидже. Не признаваше нито някакви забрани, нито някакви правила. Не се въздържаше от всякакви грехове. Не я спираха и предупрежденията на момичетата: „Недей, не го прави, някой ден ще те хванат. Не дай боже, ще те замерят с камъни, докато те убият!“ „Какво да правя, като съм хубавица?“, оправдаваше се тя. „Нали Аллах ми е дал това тяло, тази осанка и онази проклетия?“, показваше си тя под кръста и се заливаше от смях. „Какво да правя, аз ако си стоя мирна, тя не стои! Ами ако е грях, щеше ли Аллах да ни я даде, а? Кажете де!“

Момичетата се изчервяваха, засрамваха се, нищо не можеха да ѝ кажат. Но си личеше, че в себе си я оправдаваха. Начело с Джевахир. Единствената разлика между тях беше тази, че Шерифе беше по-смела.

— Ако ни е съдено да предадем богу дух като утрепани с камъни, нека ни замерят! Стига да си дам на онази там каквото ѝ се полага!

Тази нощ в прегръдките на капитана Шерифе щеше да се потруди да даде на „онази проклетия“ каквото ѝ се полагаше.

Джевахир грабна приготвения вързоп и тръгна да излиза:

— Да не забравите! Първо ще тропне на вратата два пъти. Ще почака. Ще тропне още веднъж.

Разбира се, че нямаше да забрави!

На вратата ѝ щеше да има две по-дълги и едно по-кратко потропване, а щом се отвореше, Славеят щеше да възкликне: „Моята Роза!“ — и щеше да кацне на нейните клони.

XX

САРУХАН, ЧИФЛИКЪТ НА КАСЪМ АГА

Ферахшад стоеше като вцепенена. Ибрахим — стъписан. Принцът чакаше отговор.

— Ще ни продадете ли Паргалъ, госпожо?

Да го продаде ли, се питаше Ферахшад? Да продаде него? Как да отговори на сина на падишаха: „Нима човешката душа може да се продава?“

Като се отърси от първоначалното стъписване, Ибрахим първо хвърли крадешком поглед към Ферахшад. Лицето ѝ беше по-бяло и от вар. Гърдите ѝ се издуваха и спадаха като ковашки мех. Плъзна поглед към Сюлейман. Принцът се размърда върху постелката си да покаже, че се дразни от бавенето на отговора. После погледна и към хората от свитата си. Всеки човек, когото Сюлейман вземаше при себе си, за тях се явяваше съперник. Наистина, веднага усетиха, че това момче свирач с навирената глава не може да се сравнява с никого. Без съмнение, като се наситеше на удоволствието си, принцът щеше да го забрави. Този Сюлейман, който обичаше да звънтят ятагани, да се опъват лъкове, да се ходи на лов, нямаше да седне от сутрин до вечер да слуша музика, я!

— Какво става, защо мълчите, госпожо? Попитахме, ще ни продадете ли Паргалъ? Разбира се, ако и той самият пожелае да дойде при нас.

После рязко се обърна към него:

— Ти защо мълчиш, Паргалъ? Искаш ли да те купя?

Ибрахим усети, че старата рана отново започна да кърви.

Купуване. Продаване. В съзнанието му прозвучаха гласовете, които не можеше да забрави:

— Това гръцко копеле струва доста пари!

— Веднага да го купим!

— Абе ти, какво ти разбира главата от продажба на роби!? Така ли веднага се продават? Ще кажеш: докато не се появи оня, който дава добри пари, не го продавам, така ще му вдигнеш цената.

„Хе, хе, хе! — изскочи между спомените му оня отвратителен смях. — Погледни го онова, капитане! Момченце като капчица! Има-няма след две години — и вече става за любов. Като вземат маниаците да се забавляват, злато ще ти носи бе!“

Ще го продават, ще го купуват, злато ще им носи от удоволствията!

В съзнанието му се надигнаха и други гласове. Изведнъж бичът в ръцете на оня проклет дявол изплющя върху гърба му:

— Или човек ще станеш, или ще те продам! Не ме интересува. Какво искаш още бе? По три пъти на ден ти дават цели купчини храна. Какво искам от теб в замяна на това?

Ибрахим мълчеше.

— Казвай! Какво искам в замяна?

Ибрахим пак не отговаряше. Стискаше зъби, защото знаеше какво е наказанието, ако не отговореше на господаря си.

— Покорство! — крещеше оня. — Послушание! Каквото ти кажа, това ще правиш! Като кажа да го заколиш, ще го заколиш!

Чуваше безмилостното изсвистяване на камшика, хапеше до кръв устни, само и само да не изкрещи от непосилната болка в мига, когато се стоварваше върху гърба му.

— Ще те продам аз тебе! Не ме интересува — щом не чуваш от дума и се правиш на важен! Ще те дам на някой, който продава роби, тогава ще видиш! Ще те продам!

Следеше дявола през пролуката на вратата. Говореше с някаква жена. Тя беше с гръб към него, не можеше да я види.

— Продаваш ли го? — попита тя господаря.

— Само за да не скърша волята на Касъм ага! Но да ти кажа истината! Горделив е. Не чува от дума. Вирнал си е носа. Цял месец се заяждал с нашите момчета — като рекъл „Не мога! Няма!“ и край! Още като чух, казах: „Я ми го хванете оня!“ Стана работата. Сам си я свърших. Ще има да те тормози, госпожо! Мъж не може вече да му стъпи на врата и да го вкара в пътя. А пък искам и много пари за него.

— Ти само ми кажи каква му е цената.

Дяволът прошушна цената, Ибрахим не го чу. Жената подхвърли звънтяща от пари кесия.

— Купих го, край!

Оня дявол подхвърли в шепата си един-два пъти кесията, а после се засмя.

— И аз го продадох, край. Дано добро да ти носи! Но не забравяй какво ти казах!

Жената се обърна към вратата, сега вече Ибрахим видя лицето ѝ. Засмяна жена, красива.

— Не се бой! Аз ще го направя човек!

„И го направи!“ — си каза. Направи го. За миг в него оживяха топлината на тялото ѝ, парещите устни, които шареха по цялото му тяло, ласките на малките гъвкави ръце, стенанията ѝ, когато се притискаха като луди: „Моят мъж!.. Моят мъж!...“

„И тя ме направи човек!“ — заключи наум.

— Е, няма ли да ми кажеш? Нали преди малко в словесния ни двубой ти беше достоен партньор? Казвай, Паргалъ! Искаш ли да те купя от твоята госпожа?

Ибрахим усети, че Ферахшад го държи крадешком под око и че душичката ѝ трепери какъв отговор ще даде. Сигурно дори отправяше и молитви: „О, Аллах! Дано да каже: „Не искам! Моля ти се, нека каже, че не иска!“

Вдигна глава. Взря се в засмяното, но непреклонно лице на своя връстник.

— Защо? — попита глухо. — Защо искаш да ме купиш, принце? Какво ще ме правиш?

Този път свитата на принца замърмори гневно, без дори да се прикрива.

— Виж го този нахалник!

— Кой си ти, че да говориш на господаря на „ти“!

— Госпожата не е успяла да го направи човек!

— Камшикът въобще не трябва да подминава такива като него!

— Да вземеш и да му строшиш в главата оня дяволски инструмент!

— Принце, дайте му на тоя да разбере!

Сюлейман вдигна гневно ръка и накара хората си да млъкнат. Погледна към Ибрахим.

— Музикант ли ще ме правиш?

Принцът се разсмя от сърце.

— Ако ги слушам тези, трябва още като те заведа в двореца, веднага да те туря на фалаката. И да те бият с тоягата дотогава, докато се научиш как се говори с един принц, при това син и наследник на Селим хан, от когото трепери целият свят…

„Добре де! — си каза Ибрахим. — Ами направи го! Вие и без това само това знаете: да отвличате, да биете, да колите, да убивате!“

— Ние обаче няма да постъпим така. Ти само кажи идваш ли или не. Кажи си, а пък аз след това, като се приберем в Сарухан, ще ти обясня защо искам да те купя.

— Музикант ли ще ме правиш?

Физиономията на принца леко се помрачи.

— При нас няма музиканти. — Замълча за миг, взря се в очите на Ибрахим. — Да не би да си сложи на сърце това, че поискахме да ни изсвириш нещо? — Обърна се към свитата си: — Такива са си хората на изкуството. С крехки души. От един поглед, от една дума се вледеняват.

— Не, не съм си го сложил на сърце. Но…

Сюлейман го прекъсна:

— Виж какво ще ти кажа. Отсега нататък ще свириш само за себе си, не за нас. Когато ти душа поиска. Ние няма да те караме: „Хайде, Паргалъ, вземи си онзи инструмент да ни изсвириш нещо“. По което и време да опънеш лъка, ще отворим и нашите души и ще те слушаме отдалече. Както вчера…

Ненадейно Ибрахим изпита странно усещане. Сигурно на това му викат „вкуса на победата“. Беше се опълчил, а могъщият принц отстъпи. Имаше чувството, че е спечелил победа над бъдещия падишах. Първата победа на Александър.

Разумът го предупреди: „Стига толкова! Не отивай по-далече. Не си въобразявай, че си победил принца. Той само ти достави удоволствието да изживееш това усещане. Толкоз!“

Вдигна глава и погледна право в очите на Сюлейман.

— Идваш ли с мен?

Ясно му беше, че отговорът, който щеше да даде, щеше да преобърне целия му живот. При госпожата си щеше да остане просто един роб. Господарят на лозята, на слънчогледите, на царевичните мамули. Дотогава, докогато собственичката им пожелае… Ако тръгне с този младеж, който е негов връстник и носи грамадна шапка… Нямаше представа какво щеше да му се случи, но при всички случаи щеше да е по-добре, отколкото да е господар на лозята.

— Идвам!

Последва нещо съвсем неочаквано. Откъм мястото, където стоеше Халил ага, се изви тихичък писък:

— Хииии!

Всички глави се обърнаха натам.

Мюнире беше. Изпищя неволно, после закри уста с две ръце. Нямаше как да не видят, че цялата ѝ кръв се е качила в лицето, нищо че кожата ѝ беше черна. Гледаше с широко отворени големи очи.

— Какво беше това? — обърна се Сюлейман към Мюнире. — Как да си обясним този писък?

Ибрахим също нямаше обяснение. Халил ага я гледаше с изненада и страх. Ферахшад — също.

Карадут изведнъж скочи. Разбута всички пред себе си, проправи си път и набързо изчезна от погледите им.

Принц Сюлейман отправи очи към Ибрахим.

— По всичко личи, че… — Сега на лицето му грейна закачлива усмивка. — …като си тръгнеш оттук, Паргалъ, ще оставиш едно разбито сърце.

Разсмяха се.

Само госпожата не се разсмя. И само Ибрахим. Въобще не очакваше подобно нещо. Как не се беше сетил? Точно така, забелязваше погледите ѝ, вниманието ѝ, но ги свързваше с подозрението, че е започнала да надушва какво става между него и Ферахшад. Този писък обаче беше нещо съвсем друго. Това беше вопълът на едно сърце.

Халил ага стоеше като изумен. „Уж си отваряш очите на четири, Халил! — назидаваше се той. — Как така не разбра, че това чернокожо момиче се е влюбило в оня щурак? Леле, моя черна черничке, леле, моя черна принцесо…“

— Да приключваме вече с тази работа! — върна се пак на темата принцът. — Времето доста напредна. Път ни чака. Последната дума е твоя, Ферахшад ханъм. Каквото кажеш, това ще стане. Чу го, нали? Паргалъ е съгласен да дойде с нас. А ти? Съгласна ли си да го продадеш?

— Какво говорите, принце?

Стоеше с наведени към земята очи. Боеше се, че ако вдигне глава, всички щяха да разберат каква буря раздира сърцето ѝ.

— Ибрахим не е стока за продаване!

За миг от очите на Сюлейман сякаш изхвръкнаха гневни искри, но тутакси погаснаха.

Ибрахим се разтресе като ударен с куршум. Не знаеше да се радва ли, или да плаче. „Господарко моя! — промълви без глас. — Аз не съм стока за продан! Не съм стока!“

— Дори веднъж не ми е минавало и през ум да го продавам! — продължи Ферахшад.

С всяка дума тя късаше с нокти сърцето си парче по парче и ги запокитваше нанякъде. Болеше я.

— Възприемаме като заповед молбата на нашия господар принца. Ибрахим обаче не е за продаване.

Над басейна сякаш легна мраз.

Ферахшад положи неимоверни усилия да не се издаде как ѝ трепери гласът:

— Ибрахим е подарък за нашия принц от чифлика на Касъм ага!

Ледовете мигновено се разчупиха, скованата от мраз атмосфера се стопли. Сред развеселените шушукания свъсеното лице на Сюлейман се озари от широка усмивка.

— Ако приемете… — промълви Ферахшад — нашия подарък… за нас… ще бъде чест, принце!

Сюлейман се изправи.

— Приемаме го, Ферахшад ханъм! „Госпожата е мъжка жена, с голямо сърце!“ — така ни бяха казали. Нищо не е това! Да проявяваш мъжество е лесно, но героизмът е трудно нещо. Трябвало е за теб да добавят: „Жена герой“. И със златно сърце, и герой. — Обърна се към свитата си: — Е, ние вече да си вървим. Пътника път го чака.

Всеки, пред когото мина, сведе глава и направи поклон пред принца. Когато застана точно пред Ферахшад, той нареди:

— Вие — не! На вас трябва да ви се покланят!

Погледна я право в очите. Тази вечер Ферахшад може би за хиляден път си помисли: „Той го знае! Знае, че си разкъсах сърцето. Знае, че окраде душата ми!“.

С един скок принцът възседна жребеца си. Отново погледна към Ферахшад:

— Имам още една молба към вас, госпожо. На вас поверявам вече Паргалъ. Грижете се добре за него три дни. Имате тук работи за довършване. Тъкмо да ги оправи както трябва. На четвъртия ден ще дойдат да го вземат. — Тъкмо да сръчка коня с пети, Сюлейман се наведе и прошепна: — Заедно с онова чернокожо момиче, прислужницата, която скочи и избяга разплакана, без да поиска позволение от наша милост!

Дръпна юздите и си тръгна.

* * *

Ибрахим я чака през цялата нощ. Не дойде.

На разсъмване му се счу някакво шумолене. „Идва! — скочи веднага. — Тази, която ми строши оковите, идва!“

Но не беше тя.

— Ибрахиииим!

Гласът долетя зад прозореца. Стана и отвори кепенците.

В белезникавия сумрак в него бяха вторачени две големи блестящи очи.

— Мюнире! Какво търсиш тук?

— Истина ли е това, което ми каза Халил ага?

— Какво ти е казал? Не знам!

— Той… такова… нашият господар принцът… Той поиска ли и аз да тръгна с теб?

Момичето беше готово всеки момент да припадне от вълнение. Ако ѝ кажеше „да“ — от радост. Ако ѝ кажеше: „Кехаята грешно го е разбрал“ — от мъка. Кимна с глава.

— Така, така е.

Карадут плесна радостно с ръце.

Идеше ѝ да викне от радост: „Не се разделяме, не се разделяме!“ но нищо не каза. Подскочи нагоре. Сетне се обърна с гръб и хукна назад.

— Мюнире — прошепна подире ѝ той, — виж какво, Мюнире…

Момичето изобщо не го чу. И без това не искаше да чуе нищо друго.

Стигаше ѝ това, че заминаваше с него.

* * *

През целия ден Ферахшад не се появи. Както всеки друг ден, Ибрахим се претрепа от работа. Тичаше на четири страни, обиколи всички места. Когато залезът обагри в червено простора, той слезе при басейна. Погледна към прозореца на госпожата. Беше затворен.

Тя не се разпореди дори да се сервира трапезата.

Прислужваше ѝ не Мюнире, а друго момиче.

„През нощта ще дойде!“ — успокояваше се Ибрахим. Толкова му се искаше да дойде. Да я грабне в обятията си, да я подлуди от страст, трябваше с цялата си енергия, с цялата си искряща жизненост да ѝ дари нощта на своята признателност. Не дойде и втората нощ.

Не се появи и на следващия ден.

„Утре е денят на нашата раздяла. Тази нощ непременно ще дойде!“ Напразно я чакаше. Не дойде.

Призори вече не се стърпя, стана, преди всички да са се разбудили, отиде при басейна. Прозорецът беше затворен. Кепенците — спуснати. Взе от земята едно малко камъче и го хвърли. Почака, почака, нищо не се случи.

Кепенците не се разтвориха.

Тя му беше сърдита.

— Ферахшад! — шепнешком я призова той. — Аз съм. Никога няма да те забравя. Господарко моя, няма да те забравя…

Обърна се. Тръгна към хамбара. Не можа да види как кепенците се открехнаха и се появи силуетът на жена, която го гледаше.

Тя плачеше.

— На добър час! — изстена без глас Ферахшад. — И аз няма да те забравя! Бъди щастлив!

* * *

Следобед хората на принца дойдоха да го вземат. Заедно с цели денкове подаръци, заедно с едно чернокожо момиче и един грамаден мъж.

Госпожата не слезе дори да приеме подаръците на принц Сюлейман.

— Господарката е болна — заяви Халил ага. — Поднася благодарности от все сърце на нашия господар. Накара ме да ви предам следното: „Той ме поставя в неудобно положение. За какво са ми тези?“.

— Вместо двамата души, които ще отведем, господарят изпрати други двама, за да не се разваля порядъкът в чифлика на Касъм бей — отговори му ефрейторът, който командваше взвода.

„Той вече се развали, юнако! — засмя се наум Халил ага. — Развали се вече. Заради едно щуро момче тук вече няма ред и порядък!“

— Ти ли си Паргалъ? — обърна се ефрейторът към застаналия с лъка и цигулката си Ибрахим.

— Да.

— Сложи багажа си в отсамната кола.

— Багажа ли? Ето, това е моят багаж — посочи цигулката си той.

Онзи вдигна рамене.

— Ти яздиш ли на кон?

Ибрахим не се обиди заради подчертаното пренебрежение в тона му. Усещаше, че тази продължителна сцена на раздялата измъчваше Ферахшад и сега тя се давеше в сълзи зад спуснатите кепенци. Вече искаше час по-скоро да се махне оттук.

— Яздя.

— Добре. Давай да те видим, на оня, петнистия кон. Внимавай, вироглав е. Ако не му влезеш под кожата, ще те хвърли от гърба си.

Ибрахим се приближи до сивия кон с големите черни петна. Погали го по шията. Мускулите по корема на животното потръпнаха. Извърна бавно глава и погледна човека, който го галеше. Раздвижи главата си нагоре-надолу.

— Щуро момче?

Ибрахим се обърна. С просълзени очи, почти непосредствено зад гърба му, стоеше Халил ага.

— Върви по живо, по здраво! Ха да те видя! Покажи им хубавичко на онези царедворци колко е умно, колко е силно, колко е смело щурото момче на госпожата.

— Ще им покажа! — тръсна глава Ибрахим.

— Ако някой път съм ти викал и крещял… — Закри с длан устата му. — Прощавай, щуро момче!

— Простено да ти е! Много неща научих от теб. И ти ми прости.

— Прощавам ти, Ибрааам! Хиляди пъти ти прощавам!

Прегърнаха се. Отрониха по една тежка въздишка.

— Не ни забравяй! — прошепна кехаята в ухото му. — Не ни изхвърляй от сърцето си.

На раздяла Ибрахим му каза:

— Грижи се добре за нея!

И вдигна очи към плътно затворения прозорец.

— И ти за нея!

Халил ага посочи Мюнире, която стоеше настрана с вързоп в ръка и ги чакаше.

Прегърнаха се още веднъж.

— Хеей! — викна ефрейторът. — Стига толкова! Хайде, свирачо, качвай се на коня!

Ибрахим погали още веднъж коня по шията и скочи на седлото. Петнистият се изправи на задните си крака и изцвили. С предните започна да рита във въздуха. Войниците, които очакваха музикантът да падне, видяха как Ибрахим умело укротяваше животното. Конят обиколи басейна на галоп. Накрая Ибрахим му опъна юздите и този път петнистият се покори на своя ездач.

„Не ме забравяй, госпожо! — нададе вик душата на Ибрахим. — Клетва давам, аз няма да те забравя!“

Насочи коня към ефрейтора и му каза:

— Хайде! Готов съм! Да тръгваме вече! Да не закъснеем за нашия принц!

XXI

ХАН ПО ПЪТЯ КЪМ СТОЛИЦАТА

Нищо не се беше случило. „Май предчувствието ти те е излъгало, Бехнам“ — измърмори, докато наблюдаваше колата от скривалището си. Нищо не се беше случило.

Изтекоха часове, откакто промени мястото си. Сега беше по-близо до колата. Същевременно можеше да наблюдава и вратата на хана. Там също цареше спокойствие. В определеното време се появяваха дежурните взводове, сетне всичко потъваше постарому в безмълвие. Не се мяркаше наоколо и оня капитан с рунтавите мустаци. Само веднъж вратата на хана се отвори, навън излезе стройна, висока жена и потъна в сянката на верандата.

Естествено, Бехнам подскочи като хвърлен в бъчва с игли. Бре, дали не е мишената му? Насочи цялото си внимание в жената, която сновеше там надолу-нагоре. Разбира се, от мястото, където се намираше, не можеше да направи нищо. А и не беше сигурен дали това е тя.

„Не е тя! — контрира го разумът. — Ако дъщерята на падишаха излезе извън вратата, така ли безучастни щяха да останат дежурните на пост. А кой знае защо, войниците дори не се заинтересуваха от жената. Може би като излизаше, бяха разменили по някоя приказка — и толкоз! Сигурно са я попитали къде отива.“

Не щеш ли, на прага се появи още едно момиче. Нервите на Бехнам отново се опънаха. Тя ли беше сега? Момичето обаче не излезе навън. Стоеше на вратата, каза нещо на току-що застъпилия на пост дежурен, сетне повика прислужницата, която още сновеше покрай верандата. Момичето кимна с глава и се втурна натам, където трябваше да е хамбарът. Единият от дежурните при вратата я последва по петите, настигна я. Тя се спря и така, на крак, размени няколко думи и с него. После влезе в хамбара. Четири-пет минути по-късно излезе и се върна директно в хана. Вратата се затвори зад нея и всичко наоколо отново замря в предишната тишина.

През това време в колата не се случваше нищичко.

Ханджията и готвачът на кортежа едва-едва бутаха количката с двата казана, в които беше храната за вечеря. Бехнам забеляза, че този път с тях имаше и някаква жена. Не беше дебелата ханджийка. Къртица, днес въобще не си беше подала носа навън от хана. Тази беше жилаво като каиш чернокожо момиче. На вечерното слънце гарвановата ѝ кожа лъщеше като смола. Избухналият весел смях на войниците при появата на ханджията, готвача и чернокожото момиче долетя и до Бехнам.

Да видим сега ще занесат ли вечеря на лекаря?

Отговорът на въпроса му не закъсня. Точно обратно, той щеше да отиде при вечерята.

Ръждясалите оси на колата изскрибуцаха, лекарят отвори вратата и слезе. Пооправи си косата и дрехите, после пъргаво се понесе към хамбара. Тъкмо щеше да влезе, когато на прага се появи чернокожата жена. Каза му нещо. В това Бехнам беше абсолютно сигурен. Точно като минаваше покрай него, тя му каза нещо.

В същия момент след жената се появи и капитанът.

„Слава богу! — рече си Бехнам. — А аз се страхувах да не е умрял. Аз съм този, който ще му вземе живота. Няма защо да умира преди това, не искам да си развалям играта!“

Нещо странно му привлече вниманието. Беше свикнал да вижда винаги лицето на капитана намръщено, а сега дори от мястото си различи гадната му усмивка, разтеглена от ухо до ухо. Хихикаше на пресекулки, докато говореше нещо на жената, после тя се отдалечи с бързи крачки. Капитанът изгледа през рамо отгоре-отгоре лекаря, застинал прав и неподвижен, направи му място да мине. Помисли си: „Сигурно е казал: „Минавай!“ Рунтавият мустак махна с ръка, а зализаният лекар се провря в хамбара.

Чака около три четвърти час. Вече палеха факлите, фенерите. Нахранените войници сега вдигаха по-оживена врява. Отдалече чу как някой запя. Помисли си: „Прилича на нашите мелодии. Наистина, като се замислеше, въобще не можеше да открие някакъв смисъл в тази вражда. Толкова много си приличаха във всяко едно нещо. Вярата им е една и съща, езиците им като на двама различни роднини. Двама кръвни роднини. Османската династия и Сафевидите. Какво бяха правили, какво бяха стрували, та между тях се е проляла толкова кръв. И както изглежда, никога нямаше да спре да се пролива, тази вражда никога няма да свърши.

Бехнам тягостно тръсна рамене. „Не му мисли! — си рече. — Ти не си обучен да мислиш. Убиването не е нещо, за което може да се мисли. Гледай си работата! Остави другите да му мислят!“

По стройния висок силует разбра, че лекарят излиза от хамбара. Притаи се на място. Онзи наближи с бързи крачки, мина покрай него. Отвори вратата на колата и изчезна от погледа.

Проклятие! Пак нищо не се случваше.

Нямаше представа откога дебне. Нощта отдавна преваляше, замлъкнаха дори и щурците. Чуваше единствено стряскащото пърхане с криле на няколко бухала, които така и не можеше да види. „И те са също като мен! Притаени на клона, на който са кацнали, дебнат с четири очи жертвата, на която ще се нахвърлят!“

Само че неговата жертва не се вясваше никъде наоколо.

„Работата остава за утре!“ И то ако кортежът потегли утре на път. В такъв случай той трябваше да се понесе като вихър и да стигне до Ясъкая преди тях. Като пресметна с каква скорост се движеха колите с впрегнатите в тях тромави коне, това никак нямаше да му е трудно.

Хей, какво става?

Вратата на хана ли се открехна?

Бехнам се притаи, както беше залегнал, и наостри сетивата си. Не беше настъпило времето за смяна на караула. Сегашните стражи бяха дошли съвсем наскоро.

Цялото му внимание се насочи към вратата на хана, осветена с факли от две страни. Светлината им обаче се разцепваше точно по средата на вратата.

„На вратата има някой. Внимавай!“ — обади се вътрешният му глас.

Някой излизаше.

Жена!

Висока на ръст жена!

„Тя ли е? — надигна се вик в него и кръвта му закипя. — Дали излиза тя?“

Обърна внимание на стражите. Като я видяха, те застанаха мирно.

Всичките сетива на Бехнам бяха нащрек. Душеше дори във въздуха.

„Коя е тази жена? Мишената ли, която трябва да погубя?“

Трябваше да потисне вълнението си. Веднага! Вълнението беше негов враг. За всяка жена, която видеше, си мислеше, че е тя. Той се подготвяше да се нахвърли на своята жертва, да я разкъса и ако разбереше, че е сгрешил, това щеше да му скъса нервите.

Сега го грозеше точно такава опасност. Защо веднага се вкопчваше: „Тя ли е?“. Прекрасно можеше да е и жената, която преди вечерята сновеше около терасата. Можеше да е тя, а можеше и да не е. При дъщерята на Селим имаше жени колкото щеш.

Тази носеше на главата си висока шапка. Бехнам мразеше тези дамски атрибути. Човек не можеше да прецени откъде започва и къде свърша ръстът на жената. Колкото жени, толкова и шапки. Тази отзад явно имаше и тюл. Още като се появи на вратата, той се развя като бял флаг в мрака на нощта.

Защо обаче жената не отвори съвсем вратата, ами излезе през едва открехнатата пролука?

„Защо ли? Не разбра ли? — откликна вътрешният му глас. — Ами измъква се тайно!“

Какви са тези потайности? Виж ти, говори си нещо със стражите.

Забеляза един от войниците да си навежда главата пред нея. Това пък сега какво беше? Поздрав ли? Или отговор: „Добре!“? Ами ако този жест не е бил само кимване, а проява на почит? Това означаваше, че е излязла точно тя. Дъщерята на Селим. Жертвата на Бехнам!

Добре де, че какво търсеше дъщерята на могъщия падишах посред нощ пред вратата на хана?

Щеше ли падишахската дъщеря да приказва с робите си на входа?

„Ами такива са те, Бехнам, потомците на Османската династия! — възропта в себе си. — Непредвидими! Стой на прицел!“

Стоеше си на прицел. Стискаше здраво ножницата на камата, пъхната в пояса под ризата. Преди врагът да мигне, ръката му вече щеше да е замахнала във въздуха и прибрана обратно. Така скорострелно си вършеше работа. Като светкавица.

Стражите се отдръпнаха. Жената продължи да върви.

Никой не тръгна подире ѝ.

Нима султанката ходеше в нощната тъма сама, без охрана? „Хайде и ти, това не може да бъде!“ — възкликна наум той.

Горящите факли останаха далече отзад. Жената идваше право към него.

„Леле!“ — рече си Бехнам. Тялото му се напрегна като пружина. Сега се беше надигнал точно като кобра.

Тя носеше нещо.

Някакъв вързоп!

„Днес е ден на странните неща! — реши той. — Още от сутринта ме засипват. Откъде накъде дъщерята на Селим ще носи вързоп? Тази сигурно е някаква прислужница.“

Жената се приближаваше. Чуваше вече стъпките ѝ по заскрежения от сланата чакъл.

Целият се спотаи. Полекичка измъкна камата от пояса. За миг стоманата проблесна в тъмнината като светулка.

Приближаваше… Приближи… Прибли…

И ненадейно вратата на колата изскърца.

Проклятие! Дяволите да го вземат! От колата слезе лекарят.

Бехнам клекна на мястото си. В този момент жената мина покрай него.

Леле боже! Леле боже! Тя беше!

Позна я по огромния рубин върху челната страна на шапката ѝ. Тя беше! Дъщерята на Селим. Ако беше прислужница, щеше ли да стои отпред над челото ѝ оня голям рубин?

Не видя лицето ѝ, но беше сигурен. Тя беше. По дяволите, тя беше! Жертвата му мина на две крачки от него и той я изпусна заради оня лекар с момчешкия вид.

Жената се приближи до колата. Лекарят ѝ помогна да се качи. Вратата зад тях се захлопна.

Бехнам направо се вцепени.

„Еее? Какво става?“

„Не разбра ли?“ — присмя му се разумът.

„Не разбрах. Що ще тази жена тук?“

„Чудя ти се, Бехнам! Наистина, това ти ли си, човекът, за когото казват, че е по-хитър от лисица и по-смъртоносен от змията? Принцесата и красивият лекар… а? Още ли не си проумял? Вярно, откъде ще знаеш какво нещо е любовта? Ти знаеш само да убиваш!“

„Я си гледай работата! — веднага скастри разума си Бехнам. — Това е великата принцеса на Османската династия. Дъщерята на вирналия носа си по-високо и от планината Каф Селим, единствената Хатидже султан! И тя ще тръгне да се унижава с един голобрад лекар, а!?“

„Защо не? В твоето сърце пониквало ли е някакво друго чувство, освен усещането за смърт? Пламтяло ли е то с огъня на любовта?“

Бехнам побесня от яд.

Един миг колебание, един миг, само една секунда, може би не и толкова, едно обръщане да хвърли поглед към колата — и дъщерята на Седим се бе отървала от смъртоносния удар на неговата кама.

Почувства се като ловец, който е изпуснал преследвания елен. Не му хареса това сравнение. Той беше лъвът на пустинята. Непобедимият. Който можеше да прояви търпение, можеше да изчака, но накрая безотказно разкъсваше жертвата си.

От мястото, където се беше притаил, можеше да вижда как колата леко се полюшва, можеше да чува как дингилът ѝ тихо проскърцва.

„Какво повече!“ — заключи той. Изреди върху себе си всички ругатни, които знаеше и не знаеше. Дъщерята на падишаха е в колата с любовника си.

Каква пошлост!

Заслужаваше си да умре не един, а хиляда пъти!

Нямаше повече да се упреква дали трябва да се убива жена. Такава трябваше!

* * *

— Шшшшът! — прошепна жената и допря показалец до устните. — Време е!

От вълнение лицето на Фехим Челеби ту пребледняваше, ту почервеняваше.

— Джевахир баджъ, да не навлечем някоя беда върху главата на моята Роза?

— Ако правите каквото ви казвам — няма! Взети са всички мерки. Имате време като за две дежурства. Преди да изтече времето на вторите стражи, ще се върнете. Иначе ще се случи нещастие.

— А как ще вляза там? Стражите въобще няма да ме пуснат! — притесни се Фехим.

Джевахир се засмя:

— Ами че ти няма да влизаш. Ще вляза аз!

Лекарят нищо не разбра, погледна я с широко отворени очи. „Права е! — каза си Джевахир. — За бога, права е моята красива султанка. На кого да дари сърцето си, ако не на този красавец.“ Въздъхна едва доловимо. Подаде вързопа, който носеше, в неговите ръце.

— Бързо облечи това. А после ще облечеш и ето тези неща.

Свали кафтана от гърба си и шапката от главата.

Фехим още не се беше отърсил от смайването, когато разгъна вързопа и изумено възкликна:

— Но това шалвари ли са!?

— Оставете сега въпросите настрана, ами обувайте шалварите. Губим време. Аз веднага трябва да изляза оттук и да се върна в хана.

— Нали аз щях да отида?

„Ох! — изпъшка скрито Джевахир. — Всички влюбени ли оглупяват така?“

— В хана, значи, ще отидеш ти с моите дрехи!

* * *

Не бяха изтекли и десетина минути, когато вратата на колата се отвори.

Бехнам се изуми. Свършиха ли вече? Толкова бързо?

„Както и да е! Отваряй си очите. Не се баламосвай с глупости, да не изпуснеш пак плячката. Виж, даже се появи. Да стоиш ей така, със скръстени ръце — това е само губене на време и не ти върши никаква работа!“

Лекарят дори не слезе да изпрати любовницата си. „Виж го ти него, голобрадия! Дъщерята на великия падишах идва в колата му, за да се любят, а нашият бей дори не слиза да ѝ каже: „Хайде, по живо, по здраво!“

Бехнам почувства, че дяволът вътре в него се разхихика мръснишки. „Че защо да слиза? — изхърхори изчадието. — Той си свърши работата. Изпълни си дълга пред дъщерята на султана. Сега е твой ред. Давай да те видим пък теб, изпълни си дълга към твоя шах. Свърши си работата!“

Явно разколебана, жената се спря за малко пред колата, огледа се на вси страни. Вдигна ръце да нагласи добре на главата си островърхата шапка.

Рубинът, кацнал отпред, над челото, хвърли червен отблясък.

Бехнам вече беше абсолютно сигурен.

Беше онази болна жена. Болната дъщеря на султан Селим!

Слугиня на султанката, естествено, нямаше как да си сложи отпред на шапката голямо колкото човешка длан бижу с искрящ рубин.

Жертвата му тръгна.

Идваше насам, право към него. Щеше да мине на две, не позна, на три крачки отпред.

Бехнам се надигна на колене. Стискаше камата между зъбите. Целият беше напрегнат до крайност. Точно когато щеше да мине пред него, пружината щеше да отскочи, той щеше да излети като стрела и още с първия замах камата щеше да ѝ пререже гърлото. Нямаше да ѝ се размине само с това. Искаше тя, като падне на земята, да не е умряла още. Последното нещо, което щеше да види, трябваше да бъде той. Трябваше да види как той се навежда над нея, за да ѝ отреже главата.

Шапката с червения рубин, шапката с белия воал наближаваше… Наближаваше… Наближи…

Мина пред Бехнам. Убиецът дори я подуши. Щом видя гърба на мишената, пружината му се скъса, той се изхвърли и във въздуха проблесна стомана.

В един и същи миг той я сграбчи откъм гърба, запуши ѝ устата, а камата се плъзна през гърлото. Най-напред чу познатия стържещ по гръкляна звук. Сетне — съскането на изпуснатия от трахеята въздух. Разхлаби обръча на ръцете си едва когато видя и изригналия напред фонтан от кръв. Тялото се свлече на колене. Задържа се за миг така неподвижно, сякаш щеше да си остане в тази поза. На земята падна първо островърхата шапка. След нея се просна по очи и трупът. Дори в мрака на нощта Бехнам видя с каква ненаситна лакомия пръстта поглъщаше бликащата от прерязаното гърло кръв.

„Обърни се да те видя, Селимова щерко!“ — срита с крак проснатото на земята тяло. Отначало то се извъртя настрани. Рита го още и още, докато легна по гръб и застина така.

За миг Бехнам си представи в какво състояние ще изпадне високомерният Селим, като разбере, че смъртоносният нападател на шах Исмаил е отрязал главата на дъщеря му. Сетне го обзе възторг, като се сети каква еуфория ще настане в Тебриз, когато поднесе тази глава на шах Исмаил. Шахът несъмнено веднага щеше да увеличи неговата дажба опиум. Вече щеше да си го пуши, без да проси, без да му прави сметка, без да го отчита.

Наведе се да я довърши и мигновено се изправи.

Проклятие!

Това не е тя! Това не е тя!

Смъртта беше объркала адреса.

„Щом това не е тя, тогава кой е в колата?! — изкрещя убиецът в него. — Дали дъщерята на Селим не е разбрала, че ръката на шаха на всички шахове Исмаил ще я хване за гърлото, и не се е укрила там?“

Втурна се като луд към колата. Нахълта още от вратата. Вътре беше още по-тъмно от навън. По шумоленето на плата позна, че жената се опитва да стане. Ръката, с която държеше камата, се вдигна и спусна. Стоманата се заби трудно и по това разбра, че камата е попаднала в гръдния кош. Изтегли я. Ръката отново се вдигна, отново се спусна. Жената дори нямаше време да изпищи, извитата кама разряза върху гърдите ѝ кръст — от край до край. „Това ти се полага! — процеди Бехнам. — Върху гърдите на жена, която се забавлява като жените на неверниците, трябва да се положи кръст!“

От устата му изригна налудничав, трескав смях. Ето на, този път си свърши работата със Селимовата щерка. Сграбчи жертвата за косата и я повлече към вратата. Трупът се изхлузи навън. Дългата копринена коса се разстели по земята. Нападателят на шах Исмаил скочи от колата. Хвана главата на жертвата и клекна на колене.

— Селим! — гърлено процеди той. — Видя ли какво направих? Отървах болната ти дъщеря от неизлечимата и болест. След живота, сега ще ѝ взема и главата. Хайде да те видя как ще гледаш хората в очите с тази твоя обезглавена принцеса? Как ще управлява света падишахът, който не можа да опази собствената си дъщеря? Ха да те видим сега!

Пъргаво си довърши работата.

Хвана отрязаната глава и я вдигна във въздуха.

„Стой кротко и мирно, обезглавена Хатидже, докато се добера до коня. Наведе се и разряза шалварите. В парче от тях уви главата. „Там ще те сложа в едно подходящо за славата на баща ти място, драга, не се притеснявай!“

Бехнам бързо се стопяваше в мрака, а мозъкът му пламтеше. Защо не можеше да усети онова спокойствие, преди да свърши цялата работа?

Ето, беше я убил.

Носеше главата ѝ. Селим нямаше вече принцеса.

Беше си изпълнил задачата.

Какво тогава не му даваше мира?

Нещо не бе наред.

Защо дъщерята на Селим беше дошла в колата?

Ако е било, за да се срещне с любовника си, защо момчето излезе предрешено пет минути след това? И то в женски дрехи?

Защо Хатидже беше останала в колата, след като той излезе?

Каква беше причината за всички тези странни неща?

Известно време вървя през дърветата още по-бързо. В главата му не преставаха да се повтарят и въртят все същите въпроси.

Защо? Защо оня излезе от колата в женски дрехи? Защо? Защо?

Когато откри отговора, направо се свлече на земята.

По дяволите! Как не можа да се сети по-рано?

С отвращение хвърли на земята отрязаната глава.

— Проклятие! — нададе вой. — Ти не си Хатидже!

Вече виждаше всичко така, както беше в действителност. Жената, на която отряза главата, трябва да е била някоя от прислужниците на Хатидже султан. Точно така.

И тъй като дори и султанката да го беше извикала, мъжът нямаше да може да влезе в хана без разрешението на капитана, жената му беше донесла женски дрехи.

Лекарят, преоблечен като жена, отиваше на среща с тръпнещата в очакване Хатидже. Ако го видеха отдалече, войниците щяха да го вземат за прислужница на Хатидже султан.

„Не — прошепна. — Щяха да го помислят за самата Хатидже султан!“ Както си беше помислил и той. Накитът на шапката отпред с рубина беше на султанката. Измислили са този номер, за да държат войниците далече от мъжа. Щяха да сметнат, че минава дъщерята на падишаха. Точно като него самия. Та да не би да се спуснеха при него, за да му търсят сметка?

Добре, ами дежурните на входа? Как щеше да мине лекарят през тримата стражи? После, дежурен имаше и вътре. Сигурно стои пред вратата на Хатидже.

„По някакъв начин те също са в играта — просъска пред зъби. — Проклетата вещица е нагласила всичко, само и само да се срещне с любовника си.“

— Горкият аз, горкият! — завайка се той и започна да се удря по коленете. — Шахът ще ме хвърли на лъвовете, и това ми е малко!

След това се изправи. Огледа се наоколо като обезумял.

— Коя си ти? — попита отрязаната глава. — Ако те занеса като Хатидже, дали ще спасиш живота на Бехнам?

А излезе ли лъжата му наяве, гневът на шаха сто на сто щеше да бъде още по-ужасен.

През дърветата започваше да се процежда утринният светлик. Той хвана отрязаната глава за косите и я вдигна. Загледа се в окървавеното лице.

„Била си много хубава! — ухили се ехидно. — Но вече за нищо не ставаш!“

Залюля я, както я държеше за косата, завъртя я в кръг и я метна някъде напред.

„Тази работа няма да свърши дотук, дъще Селимова! — закани се в себе си той. — Най-накрая ще взема и твоя животец. С това, че сега убих любовника, аз ти изтръгнах сърцето. Скоро ще ти отрежа и главата. Няма отърване! Това е клетва на шах! Ще пукнеш! Родът на баща ти ще изсъхне!“

XXII

„Къде се бавиш, сладкогласен мой Славей? Идвай вече!“

Откакто Джевахир тръгна, Хатидже не се свърташе на едно място. Не откъсваше очи, не отделяше уши от вратата. Очакваше Фехим Челеби да почука.

Так! Так! Так!

Нямаше никакъв звук.

Непрекъснато си повтаряше: „Минутите станаха години!“. Изтерза се да снове между прозореца и вратата. Ту се взираше навън в мрака, ту залепваше ухо на вратата — да чуе стъпките на Фехим още като започнеше да се качва по стълбището.

Напразно! Никой не пристигаше, никой не тръгваше. Постепенно нетърпението ѝ започна да прераства в страх.

„Къде си, Славей мой? Идвай вече!“

Отиде и седна на леглото да се разсее малко. Погали възглавницата си с длан. След малко двамата с него щяха да положат глави върху нея.

Счу ѝ се някакъв глас отвън.

Дойде!

Ето че напразно се тревожеше.

Радост бликна в душата ѝ, веднага скочи. Набързо си оправи дрехите. Тръсна дългата си кестенява коса, разлюля я под белия воал. Захапа и смукна устните си. „Слава богу, придобиха малко цвят!

„Я ела на себе си! — надигна се вътрешният ѝ глас. — Не те ли е срам? Какво е това поведение? Ти си султанка! Принцеса Хатидже султан! Посрещни го като истинска султанка!“

Така и направи. Пое си няколко пъти дълбоко въздух, за да не проличи колко е развълнувана. Събра ръце отпред. Застана пред вратата леко обърната встрани и зачака Фехим да почука.

Чакаше.

„Хайде, почукай вече!“

Не почука.

„Еее, къде си?“

Наостри слух. Всичко наоколо отново тънеше в тишина.

Принцесата смени позата. „Каква ти султанка? — възропта наум. — Аз съм едно влюбено момиче. Една наранена кошута.“

Спусна се към вратата. Заслуша се. Откъм стълбището не се чуваше никакъв звук. Само откъм стаята в подножието ѝ се причу груб мъжки глас. И едно глезено, престорено оплакване.

Сети се какво ѝ каза Джевахир: „Не се бой, намерих му начина!“. Значи, това беше намереният начин.

За миг се отърси от започналия да пролазва в нея страх. „Ах, Джевахир, какви ли не номера измисляш!“

Това усещане, макар и за кратко, я поуспокои.

„За какво си се разбързала? — укори се сама. — Има време като за две смени на дежурните. Стой и чакай! Ей сега ще дойде!“

Не дойде.

Хатидже вече прекрачи границата на търпението.

Нещо не е в ред! Нещо се е случило!

Изведнъж ѝ дойде наум какво каза на Джевахир: „Предчувствам, нещо лошо ще се случи!“

Или… Боже господи!

Какво можеше да е станало?

Може капитанът да е надушил плана им. Да е заловил нейния Славей в женските дрехи и да го е подложил на фалаката.

Тя вече се мяташе из стаята си.

Тогава, къде е Джевахир? Ако са заловили Фехим, тя защо не дотича да ми го съобщи?

Може би Хъдър е заловил и нея като съучастница в провинението. Кипнал е: „Ще вмъкваш при султанката преоблечен като жена мъж, а?“ и сега като нищо я държеше в обора. Може би изтезаваше и двамата, за да изкопчи признания.

Аллах!

Не можеше повече да чака!

„Сигурно се е случило нещо!“ — с тази мисъл се спусна към вратата. Отвори я. Дежурният, разбира се, не си беше на мястото.

— Елате! — нададе вик с все сила. Гласът ѝ отекна в студените стени на хана като вик за помощ. — Тичайте, момичета! Елате! Става нещо страшно. Хайде, идвайте, тичайте!

Двете врати зейнаха. Крещейки като луда, Хатидже се втурна към стаята си, наскочилите от леглата наложници се затичаха подире ѝ.

Какво ставаше? Джевахир ги беше предупредила: „Докато не ви извикам, да няма излизане от стаите!“. Къде беше главната наложница? Защо султанката пак беше полудяла?

— Запазете спокойствие, султанке!

— Не мога! Не мога!

Хатидже напълно беше загубила контрол над себе си. Започна да се бие по коленете. Тялото ѝ се тресеше като скъсана пружина.

— Не мога! Не мога! Сигурно нещо се е случило! Нещо лошо се е случило! Нещо стана с моя Славей! Нещо се е случило с Джевахир!

Тичаха, блъскаха се да стигнат до Хатидже, а в това време бавно се отвори вратата на последната, третата по коридора стая. Подражавайки на Джевахир, оттам се затичаха с боси крака две момичета и вдигнаха истинска олелия:

— Господарке! Господарке!

След тях на прага се появи дежурният. През процепа на вратата опипа с поглед коридора. Вратата в стаята на султанката зееше отворена докрай. Всички вътре се надвикваха една друга. Веднага излезе. Пооправи си външния вид и отиде на мястото, където трябваше да стои на пост. Надникна да види какво става вътре. Само допреди малко беше насаме с двете момичета, но въпреки това му се зави свят, като видя цяла стая, пълна с голи жени.

„Жалко!“ — изпъшка.

В този момент се разнесе викът на Хатидже:

— Стража!

Дежурният моментално се изправи пред прага:

— Султанке?

Като видя лицето ѝ, той изтръпна от ужас. Султанката беше обезумяла. Очите ѝ бяха така широко отворени, сякаш щяха да изхвръкнат от орбитите си. Косата — разчорлена. Цялото ѝ лице беше издрано до кръв. „Олеле! — рече си той наум. — Стана тя, каквато стана! Болната дъщеря на Селим хан полудя!“

Наложниците я бяха прегърнали, за да я удържат, но и през тях тя му викна:

— Тичай! Вдигай всички на крака! Събуди ги, всичките — капитана, целия взвод, прислугата, охраната, конярите… Всички тичайте! Моля ви, тичайте! Нещо се е случило с моя Славей! Тичайте, спасете го!

Славей ли?

„Ех! — въздъхна войникът с още по-голямо съжаление. — Славей, а!?“

Хатидже позна по погледа му какво си мисли.

— Глупак! — хвърли се тя към него.

Ако момичетата не ѝ бяха попречили, тя щеше да го разкъса на парчета.

— Не съм луда! Тичайте! Тичайте към колата на Фехим Челеби!...

Едва тогава той се обърна назад и се втурна по стълбището.

— Тревога! Тревога!

Първа се отвори външната врата на хана. Единият от дежурните пред входа го скастри:

— Какво става бе? Защо са се разкудкудякали женорята там горе? Ей, Алачамлъ, да не си им направил нещо на тия момичета?

Войникът не беше на себе си.

— Тревога! — продължи да вика и изскочи през вратата навън.

Докато тичаше към хамбара, наоколо вече всичко взе да ври и кипи.

Сам не знаеше защо постъпи така. Може би всички щяха да му се подиграват, че се е разтичал заради приказките на една полулуда болна жена, но, изглежда, предчувствието на султанката се беше прехвърлило и на него. Понесе се бегом право към колата на лекаря. В същото време продължаваше да вика:

— Тичайте! Елате! Нещастие! Тичайте! Бързо!

От прозореца си Хатидже видя капитан Хъдър да тича натам и да си намества шапката на главата.

— Проклетници! — кипеше сред по-предните войници. — Казвайте какво става!

Факлите и гласовете се отдалечаваха в тъмното.

Хатидже седна на дървения миндер до прозореца.

„Край! — изстена. — Знам го, край! Бодилът прониза гръдта на моя Славей!“

И потъна в мрака. Там беше най-сигурното ѝ убежище.

* * *

Капитан Хъдър поднесе новината на Хатидже разтреперан от страх, ужас и гняв.

— Аххх! Как? — успя да отрони тя с глас, изригнал направо от сърцето. Капитанът преглътна. Явно разсъждаваше дали е правилно да се каже на принцесата или не.

— Ага?

Хатидже го изрече с такъв тон, че на Диметокалъ Хъдър му призля. И без това с него бе свършено. Само като си представеше гнева на султан Селим, краката му се подкосяваха. „Ако султанът не се ядоса, може би ще отърва кожата“ — си каза веднага.

— Някой… — започна плахо — такова… взел че… — не можа да продължи.

— Какво „взел че…“? Слав… Какво е сторил на Фехим Челеби?

Гласът ѝ заплашително потрепна. „Истинска дъщеря на баща си! — отсъди той наум. — Погледнат ли те, искри хвърчат от очите им.“

— Султанке!.. Прерязал му гърлото… на Фехим Челеби!

Пожела още сега, в този момент, на това място да припадне, не, дори да умре. Но моментално се овладя. „Не! — заповяда си сама. — Ти трябва да изживееш целия ужас на този миг, да изпиташ болката му докрай.“ Бъдещето, за което тя си мечтаеше, отлетя, преди да е настъпило. „Аллах! — проплака без глас. — Защо? Защо? Защо ми причиняваш това? Точно… Точно… Защото бях готова да извърша грях ли? Е, добре… Защо наказа него вместо мен? Да беше взел моя живот!“

Вдигна очи към капитана. По изражението му усети, че ще има какво още да ѝ казва:

— Джевахир? Тя къде е? Намерихте ли я? Защо не ми я доведохте? Капитанът преглътна.

— Такова… не можехме да я доведем… Мъртва е!

Отново се надигнаха писъците и вайканията на наложниците. Някои от тях се запрегръщаха помежду си, други — Хатидже.

Сили нямаше да заридае: „Ех, моя Джевахир, ах, моя скъпоценна малка красавице!“

— Кой можа да я погуби!? Коя ръка посегна на тази нежна кошута!?

— Звяр трябва да е! — измънка Хъдър, страх го беше да погледне султанката в очите. — Човек не би могъл да направи такова нещо!

— Какво е направил? — попита едно уплашено, свито в ъгъла момиче.

— Отрязал ѝ главата!

И точно в този момент се случи нещо съвсем неочаквано. Хатидже се изтръгна от ръцете, които я държаха, спусна се към прозореца и викна:

— Хей, съдба! Това ли искаш? Вземи мен тогава! Вземи ме! Вместо да умирам ден след ден, миг след миг, вземи живота ми наведнъж! Спри това изтезание!

Едно от момичетата успя в последния момент да хване Хатидже. Иначе щеше да литне като птица през прозореца при своя Славей.

От сблъсъка с наложницата си падна на пода.

— Защо? — проплака с глас. — Защо не ме остави да умра?

Хатидже усети как мракът се приближава. Щеше да го прегърне с радост. Момичето я държеше в обятията си.

— Ще има още много щастливи дни да изживявате, султанке!

— Коя си ти? — промълви. — Дори не знам как са казваш.

Шепотът на това момиче беше последното нещо, което Хатидже чу, докато пропадаше в мрака:

— Небиле. Казвам се Небиле, султанке!

* * *

Облаците се разнесоха. Светлината прогони мрака. Хатидже отвори очи под тревожните погледи на скупчилите се над нея наложници.

— Какво ми стана? — промълви. — Пак ли загубих съзнание?

Без малко щеше да нареди: „Повикайте лекаря! Да дойде моят Славей!“

Фехим го нямаше вече. Джевахир — също.

— Но вече дойдохте на себе си! Слава богу, господарке!

Беше момичето, което ѝ се представи като Небиле. „Същинско бисерче! — си каза Хатидже. — Колко е хубава, колко е свежа!“

— Много време ли лежах, Небиле?

— О, не, султанке. Я има, я няма минутка… — светнаха очите на момичето. — Изведнъж сякаш припаднахте, но слава на Аллах, веднага се съвзехте.

„Веднага се съвзех… — повтори си наум Хатидже. — Веднага се съвзех. Два живота ли ми трябваха, за да се съвземам? Друг живот ли му е трябвал на моя живот?“

Ненадейно я обзе странно усещане.

Загуби двама души, които обичаше много. Особено единия… Единият. Беше заложила на него надеждите си, бъдещето си. Фехим щеше да я спаси от пълната с кръвожадни зверове и великани пещера, където от дете живя като в затвор.

С него щеше да изживее любовта, която не познаваше.

В неговите обятия щеше се наслади на удоволствията в този живот, които не беше вкусила.

Нямаше да се страхува дали падишахът щеше да даде дъщеря си на един лекар без пукнат грош. Щеше да я даде, щеше. Ако не я дадеше, щеше да я погребе в черната земя. Заради него Азраил щеше да ѝ вземе живота.

И Джевахир щеше да си бъде до нея — Джевахир, която притискаше до гърдите си щастието като букет полски цветя. Щеше да рони звънливия си смях, тичайки подир нея, щеше да кичи главата ѝ с набраните и сплетени на венец маргаритки. Сега и двамата ги нямаше. Загубила ги беше — завинаги. Но не усещаше нищо. Никаква мъка, никаква болка. Знаеше, че ги е загубила, и вместо да си скубе косите и да си блъска главата, си седеше така идиотски и задаваше идиотски въпроси:

— Откъде си, Небиле?

По лицето на момичето пробягна подозрение. За миг сякаш се усмихна, отстрани до устните ѝ се появи малка трапчинка. Но съобрази, че в такъв зловещ ден никак не е хубаво да се смее пред султанката, и моментално се стегна.

— От Синоп.

— Там красиво ли е?

Момичето ѝ отговори с глава: „Ъхъ, ъхъ!“. Бузите ѝ мигом се зачервиха. Как можа да отговори на принцесата с това „ъхъ, ъхъ“, също като някоя селянка.

— Простете, господарке… Исках да ви кажа, че е много красиво.

За свое най-голямо учудване Хатидже усети, че ѝ става смешно от смутения вид на момичето.

— Ще ми станеш ли главна наложница? Нали разбра, Джевахир ни напусна.

Другите наложници следяха с любопитство разговора им от самото начало и сега се спогледаха набързо. Физиономиите на двете момичета, които очакваха да бъдат поставени на мястото на Джевахир, посърнаха. Едната си рече наум: „Казваха, че е луда, но все не ми се вярваше! Как може момиче колкото палеца ми да стане главна наложница? Няма още година, откакто е дошла. Нито порядките познава, нито маниери има“.

Физиономията на другата я издаваше, че и тя не мисли по-различно от тази. Всички бяха изненадани.

Даже и Хатидже се изуми от току-що изречените си думи. И гласът ѝ се разтрепери. „Какво ти става, Хатидже?“ — укори се сама. Беше студена като камък.

— Но… но… — заекна изумената повече от всеки друг Небиле. — Аз съм още много малка. Боя се, че няма да ви обслужвам както трябва.

— Малка ли каза?

Смутена и уплашена, Небиле наведе глава.

— На колко години си?

— На единадесет! — И припряно допълни: — Но след три месеца ще навърша дванадесет.

„Ах, ти, лудетино! — възкликна в себе си Хатидже. — Ти си на годините, на които аз станах жена.“

— Добре. Тогава ще те почакаме, докато пораснеш! И тогава! — Позамълча, като че ли обмисляше нещо. — А дотогава и ти ще бъдеш моя компаньонка.

Небиле за момент понечи да плесне с ръце. Усети се, че пак ще допусне грешка, и се поклони:

— Султанке! Какво… какво… да кажа…

— Няма нужда да казваш каквото и да е! — разпери ръце Хатидже, което означаваше: „Ела ме прегърни!“

Небиле се хвърли към нея и когато сгуши уханната си глава на рамото ѝ, Хатидже помисли, че ще се задави от сълзи. Но не можа да се разплаче. Откакто дойде на себе си, тя едва сега осъзна какво означава нещо да ти липсва.

Галеше момичето по косата, казваше си: „Господи, заедно с тях са умрели и чувствата ми! Нищо не усещам!“.

Пусна Небиле. Обърна се към едно високо русо момиче:

— Ти, Гюлендам, ти ще поемеш задълженията на покойната!

Същата тази Гюлендам, която допреди малко я наричаше луда, се поклони до земята и с благодарност ѝ отвърна:

— Султанке! Гюлендам ще пожертва живота си за вас!

Хатидже я изгледа дълго и настойчиво в лицето и отсече:

— Две жертви ни стигат! Две жертви ни стигат! — Стана. — Сега ми извикайте Хъдър ага!

— Той е отвън. Чака нарежданията ви! — отговори Гюлендам.

Недиме изхвърча и отвори вратата.

— Командирът!

Капитанът се появи на прага.

Хатидже го посрещна права:

— Намерихте ли го?

Като че ли нещо го преряза. Така остро прозвуча гласът на Хатидже. Още щом я погледна в очите, разбра какво има предвид.

— Търсим, султанке! Най-накрая ще го намерим, дай боже! Обаче…

— Обаче?

— Злодеят е избягал към Ясъкая. Намерихме камата, с която е извършил злодеянието. До едно нещо.

Хатидже усети как в нея се надига вълна от гняв.

— Говори, ага! До какво нещо?

— Не искам султанката да се трево…

— Хъдър ага, остави на нас да решаваме дали ще се тревожим или не! Ти казвай каквото има за казване! А сетне започвай подготовката за път. До какво нещо намерихте камата на убиеца?

— До такова… — запелтечи капитанът.

От сутринта той живееше в страх и паника, затова беше забравил да извърши дори всекидневното подхранване на рунтавите си мустаци с бадемово масло. Единият им край стърчеше нагоре, другият висеше надолу. В този си вид приличаше на палячо от цирк, но никое от момичетата не беше в състояние да се засмее. Всички бяха изплашени. Потиснати. Дори тези, които не бяха, се стараеха поне да изглеждат така.

— На Джевахир… — промълви той.

Макар че стоеше с наведена глава, видя как всички момичета, които бяха в стаята, още като чуха името на Джевахир, трепнаха. Погледна изпод вежди към султанката. Не можа да повярва на очите си. Тя стоеше пред него безизразна като камък. А не трябваше ли да пищи и крещи, да плаче и да се удря, не трябваше ли в мига, когато той изрече името Джевахир, от очите ѝ да изхвърчат пламъци?

— На Джевахир… — повтори.

— Казва се покойната Джевахир ханъм, Хъдър ага! — прекъсна го тя.

На командира му се стори, че гласът на Хатидже в един момент пак секна.

— Простете! На покойната… Джевахир… ханъм… до отсечената ѝ глава…

— Хххъъ?!

Изтръпнали от ужас, наложниците се развикаха и запрегръщаха.

— След като отрязал главата на Джевахир ханъм, убиецът…

Момичетата отново се разпищяха в надпревара.

Хатидже вдигна ръка — беше заповед: „Спрете!“ Поиска да чуе всички подробности:

— Продължавай, Хъдър ага!

— Разрязал шалварите ѝ… Увил отрязаната глава и избягал… Но кой знае защо, не след дълго я изхвърлил… Камата — също… Може да я е изпуснал и да не е забелязал.

Хатидже не беше сигурна колко чу от това, което той разказа. В мислите ѝ се въртеше единствено „отрязаната глава“…

Колко несъпоставими бяха тези две думи! Как така се подредиха една до друга!? Отрязаната глава на Джевахир!

— Аз — продължи капитанът — мисля, че престъпникът е убил по погрешка Фехим Челеби и Джевахир ханъм.

— Какво, по погрешка ли? — вдигна рамене Хатидже.

— Да, султанке. Друга е била мишената на убиеца.

— Кой?

Този път Хъдър ага ѝ отговори, без да му трепне окото:

— Вие!

XXIII

САРУХАН, ДВОРЕЦЪТ НА САНДЖАКБЕЯ

Потърси с поглед принц Сюлейман още щом минаха през портата в двора. Смяташе, че ще излезе да го посрещне. Но той така и не се появяваше. Отникъде. „Глупак!“ — изруга се сам. Как ще излезе синът на могъщия падишах да посреща някакъв си роб, гол и бос!

— Хей, свирачо, какво още чакаш? — подвикна му старшината, който предвождаше изпратения да го доведе взвод. — Въобще не прилича на чифлика на госпожата, нали? Гледам, зяпнал си от удивление.

Не беше лъжа, така си беше. Беше зяпнал от удивление.

Дворът беше по-голям дори от двора в конака на първия му господар. При това от всички страни го ограждаха сгради. Влязоха в него през огромна порта, от двете страни на която стояха на пост облечени в лъскави униформи стражи. Вътре гъмжеше от хора, облечени в най-различни дрехи от всякакви цветове. Гъмжилото трескаво сновеше насам-натам.

Сградите!

Боже мой!

Конакът на Ферахшад изглеждаше като малка къща пред онзи на първия му господар, който го беше купил от пиратите. А пред тези представляваше малка колибка. Сградата точно срещу портала беше на три етажа. А тези от двете ѝ страни — на по два. Едната от сградите при портала беше също на два етажа, другата — на един. Едноетажната стърчеше върху огромна скала и затова изглеждаше по-висока от всички останали. Крепостна стена с бойници ограждаше околовръст нейния покрив. Отгоре патрулираха въоръжени с пушки войници. Това беше нещо като крепост.

— Хайде, скачай! — подвикна му онзи. — Да ти покажа къде ще се настаниш. После ще излезеш да се поогледаш наоколо. И един съвет от мен: преди да научиш какви са порядките и правилата, не излизай през онзи портал.

— Защо?

— Виж го тоя! — обърна се старшината към хората си. — Пък и пита защо! През онзи портал се излиза само с позволение! Казвам ти, не си пъхай главата в торбата. Ти си знаеш! Ако искаш, опитай! Да видим какво ще стане!

— Какво ще стане?

Един от войниците избухна в смях.

— Нищо особено, драги! Не се стряскай веднага. Само ходилата ти ще се подуят. Това ще стане!

Целият двор се разтресе от смях. Тези, които минаваха покрай тях, се загледаха да видят какво става.

Ибрахим изкусно преметна единия си крак над коня и бързо го приплъзна по седлото.

— Хайде де, смейте се! После всички ще ви наредя на редичка и ще мина пред вас. Тогава аз ще ви се смея. Ето така! — поклони се пред тях.

Хвана се за слабините и ги имитира как се смеят. Старшината побесня.

— Свирачо! — кипна той. — Не прекалявай!

Някакъв войник дойде и му взе коня, на който язди от чифлика дотук.

— Да бяхте ми го оставили. Свикнахме един с друг.

Старшината го бутна полека по рамото:

— Тръгвай! Хайде, върви!

И закрачи напред. Обърна се да погледне през рамо дали Ибрахим идва подире му. Идваше.

— Не знам какво ще те правят, докато станеш човек! Тук на вироглавите кон не дават. Да видим дали ще ти разрешат въобще да яздиш.

— Кой трябва да ми разреши?

— Хасип ага. Тоест командирът на тукашния конен отряд.

Отрони въздишка. Толкова очебийно разсъждаваше дали да му го каже или не, че Ибрахим не го притисна с въпроса: „Еее?“. Така или иначе, той знаеше какво ще му каже човекът. Стана точно каквото очакваше.

— Всъщност и командирът изпълнява заповеди. Тука муха да бръмне, ще литне само ако ѝ разреши Негово Превъзходителство принцът! — Пак млъкна. — Оххх! Ти пък! Нищо не знаеш! А принцът прави това, което му каже господарят ни — падишахът! Султан Селим хан!

— Лелееее! — подхвърли с подигравка Ибрахим. — Значи падишахът на Османската империя ще взема решение дали робът Ибрахим ще се качи на кон или не? Каже ли „качвай се“ — ще се качим, ако заповяда „да не се качва“, ще си плюем на петите, така ли?

Онзи ненадейно го дръпна за ръката да спре:

— Да беше само това — добре! Пак господарят решава на кого главата му ще си стои на раменете. — Ибрахим усети, че другият се занася с него. — Виж какво! Ти пък откъде се взе, та попадна и тук? Къде си живял до днес, че да не знаеш накъде се върти светът във Великата Османска империя и че вратът на роба е по-тънък и от косъм?

— Откъде да знам!? — вдигна рамене. — Забивах пръчки в лозето, бутах ралото, берях салкъми, слънчоглед, просо… А, ето още нещо! — вдигна и си показа цигулката. — Скрибуцах и на това.

Старшината наведе глава и се шмугна през някаква врата. Вътре — разпръснати постелки, едни надолу, други нагоре.

— Настанявай се тук!

Въздухът тежеше от мирис на пот и мокри дъски. Четирима с боси крака чистеха. Единият плисваше кофа с вода върху дюшемето, вторият грабваше празната кофа и тичаше към вратата да източи още от варела, който видя да стои съвсем близо до входа. Третият работеше на колене. В ръцете си държеше нещо подобно на нож и с него стържеше намокрените дъски. Четвъртият го следваше неотстъпно. Той събираше в нещо като лопатка мръсотията, която другият изстъргваше от дюшемето.

— Хей! — викна оня, който пличкаше водата, щом видя, че старшината идва с още някой. — Току-що измихме, избърсахме. Минете ей там, по края.

Този се направи на ни чул, ни видял. Мина направо през чистачите.

— Доведох ти ново попълнение. Дай му камъка да вземе да чисти, каква му е работата до довечера?

Поливачът измери с поглед Ибрахим от глава до пети. С доволни заради краткия отдих, но и изморени физиономии залепиха очи в него и останалите.

— Кой си ти?

— Казвам се Ибрахим. А ти кой си?

Макар че в спалното помещение беше сумрачно, Ибрахим все пак забеляза как лицето на оня се зачерви като рак. Старшината знаеше, че ако не се намеси моментално, ще настане Второто пришествие.

— Чакай де, не се ядосвай! Нали ти казах, нов е. Новобранец. Не е като теб. Понятие си няма от поведение, от порядки. Нито началства признава, нито подчинени.

Поливачът пристъпи бавно-бавно и се изправи пред Ибрахим. Всяка негова крачка означаваше заплаха. Очите му мятаха огън и пламък. Прикова ги в него. Усети се, че е малко по-нисък на ръст, и отстъпи крачка назад.

— Аз ли кой съм? Мен ли ме питаш кой съм?

— Ами да! Аз ти казах името си. Сега не трябва ли ти да ми кажеш кой си и какъв си?

Физиономията на оня за миг се сгърчи, но после изведнъж върху месестото му лице грейна широка усмивка.

— Чухте ли го? — подхвърли към другите, които чистеха спалното помещение. — Пита кой съм бил аз!

Седнали да си починат с кръстосани крака на пода, те погледнаха към Ибрахим с такова състрадание, сякаш му казаха: „Мъртъв си!“

Онзи забрави, че разликата в ръста им ще лъсне красноречиво, и се приближи плътно до Ибрахим.

— Кой съм аз ли? — процеди през зъби. — Аз съм на този ад…

Ибрахим не го изчака да продължи, прекъсна го:

— Ад ли?

— Ъхъ! — ухили му се онзи. — Не знам какво е за другите, но със сигурност за теб ще се превърне в ад!

И духна гадно в лицето му. Устата му имаше отвратителен мирис и Ибрахим понечи да си обърне главата встрани. Но не успя.

Онзи моментално се протегна и го стисна за брадата като в клещи. Попречи му да си дръпне главата. Извика, без да поглежда назад:

— Низамуллах!

Чистачът, който държеше стъргалото, трескаво скочи на крака.

— На заповедите ти, сержант!

— Кажи му на този новобранец кой съм, да му задоволим любопитството. Кой съм аз?

— Джелаир чауш[20]! — издекламира високопарно човекът. — Ти отговаряш пред господаря на Великата Османска империя за спалното помещение! Преди да кажеш „лягай“, главата не помирисва възглавница. Кажеш ли „ставай“, няма лежане!

Ибрахим опита да се откопчи от железните пръсти на сержанта, но не се получи. С трите от тях го беше заклещил като орел, който е забил нокти в плячката и се готви да излети.

— Добре. А сега кажи, Низамуллах, на този новак защо дори Негово Превъзходителство принцът не се бърка в работите на Джелаир чауш.

— Защото лъвът си личи по мястото, където спи, чавуш! Всеки воин на принца е лъв. Мястото, където спят лъвовете, трябва да е чисто, подредено и проветрено. Та никой да не каже: „Брей, какви хора приема при себе си този принц! В мръсотия лягат, в мръсотия стават“. А господарят да не си слага на сърце въпроса: „Защо не си гледаш работата, Джелаир?“

— Така, а аз, Низамуллах, какво правя с тези, които не си оправят леглата както трябва?

— Наказваш ги, чауш. И то по-лошо, отколкото да ги хвърлят в огньовете на пъкъла.

Сержантът така го гледаше в очите, че Ибрахим си помисли: „Ясно, ще започне най-напред с очите ми!“

— Разбра ли, новобранецо? Запомни ли сега кой съм?

— Запомних.

— Браво! И кой съм бил аз?

За секунда не се поколеба:

— Демон!

Старшината изпадна в паника: „Е, сега вече изгоря, свирачо! И аз не мога да те отърва от фалаката!“.

Сержантът го погледна така, като че ли щеше да го удуши начаса още там, на място.

Не му остана длъжен за заканителния вид. Без да трепне, той също се втренчи в кървясалите очи на Джелаир. И ето че в тях пламъкът взе да стихва, чертите на лицето му започнаха да се отпускат.

— Браво! — издиша въздуха си право в лицето на Ибрахим. — Аз съм твоят демон!

Орловата хватка върху брадата му се поразпусна. Ибрахим си отдръпна главата.

— Добре си обучен! — внезапно посегна да вземе цигулката от ръката му. Ибрахим го спря. — Какво е това бе?

— Инструмент.

Сержантът направи учудена физиономия.

— Чу ли, Низамуллах? В леговището на лъва — свирач!

Нещата отиваха съвсем на зле.

— Ами такова… — измънка старшината, явно уплашен и той от демона. — Новакът май свирел на онова нещо, дето е в ръката му, а пък нашият принц го чул и го харесал. Ето, нещо такова. Пожела да го доведем. И аз го доведох.

Помисли си, че като чуе да се споменава принцът, оня може би щеше да омекне, но не стана така. Само след минута колебание Джелаир реагира.

— Много добре! На господаря свирня ще поднася, а на мен — боклуци, а, Низамуллах?

— Чауш! Нека започне най-напред с метенето. От вратата. Да измете навсякъде.

— С какво? — не се сдържа Ибрахим.

Джелаир се обърна с разцъфнало в самодоволна усмивка лице.

— С език! Мен какво ме засяга бе? Ако искаш, оближи го с език. Но само да видя едно петънце по пода, кълна се, ще те накарам да го излижеш.

Низамуллах си рече, че не бива от първия ден да го турят на фалаката, бързо се озова при него и му пъхна в ръката някакъв парцал.

За да увеличи площта за почистване, сержантът се разходи из спалнята така, че не остана място, където да не е стъпил. Когато се изправи пред Ибрахим и Низамуллах, зад гърба му личаха големи петна.

— А после занеси кофите с изпражненията, където трябва. Покажи му къде да ги изхвърли, Низамуллах!

„Господи! — възмути се от дън душа Ибрахим. — Къде ме доведе? Тук наистина ли е адът?“

А докато сержантът крачеше към вратата, си допълни въпроса: „Този наистина ли е демон?“

Джелаир и старшината излязоха.

Ибрахим запокити парцала на пода. Реши. Въобще нямаше да изпълни нарежданията на демона. Принц Сюлейман беше пожелал да дойде тук, за да свири на цигулка, за да си говорят за любов, за поезия, за световния ред, за да бъде неговият приятел, в когото да вярва, че ще му говори без лъжи и лицемерие. Не му беше работа да мете под и да изхвърля изпражнения.

Не обърна внимание и на молбите на Низамуллах:

— Недей, драги! Не го прави, драги! Гневът на Джелаир чауш е пословичен. Ръката му удря не по-малко от тоягата на фалаката. Цял месец ще се мяташ от болки, така да знаеш!

— Аз съм приятелят на принц Сюлейман!

— Сигурно си му такъв! — отвърна онзи, но и по думите, и по погледа му си личеше, че изобщо не му вярва. — Все пак започвай да метеш ей там. Виж, и аз ще помагам…

Не можа да продължи. Ибрахим вече крачеше към вратата:

— Веднага трябва да се видя с принца!

Низамуллах се спусна подире му да го спре, но в бързината си да стигне по-бързо, Ибрахим бутна с дългите си крака препълнената с мръсна вода кофа.

— По дяволите! Доволен ли си сега от това, което направи?

Ибрахим тъкмо щеше да излезе, когато чу някакви гласове отвън.

Подаде леко глава. Някакъв едър мъж с рунтави мустаци беше пресрещнал Джелаир чауш и старшината.

— Ти не ходи ли до чифлика на госпожата?

Пак той беше в устата им! Бързо отдръпна главата си да не го видят и наостри слух. Направи знак да си мълчи и на догонващия го с парцала в ръка Низамуллах.

— Ходих! — отговори старшината.

— И като ходи, сам ли се върна?

— Взех свирача и го доведох.

— И като го доведе, къде е? — Мъжът с рунтавия мустак говореше раздразнено. — Защо не се яви пред височайшия ни принц? Не знаеш ли, че господарят го очаква?

Старшината измънка нещо, от което Ибрахим не разбра и думичка.

— Да покажа къде ще спи…

— Абе, човек, кой ти е казал, че мястото му за спане е твое задължение?

— Ами нали всяко ново момче… — беше гласът на демона. — Новакът не може, без да мине през обучението в спалнята.

— Джелаир чауш! Какво да ти кажа? Ти не си виновен. Откъде можеш да знаеш, щом този глупак не ти е казал колко много държи принцът на този музикант. Слава богу, че не си му напъхал в ръцете кофи с изпражнения!

Ибрахим литна от радост. Физиономията на Низамуллах също красноречиво показваше какъв обрат са взели нещата. Какво не би дал да зърне в този момент лицето на Джелаир.

— Ами, не съм… — мрънкаше под носа си демонът точно когато Ибрахим си подаде главата:

— Мен ли търсите?

Кавалеристът хвана цигулката в ръката му и изтегли пред себе си човека, когото очакваше принцът.

— Не се мотай! — му заповяда. — Господарят ни чака. Тръгвай пред мен!

Ибрахим пристъпи нерешително една крачка и спря.

— Но аз не можах да разбера къде ще спя?

— Боже, дай ми търпение! — реагира мустакатият. — Само за легло се говори! Да не би господарят да е казал да лежиш, та да имаш и място за лягане? Естествено, има кой да мисли за това. Тръгвай!

Ибрахим не помнеше през живота си да е изпълнявал някаква заповед с такова огромно желание.

— Идвам! — затича се той след кавалериста.

Минавайки пред Джелаир, му се усмихна ехидно:

— Какво да се прави? Сега вече ти, демоне, ще изпразваш кофите с лайната!

XXIV

ХАН ПО ПЪТЯ КЪМ СТОЛИЦАТА

Дъхът ѝ секна. Наложниците се вкопчиха в полите ѝ и се разпищяха от ужас:

— Султанке!

— Да! — самоуверено заяви капитанът. — Всъщност… мишената сте вие! Хатидже изпита особена радост. Слава богу, си рече. Откакто чу, че Славеят ѝ е убит, тя волю-неволю търсеше пръста на баща си в това, а сърцето ѝ се раздираше от мъка. Представяше си, че шпионите са му докладвали за близките ѝ отношения с Фехим и той е издал заповед: „Отивайте да гасите пожара, преди да е подпалил комина!“

Значи се лъжеше. От все сърце се зарадва на това. Веднага си извади заключение: „Ако мишената съм аз, баща ми е невинен“.

— Сигурен ли си, Хъдър ага?

— Убиецът е погубил и Фехим Челеби, и Джевахир ханъм, защото ги е взел за вас. Разбрал е, че лекарят е мъж чак когато шапката е паднала от главата му. Иначе щеше да отреже неговата глава. В този момент се е присетил за жената, която е останала в колата. Щом там не е влезлият мъж в женските дрехи, значи е Хатидже султан. Убил е на място Джевахир… Джевахир ханъм и я е повлякъл навън. Решил е, че сте вие, и е отрязал главата. Носеше я увита в парцал.

— Къде?

— Според мен в двореца на Сафевидите, султанке.

— Какво?

— Предполагам, че убиецът е от нападателите на шах Исмаил. Намерихме извита кама, по нея съдя.

Шах Исмаил ли? Какво вземане-даване имаше той с нея? Защо шахът е пожелал да я убият?

Неочаквано се сети за Махмуд, големия син на чичо ѝ принц Ахмед, който избяга и намери убежище при шах Исмаил. В ума ѝ изплуваха отново бащините думи: „Ако не удушиш предателя, той ще удуши теб!“. Душата я заболя. „Нима докато аз страдам за тях, братовчедът изпраща палач по петите ми, за да си отмъсти? И все пак, така е по-добре. По-добре, отколкото баща ми да е изпратил убиеца на моя Славей!“

Ненадейно в мозъка ѝ запламтя друг въпрос. Как палачът е разбрал, че убитата жена не е тя? Не я беше виждал. По какво ще е познал, че отрязаната глава не е нейната?

„Как е могъл да разбере? Или… или… — не можа да довърши мисълта си —…че отрязаната глава на Джевахир не е моята?“ Командирът обаче я усети. Опита да се прикрие, но всички в стаята видяха наглата му усмивка.

— Сетил се е! — изсумтя.

Завъртя на пръст и вдигна нагоре увисналия си мустак, но не успя да го задържи така и той бавно и полека клюмна пак.

— Сетил ли се е?

— Да, султанке. Сетил се е.

Хатидже долови нотки на присмех и злоба, но не реагира.

— А как?

— През нощта в колата на Фехим Челеби тайно е влязла някаква жена. После жената излязла. Злодеят е предположил, че тази, която е дошла преди малко, сте вие. Тоест помислил е, че се връщате от посещение при лекаря. Нападнал я отзад и прерязал гърлото. Като видял, че жертвата му е мъж, преоблечен като жена, си помислил, че по непонятни причини вие сте останали в колата, и отново нападнал. Отрязал е главата на жертвата. Щял е да я отнесе на господаря си, за да му докаже как се е справил. Но както бягал, се попитал…

Млъкна. Хвърли многозначителен поглед към Хатидже.

— Какво се е попитал, Хъдър ага?

Капитанът този път потърси с поглед разрешение да говори пред другите.

— Казвай, какво се е попитал убиецът?

— Защо мъжът е в женски дрехи? Тогава се досетил каква е истината. Жената, която убил, е била вашата прислужница. Тя му донесла женските дрехи. За да заблуди войниците, тя си окачила на шапката вашия накит с рубина. Планът бил лекарят да се облече в женски дрехи, понеже без мое знание нямало да му позволят да влезе в хана. Все едно наложницата ви е излязла и се е върнала или пък вие сте отишли до лекаря и сте се върнали. Отначало палачът не го е разбрал. И уби Фехим Челеби и Джевахир… ханъм… Но като размислил, се усетил защо оня човек бил облечен в женски дрехи. И разгадал плана. А като разбрал, че е убил двама души по погрешка… — Замълча, за да си поеме дъх. Погледна я с подтекста: „Пада ви се, щом сте тръгнали да ме разигравате така“. — …хвърлил отрязаната глава и избягал. При бягството не е забелязал, че окървавената му кама паднала.

Хатидже се олюля, както стоеше права, но веднага се съвзе. Подмятането от едни чувства към други направо я зашемети.

Беше се сринала.

Беше загубила мъжа, в когото се влюби.

Както и най-съкровената си приятелка Джевахир.

На всичкото отгоре самата тя ги беше изпратила на смърт. Ако не беше тя, сега и двамата щяха да са живи.

Изпратеният от братовчед ѝ убиец беше погубил и нейното бъдеще.

Но тя по някакъв необясним начин продължаваше да се държи на крака. Дори имаше чувството, че е открила себе си.

Като Томирис!

Хатидже цялата настръхна. Цял живот се вайкаше, че не можа да стане втората Томирис Едже. Сега беше моментът! Трябваше да стои изправена като Томирис. Трябваше да връхлети върху Кир така, че светът да се разтресе.

— А ти какви мерки взе, ага?

Дори сама не можа да си познае гласа. Беше бездушен глас, който заповядваше, който караше човек да се разтрепери.

— Увеличих броя на стражите около хана. Изпратих и вестоносец до двореца в Бурса, за да информира господаря какво се е случило. Навсякъде из гората разпръснах следотърсачи. Да открият убиеца и…

— Не питах за това, ага! Какво направи за тях? За Фехим… Фехим Челеби и красивата Джевахир!

Капитанът се стъписа. Дори не беше и помислил за това. Така де. Разполагаше с два трупа — единият без глава, а другият с толкова жестоко прерязано гърло, че главата всеки момент можеше да се откъсне — и сега те лежаха върху сламата в обора. Отгоре им бяха метнали някакво покривало и толкоз!

— Ясно! — обърна гръб към него.

Отиде при прозореца и се загледа навън. Обърна се. Седна на дървения сандък до прозореца. Сега Хатидже приличаше на царица, настанила се на своя трон. Като Томирис!

— Започни подготовката! Те… — пресекна ѝ гласът. Изкашля се два пъти да си прочисти гърлото, иначе не можеше да продължи. — Те ще бъдат погребани тук. Така както повелява ислямът.

— Султанке?

Вдигна ръка да го спре.

— Джевахир… За Джевахир ще помогне едно от момичетата. Всичко да приключи със следобедния намаз! Искам, ага, да се вземат съответните мерки! И в същото време да се извърши подготовката за отпътуване. Тръгваме, преди да се стъмни. Връщаме се в Бурса.

— В Бурса ли, султанке? Но това е невъзможно!

— Защо?

— Опасно е за вас. По всяка вероятност убиецът дебне някъде наоколо. Отново ще…

Хатидже махна с ръка. Да, това ѝ хареса. Сигурно и Томирис е направила същия жест, когато везирите са я убеждавали, че армията на Кир е непобедима.

— Стига, ага! Ние сме дъщерята на Селим хан. Няма да бягаме от опасностите. Ако Сафеви шах е посегнал върху нас, значи истинската опасност е насочена да застраши Османската империя. В такъв случай времето ни повелява да бъдем при баща си, а не далече от него.

Хатидже се спря, запита се: „Аз ли изрекох това?“. Не повярва на себе си какво му каза. В Бурса, а? Душа и свят даваше да избяга от баща си, да бъде далече от него, а сега тичаше към него, така ли?

— Казах каквото имаше да казвам! — отряза рязко тя. — Ще тръгнем преди залез. През нощта няма да спираме, така че утре вече трябва да сме в Бурса.

— Но… но… аз поисках подкрепление от Бурса. Изпратих съобщение, че султанката е в опасност. Трябва да изчакаме, докато пристигнат. В противен случай вашият баща… Селим хан ще се разгневи…

— Хъдър ага!

Хатидже извика така гръмко и рязко, че както седеше в краката ѝ и я прегръщаше, Небиле се стресна и подскочи.

— Ние издадохме заповед! Не си въобразявай, че ако не бъде изпълнена, нашият гняв ще отстъпва по нещо на бащиния! — И като му хвърли подчертано враждебен поглед, допълни: — И не забравяй, че и ти имаш вина за това престъпление!

Хъдър усети краката му да се подкосяват. И бездруго въобще нямаше как да го забрави — главата му щеше да стърчи над раменете само броени дни. Но му хрумна, че ако се поведе по ума на тази луда жена, тя може да каже една-две думи в негово оправдание.

— На вашите заповеди!

— Да се изпрати вестоносец и до двореца в Сарухан. Нека моят брат принц Сюлейман и нашата валиде да научат какво е станало. Ако тук мишената на вероломството сме ние, и те са в опасност там. Трябва да вземат мерки.

— Ще го изпратя, преди да са минали и пет минути.

С войнишка крачка капитанът се обърна назад и тръгна към вратата.

— Хъдър ага!

„По дяволите, какво има пак!“ — възропта наум той.

— Султанке?

— Още не сме свършили. Преди това ме заведете при тях.

При тях ли? При кого? Изведнъж се сети. „Тази е луда! — изпъшка без глас. — Съвсем луда!“ Какво щеше да търси дъщерята на падишаха при двата окървавени трупа, които не смееха да погледнат дори толкова мъже с каменни сърца. Особено тялото без главата!

Капитанът се опита да я възпре:

— Султанке…

— Веднага, Хъдър ага! Веднага ни заведете при тях!

* * *

Бяха метнали отгоре им някакво покривало. Краката на нейния Славей стърчаха от единия край.

— Дойдох! — промълви Хатидже.

Подръпна лекичко покривалото. Подадоха се къдрави черни коси. После — чело. Веждите — опънати като лък. Знаеше, че няма да издържи, ако погледне очите му. Но подръпна още малко това покривало. Гледаше я. Със застинало безкрайно учудване. Явно смъртта беше дошла да пререже гърлото му, преди да се е отърсил от радостта, че отива в нейните обятия.

Надолу всичко беше в кръв. Осмели се да дръпне покривалото само до устните. Тези устни, които тя се надяваше да я целуват, сега бяха кървави. Разделяше ги почернял съсирек.

— Аз дойдох, Славей мой! — започна да му мълви тя.

За миг ѝ се стори като че ли ще скокне: „Моята Роза, моята султанка!“.

— Дойдох да ти кажа, че чух песента ти, Славей мой! Дойдох да ти кажа, че ти си моят Славей! — Плахо посегна. С върха на пръстите си затвори очите на лекаря. — Те няма защо да стоят отворени. Ще ги помня все така, изпълнени с любов.

Погали слепналата му от кръвта коса. За миг ѝ мина мисълта да се наведе и положи върху устните му прощална целувка. „Това не е позволено!“ — обади се вътрешният ѝ глас.

И все пак се наведе, докосна с устни устните на мъжа, в когото се влюби.

Сега трябваше да се случи чудото! Време му беше! Топлината на нейните устни трябваше да вдъхне живот в неговите.

Но Хатидже много отдавна беше разбрала, че в този живот чудеса не ставаха. Те се случваха в приказките, в легендите. А за тях оставаше болката, завистта, омразата, мрачната действителност.

— Винаги ще те обичам, Славей мой! — прошепна му на ухо. — Където и да съм, с когото и да съм, ще чувам само твоята песен. Чакай ме там, където отиваш сега. Ще дойде ден да си принадлежим. Но сега трябва да живея. Трябва да се превърна в изтеглен от канията си ятаган, Фехим! На теб… засега ти казвам сбогом. Засега!

Стана. Заобиколи от другата страна.

Изпод покривалото се подаваше ръката на Джевахир. По очертанията под него тя се увери, че главата, която убиецът бе взел и отнесъл със себе си, е поставена при тялото. А и защото върху купчината слама, на която беше хвърлена, се беше разпиляла нейната коса. Тази красива копринена коса сега беше направо спечена от кръв и тиня.

— Джевахир? Аз съм. Твоята посестрима. Хатидже. Твоята болна господарка.

Падна на колене пред трупа. Взе между дланите си ръката, която се подаваше изпод покривалото. „О, Аллах! Колко е студена и твърда. Заради моя грях ли превърна в камък това гальовно, сладко, весело момиче?“

Дълго време гали ръката на Джевахир. Искаше ѝ се да плаче до полуда, а не можеше. „Прости ми, приятелко! Не трябваше да те пускам. Трябваше да събера смелост и вместо теб аз да изтичам в обятията на Фехим. Ах, Джевахир, как ще стихне този пожар?“

Остана да седи така още известно време, без мисъл в главата.

„Знаеш ли — ѝ каза неочаквано, този път с весели нотки в гласа. — Открих едно момиче. По-точно, преоткрих теб в него. Онова, новото момиче, което не се отделяше от теб. Сигурно си ми го казала, но съм забравила. Или не съм те чула. Небиле, така се казва. Като бисерче е. Казах на Небиле: „Бъди моята компаньонка“. А тя ми отговори: „Малка съм още“ — разсмя се с глас. „На колко години си?“, я попитах. На единадесет била. След три месеца щяла да стане на дванадесет. На тази възраст аз умрях, Джевахир. Ти го знаеш, нали? Възрастта, на която погубиха душата ми!“

Целуна ѝ ръка.

„Станах твоя длъжница, Джевахир. Дълг, който никога не ще мога да изплатя. Каквото и да направя, каквото и да сторя, да разпръсна тук всичките съкровища на баща си — няма полза! Но ти обещавам. Небиле няма да стане нито като теб, нито като мен. На нея ще дам онова щастие, което ние с теб, сестрице, не намерихме. Спи спокойно вечния си сън!“

Изправи се. Тръгна към вратата. Пред нея се появи с лъстива усмивка Хъдър ага. В същия миг се ужаси от физиономията на принцесата. Дъщерята на падишаха беше позеленяла.

— Това сигурно е ваше!

Държеше в ръка големия червен рубин, който бяха закачили над челото на Джевахир.

В първия момент се ядоса:

— Не те ли досрамя да го сваляш от главата на покойница!

По лицето ѝ пробягна светкавица. Начаса притихна.

Рубинът беше облян в кръвта на Джевахир. Сега блестеше още по-червен от преди. И Хатидже реши — ще го носи над челото си цял живот. Рязко посегна. Сграбчи рубина от ръката му.

Казаха ѝ, че не е позволено, но въпреки това тя не се отдели от Джевахир и Фехим, докато не ги положиха в земята.

Непрекъснато си повтаряше: „Да върви по дяволите това позволено-непозволено!“ Всички наложници се обливаха в сълзи. От нейните очи обаче не се отрони и капчица. Вече засипваха гроба, когато тя каза: „Прав е бил баща ми! Ако ти не удушиш вероломството, то ще удуши теб!“

Този път вероломството сбърка целта си. Това беше. Повече нямаше да повтори същата грешка. Убиецът беше безмилостен. Все още неговата мишена беше самата тя. И баща ѝ — стоманената ръка на Великата Османска империя. И батко ѝ Сюлейман. И нежната ѝ майка. Всички те бяха под неговия прицел.

„А пък аз — каза си Хатидже — втори път няма да направя същата грешка и никога няма да се смиля!“

Тропот на копита заглуши молитвите. Появи се конник, обвит в облаци от прах, и спря пред нея.

— Пристигнаха новини от Бурса! — едва поемайки дъх, извика той, преди още да е скочил от коня на земята. — В битката край Йенишехир нашият повелител е победил принц Ахмед!

Горделивият принц е пленен. Удушен е от палачите с корди от лък. Цената на вероломството е платена.

Всички, които се намираха там, изразиха голямата си радост. Някои ръкопляскаха, други започнаха да редят молитви за здравето и благополучието на султан Селим и за властта му — да бъде и пребъде. Хатидже обаче само мълчеше и ги слушаше. „Ако същата тази новина беше пристигнала вчера, аз щях да плача и да се вайкам!“ — ѝ мина през ум.

Сега обаче и косъм не трепна по нея.

Когато зариха гробовете, изникнаха две малки могилки от рохка земя. Хатидже разпръсна по шепа пръст върху мястото за вечен покой на Джевахир и Фехим. „Спете си вече спокойно! — промълви тя. — Главният убиец е смачкан!“

Канеше се да тръгва, но видя ханджията. Той чакаше малко встрани, навел глава, заедно със закръглената си жена.

— Ние си отиваме — обърна се тя към него. — Причинихме ви неприятности. Моля да ни извините. Имам и една молба… За да се помни отсега нататък това място… Нека се нарича „Пойният Славей“. „Славеят“!

Белите облаци на небосвода започнаха да просветват в жълти, червени, морави отблясъци.

Настъпваше вечерният здрач.

— Да потегляме! — нареди тя на възседналия коня си Хъдър ага. — Остави неколцина от твоите хора след нас! Ако баща ни изпрати подкрепление, да им съобщят, че сме се върнали в Бурса.

Тръгна да се качва в колата си, но изведнъж се спря.

— Небиле? Къде е Небиле?

— Тук съм! — изчурулика момичето.

— Ела при мен! Човек не бива да оставя приятеля си насред пътя!

XXV

САРУХАН, ДВОРЕЦЪТ НА САНДЖАКБЕЯ

„Ох, мио Дио! Боже мой!.. Доро Тугу!“

Ибрахим вървеше подир войника и си повтаряше на всички езици, които знаеше: „Господи!“

Сигурно на това му викаха великолепие.

Ослепителният разкош на господарката бледнееше пред гледката тук.

Влязоха през широка врата, укрепена с дървени колони, и по стълбището точно срещу нея се качиха на третия етаж. От двете страни по стъпалата се редуваха стражи с големи бели шапки на главата, с черни вежди, черни увиснали мустаци и червени униформи. Палците на дясната им ръка бяха мушнати в черния пояс на кръста. Но всички те, до един, не бяха въоръжени. На Ибрахим това му се стори доста странно.

— Тези не носят оръжие? — обърна се той към съпровождащия го отзад войник.

Удивлението си пролича в тона му.

— Носенето на оръжие в двореца е забранено, затова.

— Но това е много глупаво! Каква полза от стража без оръжие, ако възникне някаква опасност? Кой ще опази принца от враговете?

Войникът се поспря. Отговори му, без да се обърне:

— Принцът сам ще си пререже пъпа. Ти не му бери грижа!

Сам да си прерязва пъпа? Това изобщо не го схвана.

— Защо ще прерязва собствения си пъп?

Другият не се стърпя.

— А казваха за теб, че много добре си научил езика ни! Ами че такъв е изразът. В смисъл че сам ще се защити.

— Хааа! — направи знак с глава, че го е разбрал, но така или иначе пак не го схвана.

Пълна глупост бе този израз. „Да прерязва собствения си пъп!“ — повтори наум. По-добре да казваха „Да прережа пъпа на врага“. Отрони дълбока въздишка.

— Господине?

— Няма нищо. Само си поех въздух.

— Не си хабете напразно въздишките. Ако закъснеем още малко, дъх няма да си поемем от принц Сюлейман. Тогава ще ни притрябва въздух.

Ибрахим не можеше да повярва. Всичко му изглеждаше величествено. Така например върху стълбищната площадка на третия етаж, точно по средата, имаше нещо голямо, изработено от бронз, с крака и капак.

— Какво е това?

— Мангал. През зимата го зареждаме догоре. Служи за отопление.

„На земята ли съм, на небето ли?“ — помисли си Ибрахим.

Не можеше да различи стъпва ли, хвърчи ли по дебелия хаф на постланите от край до край по коридорите килими.

Набиваха се в очи скъпите ковьори и килими не само по пода, а и по стените. На определени места, зад гигантски щитове от кован бронз, стърчаха кръстосани копия. Копия със златни остриета.

И дрехите, и стражата, и прислужниците бяха като извадени от съкровищница. Пъстроцветни копринени шалвари, надиплени панталони, ризи, джепкени, дълги кожени елеци. А имаше и едни хора с бели саръци, които вървяха като че ли се плъзгаха, леко навели глави встрани към дясното рамо. Повечето от тях бяха облечени в дълги бели сака, някои украсени с черни бродерии. А под тях, както бяха разгърдени отпред, се подаваха закопчани от горе до долу червени и морави ризи.

„Османлиите си падат по ярките цветове — нашепна му вътрешният глас. — Имат право! — отвърна си сам. — Бледите, невзрачни багри не подхождат на такъв разкош и такова богатство. На мен да остане, никога няма да се облека в бяло сако. Щях да си поръчам лилаво, като пелерината на Цезар. И щях да го украся — цялото — със златно везмо.“ Представи си как ще изглежда облечен в златошит кафтан, даде си сметка, че пред тичащите наоколо домашни слуги в сини къси панталони той с неговите черни надиплени панталони, бяла риза с много широки ръкави и син къс елек прилича на просяк. Видението му за миг се изпари. Нали щеше да е в най-хубавите си дрехи. Ами и без това си нямаше други. Не беше донесъл работното си облекло от чифлика. Панталонът му беше целият в кръпки. Как би могъл да ги облече още веднъж пред принца. Достатъчно много се беше засрамил от облеклото си онази нощ, когато му свири на цигулката при басейна.

„Ами, и без това кой си ти? — обади се вътрешният му глас. — Я се виж на какво приличаш, виж и този разкош!“

„И какво ми е? — възропта на това непознато усещане, породено в душата му от този ослепителен разкош. — Аз съм син на рибар! Неговият баща е султан. Казват, че половината свят бил негов. Аз се родих в рибарска къща само с две стаи, той — в палат. Естествено, че ще е така!“

Не след дълго проумя, че това усещане, което го човъркаше отвътре, всъщност е завист. Щом дворецът на сина е такъв, кой знае в какво живее пък баща му. Сега, след като видя разкоша, сред който се намира, след като го потисна така, той си спомни спалното помещение. В същия миг реши: ако ще живее там, край! Ще се махне оттук!

И къде?

„Вярно, къде?“ — се запита. Повече не можеше да се върне в чифлика на Касъм ага. „Ферахшад вече не ме иска.“

Дали наистина не го искаше?

Не беше толкова сигурен. И все пак се питаше защо ли пък да го иска. Тя, значи, въобще не е допускала, че той ще пожелае да тръгне с принца.

„Но ти все още си нейна собственост! — обади се вътрешният глас. — Тя не те продаде!“

Гордостта му веднага се опълчи. „Но ме подари на принца! Изостави ме!“

Гласът му се присмя: „Добре де, тя не те превърна в стока, която се купува и продава, ти си подарък. Не можеш, когато ти хрумне, да си тръгваш. Най-вече — от двореца на принца!“

— Първо ще се представиш на личния секретар.

Гласът на войника прогони от главата му тревожните мисли. В края на краищата си каза: „Ще се оправя някак си!“

Вдигна глава и видя точно насреща голяма зелена врата, пазена от двамина стражи гиганти.

„Там свършваше коридора, по който преди малко завивахме насам-натам. Най-сетне! — каза си наум. — А бях започнал вече да си мисля, че той няма край.“

— Личният секретар ли? Той пък кой е?

— Този, с когото господарят споделя тайните си.

Нищо не разбра. „С когото споделя тайните си ли?“ Служител, чието задължение е да пази тайните на принца!? Това е пълна глупост!

— Тайните ли му пази?

Войникът се спря. Обърна се настрани и тайно се подсмихна. Подръпна стария, износен елек на Ибрахим.

— Е, и така му се казва. Значи, каквото му трябва на принц Сюлейман зад тази врата, той се разтичва. Знае това, което другите не знаят, вижда онова, което другите не виждат. Чете постъпилите за господаря молби, ако му се нареди, пише писма. Назначава срещите му. Никой не може да се яви пред височайшия господар, преди той да е видял какъв е този човек и да му е разрешил. Той определя какво ще яде, какво ще пие господарят — и всичко останало, всичко!

— Ама че пазител на тайните! — промърмори Ибрахим. — По-добре да го бяха нарекли писар… А то — личен секретар! Така или иначе все си слагат по една титла пред името. Показност!

— Има и една дайе, разбира се!

— Дайе ли? Тя пък каква е?

— Кърмачката на принца. Жената, която го отглежда, откакто се е родил до ден-днешен. Такъв е обичаят в двореца: щом детето стане на четиридесет дни, докато суче, се дава на млечната му майка кърмачка, то се отглежда после и от нея, от дайе. Нали разбираш, дайе се тачи като половин майка. — Сниши гласа си и допълни: — Грижи се за принца повече, отколкото рождената му майка.

Нещо отвътре го присви, носът го присърбя. Пред очите му се появи образът на неговата майка. Лекичко го подръпна за носа. „Моя хубава майчице!“ — изстена без глас. И рязко го прекъсна:

— Няма половин майка! Майката си е майка! Никой не може да я замени!

Другият направи знак с глава, че е съгласен, и вдигна рамене: „Какво да се прави! Обичаят си е обичай! При нас е така!“.

— Турци!

Макар че Ибрахим го промълви заедно с тежката си въздишка, войникът все пак го чу.

— Моля? Какво каза?

— Нищо не съм казал.

— Стори ми се, че каза „турци“!

— Така ти се е сторило. Хайде! Нямам вече търпение. Води ме при личния секретар ли, при когото и да е. Да не караме височайшия принц да ни чака!

* * *

Стаята беше доста голяма, с атлазени завеси, мъжът седеше върху потънал в кадифе диван, а пред него — масичка с грамадна бакърена тава отгоре. От дясната му страна — полица, изпълнена с пергаменти. Съвсем близо до вратата — постлано на пода килимче. На очи се набиваше Коранът, разтворен върху специалната кръстата поставка.

Не можа да определи на каква възраст е. Но личеше, че е доста по-възрастен от Сюлейман. На главата си не носеше онази грамадна шапка. Вместо нея имаше бял сарък от навита и усукана коприна. Главата му беше голяма, а саръкът — малък. Ибрахим едва се сдържа да не прихне в смях.

Забелязваше, че откакто е дошъл в Саруханския дворец — има-няма два часа! — не беше видял човек без нещо на главата.

И се попита: „И аз ли ще туря на главата си такива шапки и саръци?“. Това беше вече проблем. Ако това беше задължително изискване, разбира се, че щяха да поискат и той да се съобрази с него. Сигурно щеше да бъде много смешен, ако трябваше да минава през вратите, без да наведе глава с нахлузената на нея грамадна шапка или кюлях. Какво от това, че щеше да върти в ръце кюляха от кече. Ако трябваше да покрива главата, нека я покрива. Плюс това зиме кечето топлеше, а лете държеше хладно.

Нямаше наоколо и никакви жени. Не се мяркаха нито в големия двор, нито под чардака, нито след като влезе в сградата.

В този момент се сети за Карадут. Ибрахим видя Мюнире за последно, когато старшината, слизайки от коня, ѝ подвикна.

„Горката, къде ли са я завели?“ — помисли си той. При първа възможност трябваше да я открие или поне да разбере къде се намира.

Като влязоха, завариха личния секретар седнал на една страна върху дивана да разгръща навития на руло пергамент, за да го прочете. Войникът хвана Ибрахим за ръка и го издърпа към него. Направи му знак с очи и устни да мълчи и да чака.

Тогава мъжът остави рулото. Плъзна набързо поглед по Ибрахим и го задържа върху войника.

— Това ли е той?

Каза това или нещо подобно. Попита толкова приглушено, че Ибрахим се подвоуми дали наистина го е чул.

— Да! Очакваният новак.

Войникът шептеше също така тихо и Ибрахим едва успя да долови какво казва, въпреки че стоеше досами него.

Внезапно му хрумна мисъл, от която се развесели: „Е, повишение! В чифлика бях щуракът на Халил кехая. В двореца на принца станах новакът!“. По лицето му плъзна усмивка, при което личният секретар му хвърли пренебрежителен поглед.

— И в ръцете ти е онова, което нашият принц…

По-нататък пак не успя да чуе. „Господи! Трудна работа, ако тия все така си шепнат!“ — измърмори наум.

— Не можах да чуя — изрече с ясен глас. — Бихте ли го произнесли по-високо?

Изненадата се изписа красноречиво върху лицето на личния секретар.

— Не можем!

Изниза се между устните му пак така едва доловимо, но беше една-единствена дума и този път той я разбра.

Мъжът стана от дивана, на който седеше. Посегна някъде встрани, измъкна оттам йемениите си и ги обу. Дойде точно пред Ибрахим, изгледа го отдолу нагоре и се намръщи. Явно това, че не беше висок колкото Ибрахим, го раздразни.

— Не можем! — пак издиша той. След което се обърна към войника: — Байрям, ти не го ли предупреди да не приказва? — Не сметна за нужно да изчака отговора: — Поне да дадем първия урок на този новак. Ние, царедворците, се опитваме да изразяваме това, което искаме да кажем, с очи, с ръце. Срамота е да се говори на висок глас. Не искаме да нарушаваме спокойствието на Техни Превъзходителства принца и неговата валиде. Чу ли поне това, което ти казахме?

Ибрахим потвърди с глава. Молеше се от все душа да не проличи подигравката в гласа му:

— Чухме го.

Оня човек беше изпаднал в комичната ситуация да говори за себе си в множествено число. Неволно се разсмя. Така говореше и принцът. За себе си казваше „ние“.

— И не се смеем!

Моментално спря. Постара се лицето му да приеме сериозно изражение. Попита се: „Дали станах достатъчно мрачен? Повече, отколкото трябва!“

Личният секретар нищо не каза, само го изгледа накриво. Ибрахим помисли, че е допуснал някаква грешка. „Така ли непрекъснато ще си навличам врагове?“ След оня демон, сега пък беше разгневил този, дето шапката му приличаше на баница. Хайде, Джелаир беше демонът на спалното помещение. Ами този? Пазител на тайните на принца. И знам ли още какъв ли не! Без негово разрешение човек не можеше да влезе при принца. Реши с този да се държи добре. Поне известно време. Малко съмнително беше дали ще успее, но така или иначе трябваше да опита.

Личният секретар направи към войника знаци с очи и ръце да почакат, открехна спуснатата от тавана до пода червена кадифена завеса и изчезна зад нея.

Войникът го дръпна за ръката и процеди:

— Какво си мислиш, че правиш? Бива ли да се подиграваш с довереника на принца?

Преди още Ибрахим да отвори уста, кадифената завеса се раздвижи и личният секретар се появи заднишком. Когато завесата се затвори зад него, той дойде при Ибрахим и тихо му каза:

— Сега ще се представиш пред Негово Превъзходителство принца. Научиха ли те как да го поздравиш?

Завъртя рязко глава на две страни:

— Ъ-ъх!

— Ето така.

Той събра двете ръце върху слабините си, приведе се от кръста напред колкото можеше и застина така.

— Няма да се изправяш, докато господарят не ти каже.

Как можеше да се стои в такава поза!

— Ако не те пита, ако не ти разреши да говориш, няма да се обаждаш! — Замълча за миг. — И да не си посмял да се държиш пред принца така невъзпитано, както пред нас. В негово присъствие не можеш да се смееш. Дори и да ти разреши, в лицето му няма да се смееш. Ще си извъртиш главата настрана, ще скриеш лицето си с длан и ще се засмееш без глас. Разбра ли?

Разбра. Щом проявяваха такова страхопочитание пред сина, сигурно пред падишаха се захлупваха на пода. А сега и той трябваше да постъпва като тях.

— Ще стоиш прав, докато ти разреши. Ако прояви благоволение и те покани да седнеш, ще се примъкнеш ей така, до ръба на мястото, където ще седиш. Ще прибереш прилично двата си крака. Както правя аз сега. Не се втренчвай в очите на принца. Ще гледаш все надолу. И да не си турил ръка на пояса.

— Защо?

Личният секретар го изгледа по някакъв странен начин.

— Разбира се, не искаш да се забие в гърба ти някоя стрела, нали?

„Леле мале! — каза си Ибрахим. — Значи някой или някои наблюдават всяко едно движение в покоите на принца. Не го забравяй! Запиши си го някъде в мозъка! Да не те прострелят без време за тоя, дето духа!“

— Наби ли си добре в главата каквото ти казахме?

— Набих го.

— Чудесно!

Мъжът отиде до завесата, открехна едва-едва мястото, където се разделяше.

— Хайде, върви! Не карай принца да те чака!

Ибрахим тръгна съвършено спокоен. Тъкмо когато се изравни с него, го погледна право в очите и изрече:

— Благодаря, господине!

Личният секретар се обърка. Опита се да прочете в очите му дали този новак не му се подиграва. Негов специалитет беше да познава хората по очите и да постъпва с тях съобразно това. Но в очите на това момче не успя да хване поне някаква нишка. Или умееше прекрасно да прикрива емоциите си, или го каза сериозно.

— И за какво?

— Че ме обучихте. Иначе щях да се изложа пред господаря.

Остави го объркан, но доволен. Повдигна единия край на завесата.

Смяташе, че веднага ще се озове в стаята на Сюлейман. А то — пред него се изправи пълен мрак.

— Върви! — обади се зад гърба му личният секретар. — Вратата е точно срещу теб. Потропай, преди да отвориш, и изчакай да ти се отговори!

Ибрахим си пое дълбоко въздух. С две крачки пресече тъмното и се изправи пред вратата. Когато по шумоленето долови, че завесата зад него се затвори, той лекичко потропа.

— Так, так!

Неочаквано бързо Сюлейман се обади:

— Ела, Ибрааам!

XXVI

Сякаш се отвори врата към слънцето. Обляна в нахлуващата през прозорците дневна светлина, стаята на Сюлейман го заслепи с блясъка си. Опитваше се да го види с присвити очи.

— Ибрааам ли? — попита.

— Ела, ела! — отново се обади Сюлейман, като видя, че се е спрял на прага.

Звучеше весело. Едва тогава по огрения откъм гърба силует успя да различи седналия до прозореца принц. Беше без онази шапка на главата.

Наставленията на личния секретар отпреди малко се изпариха от мозъка му. По-точно — Ибрахим сам го пожела. Ето на, отвътре не му идваше да се кланя доземи пред някого, който е на същите години. При това и дяволът му погъделичка гордостта: „Ясно е, тялото ти е роб. Но не позволявай да поробят и духа ти. Нека твоят дух, Александър, да бъде волен като реката Сава, а главата ти — високо вдигната, като отсрещните планини!“.

„И как ли ще стане това?“ — възрази му Ибрахим.

Дяволът обаче не го чу. „С какво си по-долу от него? Можеше да е точно обратното — ти да дойдеш на белия свят като син на крал, а той — като син на рибар.“

Естествено, че можеше, но не беше. Сюлейман е бъдещият падишах. А той — неговият музикант.

В този момент Ибрахим реши да послуша не личния секретар, а дявола. Духът му щеше да бъде волен и независим като реката Сава, а главата — високо вдигната като снежните планини.

Пристъпи напред така, че не пролича дали си е навел главата, или леко се е поклонил.

— Принце?

— Ей ти, богатият на имена, ядоса ли се, че те нарекох Ибрааам?

— Как бих могъл да се ядосам на нашия принц?

— Защо тогава се спря на прага? Идвай насам! — Сюлейман замълча за миг. — Аха, разбрах. Сигурно наставленията на личния ми секретар са ти замъглили ума?

Не му отговори.

— Не му обръщай внимание — продължи принц Сюлейман. — Дворцов етикет! Традиция! Порядък! Такива работи. Такъв протокол между нас не ни трябва. Няма да изискваме такива поклони.

— Няма ли да е проява на неуважение?

— Имаме толкова много мъже, които проявяват уважение към нас. Но си нямаме никого, с когото можем ей така, от все сърце и с открита душа, да споделим какво ни тежи, да разменим съвет и мисъл, за когото няма да си кажем: „Какви ли облаги преследва?“ или „Виж го този лицемер!“

— Но как е възможно? — начаса реагира Ибрахим. — Господарят има на разположение купища ходжи, съветници, сановници!

— Има! Да, ноооо… — удължи „о“-то колкото може повече. И накрая отсече: — Приятел си нямаме!

Приятел ли? Робът музикант Ибрахим — приятел с принц Сюлейман!? Не знаеше какво да му отговори.

— Ела да седнеш тук. Кантарджъзаде ти е казал ей така на ръба да приседнеш, но не го слушай! Настани се удобно. Тук сме сами. Само двамата. Никой няма да влезе, докато не го повикам.

„Само двамата ли? — сети се Ибрахим. — Ами ако мушна ръка в пояса, къде ли ще е поставен оня, дето ще ми прониже дроба със стрелата си?“ Пристъпи, но въпреки че принцът му каза да се настани удобно, той предпочете да спази указанията на главния секретар. И едва сега забеляза колко непретенциозно беше обзаведена стаята на Сюлейман. Голяма беше. През един прозорец се виждаше равнина без начало и без край. Някъде далече, много далече, се издигаха като теменужени сенки планините. Гледката беше великолепна, но той се почуди, че стаята му е обзаведена толкова простичко, кажи-речи, направо бедно. А той си представяше, че ще го завари седнал на златен трон, целия обсипан с диаманти, накити и с какво ли още не.

Върху високия и широк диван пред прозореца беше метнат и се спускаше чак до пода копринен килим. Зад гърба на Сюлейман стояха наредени топчести възглавници. Пред дивана стояха разпънати две кръстати поставки, а върху тях — две стъклени чаши и кана с източено тънко гърло. Кафтанът и шапката на принца висяха на една закачалка, съвсем близо до него. „Ако бях видял в тъмното тази закачалка, щях да я помисля за човек!“ — мина му през ум. А от дясната страна, пред самия диван — параван от дърворезба, зад който се криеше кой знае какво. И това беше всичко.

„Слабичък бил!“ — прецени Ибрахим. А колко величествен му изглеждаше онази вечер. „Почти като мен. При това — по-нисък!

Веднага разбра защо му се е сторил по-слаб. „Естествено! — си рече. — Защото си е съблякъл кафтана.“ Плъзна поглед към закачалката с обшития със сърма бял кафтан на нея. „Ами да, и аз щях да изглеждам величествен, ако облека такъв кафтан“ — заключи за себе си той.

Сюлейман беше облечен в зелена риза, закопчана отпред от брадата до пъпа. Нито широка, нито тясна. На кръста му — червен пояс. Рухна още една Ибрахимова представа. Мислеше, че принцът ще има затъкнати в пояса си, обсипани със скъпоценни камъни ками, а поясът му беше празен! „Да не би така да ми се струва? — усъмни се за миг. — Откъде би могъл да знаеш дали сред гънките му няма някоя кама. А трябва да я има, задължително! Ако няма, дали трябва да му го кажа?“

Беше обут в широки шалвари, малко по-тъмни на цвят от ризата, чиито крачоли потъваха в жълтите ботуши с подгънати навън кончове. И ризата, и шалварите бяха ушити от много скъп плат, но той така и не успя да го познае. Коприна ли? Сигурно коприна. „Няма в тази горещина да навлече като теб широките надиплени панталони от груботъкания вълнен плат!“ Върху палеца и показалеца на дясната си ръка носеше два грамадни пръстена. Единият с черен, другият — с теменуженоморав камък. А на лявата ръка — трети пръстен, който при всяко движение хвърляше жълто-зеленикави, червеникави отблясъци.

„Ето го оня проблясък! — си рече наум. — Големият проблясък.“

Сюлейман забеляза, че Ибрахим го опипва с поглед, и известно време не се обади. Сигурно беше намислил да му остави време, за да запечата в паметта си всичко, което вижда. Накрая се засмя.

— Казвам, че първо трябва да вземем едно решение. Попитахме те минала вечер. Не се замисли кой знае колко. Сега обаче си дойде и вече си у дома. Домът, в който ще живееш отсега нататък. Затова искаме да те попитаме още веднъж. Кое от имената си обичаш повече, да те наричам с него.

— Какво значение има името?

— А няма ли? Човекът умира, става на пръст. След него обаче остава името!

Ибрахим мълчаливо кимна с глава.

— Искам да кажа, че този, който оставя след себе си добро име, не умира. В противен случай заедно с костите му изгнива и името.

За миг Сюлейман като че ли се подвоуми.

— Наистина, при нас имаминът се обръща към събраните пред гроба хора и ги пита: „Като какъв познавахте този покойник?“. Всички се развикват: „Като добър човек“. Не съм чул досега някой да каже: „Като лош човек! Лъжец, лицемер, главорез“… И все пак ти казвам: човек умира, името остава. Човекът е смъртен, името — безсмъртно!“

Стана и дълбоко замислен, взе да обикаля из стаята.

— А, разбира се, има и още нещо. Тежестта на името. Името потиска човека, премазва го. Вземи името на великия ми дядо. Мехмед! Да кажем, че ни сложат името Мехмед. Щеше ли да е хубаво? Защо да ни наричат Мехмед, щом няма да сриваме Византия, щом няма да откриваме новото време? И щом няма да сме като него? Щяхме да живеем смачкани под това име.

— И вие ще станете завоевател като своя дядо — измънка под носа си Ибрахим.

Сюлейман се обърна рязко и го погледна. Измери го от глава до пети.

— Бяхме ти казали да не ставаш салкъм като другите. Започнал си от гледане да почерняваш като тях.

— Простете, принце. И миналата вечер го казахте. Признавам си, не можах да схвана какво влагате в тези думи.

— Нали ги чу нашите лали и аги онази вечер? И ти започна да ме ласкаеш като тях.

— Да ви лаская ли? — вдигна глава Ибрахим. — Въобще нямах такова намерение. Изразих само пожелание. Щом се боите да не би името на дядо ви да ви смачка, тогава и вие станете завоевател.

Сюлейман го гледа още известно време, после продължи:

— Не са ме нарекли Мехмед, но са ни дали тежко колкото неговото, ако не и още по-тежко име: Сюлейман! Ходжата ми е прошепнал в ухото името на пророка Сюлейман, меча на Аллах, който защитава справедливостта върху земята. Ако сме достойни за името си, трябва да бъдем справедливи в своите постъпки, трябва да накараме хората да се питат кой е по-справедлив: пророкът Сюлейман или синът на Селим — Сюлейман, така че когато душата се отдели от тялото, името ни да продължи да живее. Иначе, ако минем от другата страна, пророкът ще трябва да ни попита: Не се ли засрами поне от името си, Сюлейман?

Ибрахим направо се смая. Какви ги приказваше този човек? Колко можеше да се познае кой какъв е на пръв поглед? Беше го възприел като младеж, който язди добре, ходи окичен с цели съкровища и който разбира по малко и от музика, и от поезия. А не знаеше все още кое предпочиташе — музиката ли, лова ли, поезията ли, ятагана ли, но ето на, представяше си го точно такъв. Богат, горд и малко разглезен, колкото и да се стараеше да не му личи.

Но и през ум не му беше минавало, че може да проявява афинитет и към такива задълбочени въпроси. Смяташе, че държат отговорни за живота и човека бедняците, купуваните и продавани като него самия роби, черногледите.

— А сега да видим какво е останало след пророка Сюлейман[21].

Ибрахим наостри уши, погледна го да види какво ли е останало.

— Справедливостта ли, любовта му към царицата на Саба[22] ли, храмът му в Кудюс[23] ли? — Видя, че Ибрахим мълчи насреща му, и продължи: — Той е увековечен заради справедливостта му, любовта му към царицата на Саба. Храмът му, за чието великолепие и импозантност трябвало да се мълвят легенди дори и след като времето го заличи. В земята не остана и зрънце от всичко това, но името му ще живее. То ще пребъде.

— Имате право.

— Тогава хайде да видим теб с кое име да те запомним. С кое име искаш да останеш безсмъртен?

Да остане безсмъртен ли? „Аз ли?“ — се стрелна в мозъка му. Стана му смешно. Отказа се. „Безсмъртният роб!“ — надсмя се над себе си. Наведе глава.

— Вие кое предпочитате?

Лицето на Сюлейман се озари.

— Щом предоставяш на нас да решим, другите ти имена да останат в миналото. Както казах и в чифлика на господарката ти, нека османската държава те запомни като Паргалъ Ибрахим. Така ще носиш името и на твоята родина, и ще се впишеш като османски гражданин. Нека това да бъде твоето име, така да влезеш в историята.

Махна с ръка. Моментално иззад паравана отдясно излезе един прислужник. С ръце върху гърдите, той направи поклон до земята.

— Донеси ни сироп!

Слугата се оттегли заднешком пак така със скръстени върху гърдите ръце. Едва изчезнал зад паравана, Сюлейман подвикна:

— Да дойде и Гафар ага!

Забеляза, че на Ибрахим му е любопитно кой е този човек, и обясни:

— Моят секретар. Много държи да прави всяко нещо по правилата, но си е добър човек. Обърни внимание какво прави. Току-виж някой ден се оказало полезно за теб.

* * *

На вратата, през която влезе преди малко Ибрахим, се потропа едва-едва.

— Влез, Гафар ага!

Вратата се открехна, на прага се появи човек. Личният секретар Кантарджъзаде Гафар ага стоеше там точно така, както му беше обяснил преди малко.

Още като го зърна, Ибрахим се изтегли на мястото, където седеше, леко напред. Приседна на ръба на миндера, както му беше казал. Събра краката, постави ръце върху коленете. И за да не се окаже очи в очи с него, наведе глава напред.

Като видя новака да седи на миндера в присъствието на принца, личният му секретар се стъписа, но побърза да се съвземе. И заключи за себе си: „Сигурно Сюлейман го е накарал да седне! Само той може да приеме вчерашно момче и да му каже да седне срещу него“. Хвърли му крадешком поглед. И възкликна: „Браво! Седнал е както го научих. Виж го ти, не поглежда и принца в лицето, ръцете му лежат на коленете. Чудесно… Ето на това му казват: „Ще стане човек!“. Бързо ще узрее“.

Сюлейман следеше как личният секретар оглежда Ибрахим и разсъждава наум. Засмя се:

— Ага…

— На вашите заповеди, принце!

— Сигурно отвън си се запознал. Нека и аз да ви представя един на друг. Паргалъ Ибрахим! — посочи го той с глава. — Отсега нататък ще бъде при нас. Още не сме измислили с какви задължения да го натоварим. Обаче каквито и да бъдат, същинската му работа е „доверен приятел“. Така да се знае от всички, а които не знаят, да им се съобщи. Паргалъ е нашият другар, приятел. И очакваме да се държите с него както подобава.

Сюлейман беше наясно какво си прехвърля през ум личният му секретар: „Доверен приятел? Другар? Това потурчено недодялано момче, този роб? Другар, а?“. Но както винаги, Гафар ага не смени цвета на лицето си, не се издаде колко е смаян. Кимна с леко наведената си към дясното рамо глава. Сякаш само за миг очите му се плъзнаха към Ибрахим — и това си беше!

Всъщност най-смаян се оказа Ибрахим. По всичко личеше, че не е очаквал да бъде представен така на личния секретар.

Също като Гафар ага, и Ибрахим редеше в себе си въпрос след въпрос: „Доверен приятел ли, другар ли?“ Доверен приятел на принц Сюлейман! Негов другар! Недодяланото момче, към което беше заповядано да се държат по съответния начин!

— Приятелят ми да бъде настанен близо до моите покои. Всичко да бъде приготвено както трябва. Ако не ми хареса, виновните ще се простят с живота!

Ибрахим нададе в себе си ликуващ вик. „Ето, няма да спиш в ада. Ха да дойде сега демонът да чуе какво каза принцът!“

— Ти знаеш още какво му трябва. Предприемете необходимите действия. Ха, заведете приятеля ми в конюшнята.

Обърна се към Ибрахим:

— Харесай си някой кон. Често ходим на лов. Искаме вече и теб да те виждаме редом с нас.

Кон ли? Вече си го беше харесал. Даже с него си споделяше мислите, докато изминаваше пътя от чифлика на Касъм ага дотук. Дали щеше да открие Петнистия. Ако можеше да намери сержанта, който го доведе, сигурно щеше да стигне и до Петнистия.

— Кажи на дайе. Известете валиде и Гюлбахар хатун. Ще вечерям заедно с Ибрахим. Да не ме чакат.

Гафар ага опъна напред шия, както при всяко нареждане на принца, и кимна с глава.

— Трапезата да се нареди в гората над Плачещата скала. При басейна.

Пак кимна с глава. Само че този път дори и Ибрахим видя удивлението в очите на Гафар. Не можа да разбере защо. Че на Гафар не му хареса да вечерят заедно, не му хареса, но мястото, където беше наредено да се сервира, направо го изуми.

Що за чудо беше Плачещата скала? Щеше да види.

— Това е всичко, ага. Можеш да се оттеглиш. А, и още нещо. Ако Ибрахим се отбие при теб, очакваме да не му спестиш нищо от своите познания.

Леле! Този път Гафар се стъписа. И то здравата! Защо ли?

Личният секретар си излезе. Сюлейман дойде при него. Когато се изправи отпреде му, Ибрахим понечи да стане, но Сюлейман го хвана за рамото и му попречи.

— Нека да ти оправят стаята, после кажи на прислугата да ти качат багажа.

Ибрахим се засмя.

— Моят багаж е при мен.

Взе оставената до него цигулка заедно с лъка.

— Нищо друго ли не си донесе?

Не можа да изрече „не“. Отрече само с глава.

— И добре си направил. Защото тук ще намериш всичко, което ти е необходимо.

Ибрахим трепна от някакво внезапно хрумване.

— Искаше да кажеш нещо ли, приятелю?

Не помнеше вече за кой ли път се учудваше: „Що за човек е това!“. Четеше дори мислите, които го връхлитаха.

— Ами… такова… — плахо измънка той.

— Кажи. Какво ти трябва?

— Дойде с мен. Знаете… нали ми казахте…

Сюлейман се позамисли, но веднага се сети:

— Онова момиче ли, което изпищя и се разплака, като чу, че ще дойдеш с нас?

Ибрахим кимна с глава.

— Какво е станало с нея?

— Не знам къде са я отвели. Разделихме се долу. Мен — във войнишката спалня…

— Дявол да го вземе! За всичко ли трябва аз да мисля! Там ли те заведоха най-напред? Значи си се запознал с Джелаир ага?

Не му отговори.

Сюлейман го хвана за брадичката, вдигна му главата и го погледна право в очите.

— Не ми се сърди, приятелю! Твоето място вече е при нас. Искаш от мен да ги накарам да намерят черното момиче, нали?

— Не знам. Може ли? Тоест на мен…

Принцът го погледна закачливо.

— Виж ти! — разсмя се с глас. — Ще им кажем да я включат към момичетата на Гюлбахар. Денем ще служи при теб. А ще отива да спи при момичетата. Ще предупредим и главния евнух да не я тормозят.

Зарадва се. Лицето му грейна. Не знаеше защо, но Ибрахим започваше да си внушава, че по някаква причина носи отговорност за Карадут.

— Още по-задължен се чувствам към моя господар! Благодаря!

Сюлейман го тупна лекичко по рамото.

— Искате ли да изплатя една малка част от дълга си, като ви посвиря? — посочи той към цигулката.

Принцът го спря. Много му се искаше, но се сети за сключеното помежду им споразумение.

— Паргалъ! — трепна гласът му. — Забрави ли? Какво си бяхме казали, а? Тук ще свириш само за себе си, а не когато искам аз!

XXVII

ЗАВРЪЩАНЕ В БУРСА

Цялата нощ нищо не се случваше. Звук не се чуваше, освен провикванията на бухалите, кискането на косовете, тракането от клюновете на чухалите. Често Бехнам долавяше и пърхането на прелитащи насам-натам прилепи. И толкова. Напразно долепяше ухо до земята да улови тропот на копита и тракане от колелета на коли. Напразно залегналият върху Ясъкая дебнещ смъртоносен нападател на шах Исмаил, полудял от яд, че е сбъркал мишената, чака до зори.

Най-накрая се надигна: „По дяволите! Тия няма да дойдат. Досега трябваше отдавна да са минали!“.

Замисли се дали изобщо ще минат. Но по всичко личеше, че се готвят да отпътуват. Оттам, където се беше притаил, видя със собствените си очи как се стягат. Денковете с постелите, юрганите, посудата, в която се хранеше принцесата… Всички неща бяха натоварени по местата им.

„Пътят към столицата минава под тази проклета скала! — си повтори с яд. — Е, къде са тогава? Да не би да потеглят, като съмне?“

Ако беше така, кочияшите щяха ли да седнат на каприте си още от предния ден?

Изведнъж се олюля като че ли го удари стрела.

„Да пукнеш дано! Ами ако се е върнала обратно?“

Как не беше помислил за това?

Вероятно след случилото се дъщерята на Селим се е отказала да отива в столицата. И се е втурнала към Бурса, при баща си, към най-сигурното за нея място. Не можеше ли да е така?

Като се поразмисли, взе да вярва все повече на това предположение. И пресметна: „Аз стърчах тук цяла нощ, а в това време тя отдавна е преполовила пътя си дотам!“ Начаса започна да си събира нещата. Хем затягаше седлото и сбруята, хем изреждаше всички ругатни, които знаеше. Имаше все още някаква надежда. През нощта сигурно са отседнали в някой крайпътен хан. Принцесата няма да спи в колата, я! Най-подходящ бе ханът, където преспаха преди две нощи, на идване. Ако пришпореше с все сила коня си, може би щеше да ги настигне.

„По дяволите твоето „може би“, Бехнам! — изкрещя той срещу изгряващия в розови багри ден. — Длъжен си да настигнеш тази болна вещица, преди да е влязла в Бурса. Иначе никога повече няма да се добереш до нея!“

Преди да изтекат и пет минути, под Ясъкая, където беше заредил смъртоносния си капан, прелетя като вятър един ездач. По-черният и от нощта кон беше опънал глава напред към Бурса.

* * *

Дори и конете бяха задрямали. Кочияшите — също. Капитанът яздеше ту насам, ту натам, за да поддържа войниците будни.

— Хайде, момчета, който заспи, ще се прости с животеца си!

— Хей ти, първият вдясно! Отваряй си очите! Ще вземеш да паднеш, Къллъ Решо!

Виковете му веднага дадоха резултат. Решо начаса се разкърши и отвори очи. Живна за малко, докато ги затвори пак.

През цялата нощ се стараеше да насочва коня така, че да може Хатидже султан да го вижда през прозореца на колата си. „Нека да гледа какви усилия се мъча да полагам!“ — си казваше. Нямаше друг шанс да отърве кожата. И да му простеше, султан Селим щеше да го помилва само с ходатайството на дъщеря си. С ужас се хвана за гърлото. Изведнъж стисна с колене гърдите на коня, пришпори го по корема. Подкара го направо към колата на Хатидже.

— Султанке…

Долови някакво размърдване вътре в колата. Небиле, която седеше на седалката срещу Хатидже, се стресна от грубия глас на капитана.

— Простете — измънка сънливо. — Унесла съм се.

— Спи! — опита се да ѝ се усмихне Хатидже. — Гледай да поспиш.

— Но, султанке… вие…

Протегна ръка и погали момичето по бузата.

— На мен още не ми се спи. Ти си поспи, че да можеш да ми помагаш, нали? Хайде, затвори очи. Ето така. Утре цял ден ще пътуваме, може би чак до вечерната молитва.

Хатидже се обърна към прозореца, открехна леко кожената завеска и шепнешком попита:

— Какво има? Случило ли се е нещо, Хъдър ага?

— Наближаваме езерото. Искахте да ви уведомя. Там може да си починем за малко. Трябва да сварим чорба за войниците.

Чорба ли? Какви ги приказваше този човек? По петите ги преследва убиецът на двама души, а те ще седнат край езерото да му се любуват и да сърбат чорба, така ли? Планът на Хатидже беше съвсем друг. „И Томирис щеше да разсъждава и да постъпва като мен“ — си каза, като стигнаха до езерото и започна да крои какво да предприеме.

— Приближи се! — прошепна строго към Хъдър.

Капитанът с охота се доближи. Още малко и лявото му бедро щеше да се залепи в скрибуцащата кола на Хатидже.

— Помниш ли салджията от езерото?

— Да! — кимна той.

— Изпрати предварително един човек. Да намери салджията. Веднага да се подготви. Като стигнем до езерото, ти попитай човека дали салът може да издържи моята и още една кола. Ако може, моментално да натовари на сала двете коли.

— Какво?

— Да натовари на сала двете коли. Ще пресека езерото на сал. Ако не става, ще натовариш само моята. Така ще спечеля най-малко три-четири часа. Останалите да продължат по пътя.

— Но… но това… това е много опасно!

— Опасностите станаха наш постоянен спътник, Хъдър ага, забрави ли?

— Да не дава Аллах, но салът може да се преобърне.

— Ами късмет! Но не мисля. Времето е хубаво. Езерото е спокойно.

— Течението…

— Ага!

Хъдър не можеше да реши какво да направи. Ако послуша ума на тази жена и се случи нещо, не му оставаше вече никаква надежда за спасение. Падишахът щеше да го убие бавно и мъчително. Най-вероятно щеше да заповяда да му извадят червата и да види как котките и кучетата ги разкъсват още преди да е умрял. Косата му се изправи от ужас. Но ако не послушаше султанката, смъртта му щеше да дойде от нейните ръце. Оставаше му още една възможност. Да избяга. Да каже: „Да става с теб каквото ще!“, да я изостави там и да изчезне. Мина му през ум да препусне като луд с коня и да се махне. Но докъде щеше да избяга?

Опита се за последен път да я откаже от тази идея.

— А после? — подхвърли към колата. — Тоест, като стигнете до отсрещния бряг. Оттам насетне? Никога няма да ви оставя, султанке, без охрана!

— Ти направи каквото ти казах! — заповяда му Хатидже. — Ще помислим и по въпроса за охраната. Всичко зависи от салджията. Ти веднага изпрати предвестника.

Капитанът обърна главата на коня. Знаеше, че си играе на зарове със смъртта, но нямаше друг начин. Ако качеше Хатидже султан на оня сал, и той щеше да бъде с нея. Ако не се удавеха в езерото, може би само тогава падишахът щеше да го помилва, него, юначния капитан, който прекоси планини и преплува морета неотлъчно до дъщеря му.

* * *

Стигнаха при езеро Сапанджа на зазоряване. Слънцето изгряваше сред пелена от тюл и първите му лъчи превръщаха разстилащата се пред погледа им вода в златен поднос.

— Да доведат салджията! — заповяда Хатидже.

Небиле отдавна не спеше. Силно развълнувана, тя сипеше върху Хатидже дъжд от въпроси: през езерото ли ще пътуват, на сал ли, по водата ли?

— Да, Небиле, по водата ще пътуваме.

— По водата! — плесна с ръце от възторг момичето.

— Страх ли те е?

— Щом съм при султанката, от какво да ме е страх?

Погледна я с обич. „Единствената ми печалба от това кръвопролитно пътуване!“ Сигурно това беше прощалният ѝ подарък от Джевахир. Като нищо сега им се радваше от небето.

Капитанът се покашля, за да даде знак, че салджията е дошъл при колата.

— И салджията ли е при теб, Хъдър ага?

— Тук съм.

Суховат глас.

— Знаеш ли кои сме?

— Казаха ми „важна госпожа“. Не повярвах. Рекох си — какво ще търси тук по това време важна госпожа, и то сред цял куп мъже? Но сега ти чух гласа. Повярвах, че в колата седи жена.

Хатидже се усмихна. Знаеше, че онзи човек нямаше да я види през пердето. Затова се постара да му говори по-мило, по-приятно.

— В тези коли, салджийо, има най-малко още десет жени.

— Десет ли? Олеле, какво ме сполетя! С една жена не се излиза на глава, какво да правим с десет?

Разнесе се звънливият смях на Небиле, не можа да се сдържи и Хатидже.

— Десет, я! — през смях му рече тя. — Влюбихме се в теб, салджийо! Ще ти кажа още и кои сме ние, та да имаш предвид как ще си вършиш работата.

— Която и каквато да си — откликна от другата страна на завеската салджията. Изглежда, капитанът го беше сръгал, защото измърмори: — Какво има бе? Защо ме буташ? Нямам никаква работа с жени. Особено пък и с десет, не може!

— Аз съм Хатидже султан, дъщерята на султан Селим хан! — рязко му обяви Хатидже.

По задавения му в кашлица смях пролича, че той изобщо не ѝ повярва. Вярно, прехвърли през мозъка си, че наоколо има твърде много войници, но въпреки това пак не можа да повярва на думите ѝ. Най-много, си казваше, вътре да е съпругата на някой ага или бей.

— Добре де! — продума между две покашляния и избухвания в смях. — Аз пък съм султан Немруд. Гледай си работата, ханъм!

Завеската се раздвижи. Салджията отначало помисли, че е излетял бял гълъб. Беше малка бяла женска ръка. Тогава видя върху единия ѝ пръст пръстена с камъка като огън и туграта върху него. Очите му се изблещиха от обзелата го паника.

— Султанке! — Моментално коленичи на земята. — Простете на вашия роб! Аз съм жалък и нещастен селянин. Не ви отдадох нужното уважение. Простете ми! Какво ще стане сега? Даже рибите в това езеро имат повече мозък от мен!

— Не смятам, че има неуважение в държането ви. — Тонът ѝ вдъхваше доверие. — А колкото до ума, него ще го преценим точно сега. Най-вече като ни кажеш твоят сал ще пренесе ли две коли?

— Ще ги пренесе! — отговори ѝ той без капчица колебание.

— Сигурен ли си?

— Това е моят сал, султанке. Четиридесет години отивам до оня бряг и се връщам обратно. Ако речеш: „Ще пренесе ли двете коли заедно с осемте впрегнати в тях коня?“, ще ти кажа: „Тцъ!“

Хатидже не го слуша по-нататък.

— Добре, тогава една кола и четири-пет коня. Става ли?

— Колко души?

Хатидже замълча за миг да пресметне. Тя, Небиле, три наложници от другата кола. Станаха пет. Кочияшът — шест. Капитанът — седем. И стражът отпред при кочияша — осем.

— Осем. Ще издържи ли?

— Като прибавите и мен — девет! — отговори пак без никакво колебание: — Ще издържи!

— Един момент, един момент! — ругаейки наум, се намеси капитанът. — Ако колата е една, тя има четири коня. Вие казахте пет, султанке? Няма пети кон!

— Има! Твоят! Хъдър ага, да не би да искаш, след като минем оттатък, да тичаш успоредно с нас чак до Бурса?

Разсмяха се и Небиле, и салджията.

Капитанът се ядоса. Но от друга страна, вътрешно се израдва. „Добре! — си рече наум. — Болната ме взема със себе си.“

— Ами охраната? Никаква охрана ли няма да имате?

— Нали ти си с нас, Диметокалъ? Кочияшът — също. Е, хайде, заради теб ще вземем и един войник. Страж, който ще седи до кочияша. И той влизаше в сметките, когато казах осем.

Хъдър ага се опита да пресметне на пръсти, но така и не успя да стигне до точната цифра:

— Вие… момичето при вас…

— Тя се казва Небиле, ага! Аз, Небиле и още три наложници от втората кола — ставаме пет. Ти, кочияшът и стражът — прави осем. Със салджията — девет. Разбира се, и твоят кон…

Капитанът остана без дъх.

— Точна ли е сметката, салджийо? — попита Хатидже.

— Точна е, султанке! По волята на Аллах старецът ще прехвърли като птички оттатък всички тези, които изброихте.

— Не се безпокой, ще бъдеш възнаграден за службата си богато и пребогато!

— Достатъчна ми е наградата да служа на нашия повелител падишаха и на неговата дъщеря.

Хатидже отвори вратичката на колата. Първо слезе тя. Помогна и на последвалата я Небиле, после тръгна направо към втората кола.

— Ставайте, момичета! Три от вас ще полетят над онова езеро, за да преминат оттатък.

Наложничките решиха, че господарката им, която само преди ден преживя голямо нещастие, е прескочила кризата си и сега се шегува, така че се разчуруликаха от радост.

— Как няма да литнем, щом господарката ни заповядва? Ще се превърнем в птички и ще го прекосим!

— Не се изразих точно! — застана сериозна Хатиже. — Може би трябваше да кажа „като риби“. Защото ще прекосим езерото с плаване.

Пред озадачените очи на момичетата тя се обърна към капитана:

— Избери кой да е командир. Всички останали ще продължат по пътя. И никакви чорби! Да ядат каквото имат в торбите си. Никой няма да умре, ако не яде един ден!

Усети се, че като тръгна към брега да си напличка лицето с прохладната вода на езерото, стъпваше съвсем изправена. С твърда крачка. Главата и плещите — изправени. Имаше усещането, че в един момент ще докосне облаците. И си каза: „Като Томирис!“.

Да, вече беше дълбоко убедена. Вчера, заедно със своя поен Славей, Хатидже беше умряла още веднъж. На нейно място в душата ѝ се беше вселила Томирис.

Нека да я мислеха за Хатидже султан, дъщерята на султан Селим хан.

Тя вече беше Томирис Едже!

XXVIII

САРУХАН, ПЛАЧЕЩАТА СКАЛА

— Ето, тук е! — показа Сюлейман, още неслязъл от коня. — Плачещата скала.

Нямаше нужда от обяснение. Още като я видя, Ибрахим си каза: „Изглежда като глава на жена, която плаче“. От обгърнатата във всички тонове на зеленото планина скалата беше надвиснала като подадена към долината глава на жена. Погледната отдалече, тя като че ли наблюдаваше втренчено пътя, по който никога нямаше да се зададе този, когото очакваше. Приличаше досущ на ридаеща от мъка жена.

Подкараха конете нагоре сред дърветата. Отпред водеха четирима ездачи. Несъмнено задачата им беше не толкова да показват пътя, колкото да охраняват принца. Личеше си, че Сюлейман познава тези места като на длан. Дори и да не ги познаваше, беше сигурен, че конят му ги знае наизуст.

Онази вечер в чифлика Ибрахим не му беше обърнал особено внимание да види какво великолепно животно беше. Гривата му се стелеше надолу по шията като златен водопад. Когато в двора на двореца възсядаха конете, този кон измери много изпитателно с поглед непознатия човек, застанал до стопанина му, като не пропусна дълго и обстойно да го подуши.

По думите на Сюлейман Ибрахим разбра, че приближават края на пътя си, обаче изведнъж го обзе някакво безпокойство. Дали не сбърка, че не си взе и цигулката? Ами ако поиска да му посвири? Още от първата вечер ли щеше да бъде белязан от Сюлейман с дамгата на приятел, който е пренебрегнал молбата му? И това никак нямаше да е за добро. Пред никого не го беше казал на глас, но усети, че животът тук зависи дори само от две думи на Сюлейман. Както го взе при себе си с една дума, така един-единствен жест на ръката му беше достатъчен да го изхвърлят. „Оох!“ — изпъшка недоловимо. Тази мисъл го угнети. Нямаше да понесе живот, при който щеше да се чувства на несигурно място. При Ферахшад поне не береше страха дали след пет минути ще го изгонят или продадат. Особено след това, което… Дори мигновеният спомен за нейната голота, за нейните ласки и прегръдки беше достатъчен цял да потръпне.

Накрая реши да не му мисли. Сюлейман беше казал, че тук Ибрахим ще свири само за себе си, а не когато се разпореди той. И ето на, тази вечер не му се свиреше. Дори дрехите, които по заповед на личния секретар му намериха и донесоха, му стояха като чужди. Два часа му трябваха, за да забележи, че в огромния джоб на шалварите има още два тайни джоба, един в друг. Платът на ризата не прилягаше до тялото му. И джепкенът дойде малко по-голям. Страхуваше се, че ще се изхлузи от раменете му. Всяко нещо му беше ново и непривично. Сред това великолепие той стърчеше като бурен в розова градина. Трябваше час по-скоро да възприеме всички тези подробности, свързани с новия му живот, и да сложи край. Естествено, не можеше да го направи така, както с едно движение изтегляше лъка си.

Петнистия, пръхтейки с удоволствие през широките си ноздри, следваше пътя след коня на принц Сюлейман. Не беше трудно Ибрахим да го открие. Когато отиде в конюшнята заедно с няколкото души, които му придаде личният секретар, завари Петнистия там. Още като го видя, животното взе да рие земята с копито и да пръхти от радост. А после едва скочил върху него, Ибрахим подкара Петнистия към войнишката спалня.

Демонът пак беше накарал неколцина да метат пред вратата и ги навикваше.

— Добър вечер, Джелаир ага!

„Ето, заслужава си да живееш само за да видиш този поглед, да получиш този миг!“ — помисли си Ибрахим. Човекът остана със зяпнала уста, като видя качено на такъв жребец недодяланото момче, което без малко щеше да накара да изчисти лайната в спалнята. Но успя да се съвземе набързо.

— Какво става, новак!? — ухили се злъчно той. — Уж щеше да идваш в ада? Гледам, хванал си пътя към рая?

— Така е! — отвърна Ибрахим с вирната нагоре глава. — Сигурно сте чули, че с моя приятел Сюлейман ще вечеряме заедно, затуй рекох да си взема и коня. Та няма с принца да вървим пеша чак до Плачещата скала, я!

С удоволствие виждаше как всяка дума се забива като нож в онзи.

— Е, искаше ми се да си поговорим повечко, но нямам време. Лека вечер, демоне!

Почти прошепна последната дума, но беше сигурен, че другият я чу.

Джелаир постоя така, загледан след него, после изсипа ругатните си пред хората, които ги видяха и чуха какво си говорят.

— Хей! — викна и към Ибрахим, изправен върху Петнистия в такава стойка, сякаш беше самият принц. — Не се надувай толкова! И не разчитай много-много на благоволенията! Току-виж си изхвърчал набързо от Райската градина. Дано скоро стигне до мен вест, че ти, новако, си застанал вече пред вратата на ада, за да дам нареждане на войниците си да напълнят догоре кофите с лайна!

Накани се да отговори, но в този момент нищо не му дойде наум.

Какво значеше сега пък това? Не разчитай на благоволенията!

Да не се доверява на приятелството със Сюлейман ли?

Следваше принца по петите, а в главата му се въртяха все думите и грозната физиономия на оня човек. „Дано скоро стигне до мен вестта, че си застанал вече пред вратата на ада!“

„Ще има да чакаш! — ядоса му се мислено той. — Много съм се пържил в пламъците на ада, демоне! Ибрахим втори път няма да се провали в ада. Сърди се на орисията си. Паргалъ Ибрахим вече си запази мястото в рая. Аз ще си живея царски в Райските градини. А ти върви и гний в помийната си яма!“

— Какво се умълча, Паргалъ? За какво си се замислил? Да не е за чернокожото момиче?

Изчерви се като рак.

— Неее! — отрече веднага. — Разсеях се. Изневиделица ме връхлетя споменът за детските години. За онова, което ми се случи.

Принцът се забави, изчака Ибрахим да се изравни с него.

— Тези неща са останали в далечното минало — му каза тихо. — Сега си тук. Но искам да ми разкажеш за всичко. За родината ти, за дома, за родителите си, за онова, което те е сполетяло, за всичко… Разбира се, ако искаш.

Бяха пристигнали вече на поляната в гората над Плачещата скала, където ги чакаше наредената трапеза.

„Ето го рая! — помисли си Ибрахим. — Сигурно е някакво място, подобно на това. От малки водопади ромоляха и се пличкаха струи вода. В скалата имаше вдлъбнат омайващ басейн, ограден със зеленина, лиани, рози и безброй пъстри цветя, чиито имена дори не беше чувал. Трапезата беше сервирана досами него. За двамата бяха наредени две постелки, а за гърбовете им — възглавници. Всички до една — меки, специално приготвени за принца и неговия доверен приятел. Край голямата кръгла софра чакаха готови да им поднасят слуги. Някъде отпред, между дърветата, се издигаше тъничък дим, а от него се разнасяше невероятен мирис. Като се вгледа по-внимателно, Ибрахим видя трима души да въртят агне на чеверме над скрит в сянката на дърветата огън. „Ако ми падне сега, ще изям цялото агне!“ — си рече. От всичко наскоро преживяно беше огладнял като вълк.

Единственият въоръжен страж, когото виждаше, стърчеше върху скалата. Но беше убеден, че имаше и още. Може би десетки, стотици войници, скрити някъде. Той не ги виждаше, но сигурно техните погледи бяха залепени в него и не се отделяха дори за миг. Можеше и да го държат на мушката или на върха на стрелата в обтегнатия лък. Той беше непознатият, когото виждаха тук и сега за пръв път. Със сигурност щяха да гледат на него като на непознат още дълго време. „И добре ме огледайте! — си каза. — Добре огледайте чуждия, добре го запомнете. Скоро и него ще го виждате често-често, толкова често, колкото и господаря на тези земи!“

Щом Сюлейман се спря с коня, притичаха двама коняри да го хванат за юздите. Трети се втурна да помогне на принца при слизането, но Сюлейман го изпревари и се приплъзна на земята. Четиримата ездачи отпред, а след тях и целият отряд конници, които ги следваха, моментално се втурнаха да го оградят и за момент Сюлейман изчезна сред тях.

Всичко, което виждаше Ибрахим, направо го зашемети. Разкошът, пъстроцветната гълчава, облеклата, конете със свилени гриви, скъпоценните накити, дебелите мъхести килими, по които на човек му се искаше да се потъркаля… И на всичкото отгоре това не беше сън! Реалност беше! Можеше да я вижда, да я докосва, да я помирисва. Вече започваше да вярва, че Господ беше извършил чудодейно претворяване на някакъв негов сън. Господ го обичаше! Беше решил да сложи край на патилата му. Поглъщаше жадно всичко, което виждаше, мъчеше се да го скъта в душата си и си мислеше: „Велики Исусе! Ти ми повярва, че въпреки смяната на религията по принуда душата ми не се е отвърнала от Теб! Чу моите вопли, моите молитви, моите обети и ми се притече на помощ! И пробудих състраданието Ти с онази стенеща мелодия, която изтръгнах от струните на моята цигулка! Ти извади мен, паргалиеца, от пропастта, в която бях пропаднал. Изведе ме по пътя, предначертан за сина на най-могъщия владетел на света. Ти го осени с вдъхновение. Накара го да ме обикне. О, Исусе, Ти, който ходиш по водата, Ти, който караш сакатите да прохождат, Ти, който караш слепите да проглеждат, аз вярвам в Твоите чудеса! Вярвам! Вярвам! Знам, отсега нататък оставяш всичко на мен. Недей ме лишава от помощта Ти! Позволи ми да си използвам ума, с който ме надари! Да остана за постоянно тук! Издигни ме на такива висоти, които да надхвърлят дори и мечтите ми!“.

Усети, че всяко нещо тук е в пълна хармония с всичко останало. Това беше прецизно, дисциплинирано, скептично, изпълнено с гордост, дори самовлюбено общество от надарени учени, неграмотни, предани вернослужащи, престъпници, но в същото време и пъстролико, и смесено… В състава му имаше от всичко по малко. На пръв поглед всеки изглеждаше обвързан до смъртта си с принца, обаче веднага се забелязваха белези, които пораждаха страх от вероломна измяна. Щом можеше да стане приятел с един роб музикант, Сюлейман, значи, беше безкрайно простодушен, но погледнеше ли веднъж човек в неговите очи с искрящи в тях светкавици, виждаше безстрашния титан, който още на сутринта след смъртта на баща си ще поеме управлението на тази безгранично обширна страна. Ето че цялата работа беше да си подсигури хармонията в скелето на това общество, да тръгне в крак с неговите порядки. Трябваше да бъде прецизен като всеки друг, като всеки друг дисциплиниран, горд, самовлюбен и в същото време — темпераментен учен, простак, предан поданик, престъпник. И подозрителен. Сам се попита: „Какво беше казал Хюдаи Челеби, лалата на Сюлейман: „Съмнението е дар от Аллах за божиите създания. Украшение за ума… От съмнението ти зависи дори и животът!“. И той щеше вече да се съмнява във всяко нещо. Дори и в собствената си сянка.

Когато тръгна да слиза от Петнистия, никой не се притече да му помогне. Защо ли да идват? Той беше чужденецът, допуснат в рая по волята на принца. И отново в ушите му прозвуча гласът на демона: „Не се надувай! Не разчитай на благоволенията! Току-виж си се изтърсил долу от Райската градина!“

„Заклевам се! — каза си той, докато връзваше юздите на Петнистия за едно дърво. — Няма да се изтърся! Отсега нататък няма вече надолу! Паргалъ Ибрахим ще се изкачва все по-нагоре. Винаги нагоре! До върха! Ще впрегне ума си, дарен му от Бога, за да върви в крак с османските порядки. Най-малко ще ги накара да си мислят, че постъпва така. Паргалъ ще се изкачи до върховете на рая!“

* * *

Вечеряха под игривите, танцуващи отблясъци на факлите. Истински разкош. Прислужниците се редуваха да идват, да вземат празните блюда и да поднасят пълни.

— Вино?

Какво? Вино ли? Е, на това вече не повярва.

Сюлейман забеляза недоумението в очите на приятеля си.

— Гроздов сок, значи! — засмя му се отсреща.

— Не го ли смятате за грях?

— Нали ти казах, Паргалъ — гроздов сок! — продължи да се смее с глас.

Ибрахим се просълзи. В същия миг пред очите му се появи образът на баща му. Той вдигаше с една ръка малката стомна, подпираше я на рамото и оттам си наливаше в устата — така пиеше виното неговият баща. По онова време Ибрахим гледаше с любопитство и възторг как червената течност преливаше от устата и се стичаше по брадата, по гърдите. Баща му дебнеше удобния момент майка му да излезе навън, топваше пръст във виното и го прекарваше по неговите устни. А той си ги облизваше. Тя ги хващаше много пъти.

— Армано! — издърпваше го гневно от ръцете на баща му. — Искаш да направиш едно невръстно дете грешник като теб ли?

В ушите му сякаш зазвънтя смехът на баща му:

— Какво било то? Що за християнка си ти, Зелжена? Всички ние не се ли причестяваме с вино?

— То е друго! — заявяваше майка му. — То е друго! — погалваше го, рошеше косата му с меките си ръце и му шепнеше: — Ти, Жюстиниен, не слушай баща си. По пътя към рая има много чешми, от които блика вино, но от тях няма да пиеш, докато не пораснеш колкото баща си.

— Аз не съм Жюстиниен, мамо! — глезеше се сърдито той. — Александър съм! А-лек-сан-дър!

Извън това той никога не беше пил вино. Само бе усетил вкуса му — нали си облизваше устните след пръста на баща си. Възкиселичко на вкус!

Кой тиранин, кой господар би поднесъл на роба си вино? Обаче, ето на, новият господар му поднасяше. Другарят му. Довереният му приятел.

Един от прислужниците напълни купата с червено като кръв вино.

Кръвта на Исус.

Преди да посегне към него, Ибрахим нямаше увереност, че ще може да го изпие. Но Сюлейман вдига своята купа и обяви:

— За нашето приятелство!

На Ибрахим не му оставаше нищо друго, освен да я вдигне и той:

— За славата и благополучието на нашия принц!

Отпи съвсем малка глътка. После — още една. „Ех, татко! — изстена в душата си. — Къде е вкусът от твоя пръст, къде е твоят аромат?“ Буца заседна в гърлото му. Очите му пламнаха.

— Обикнахме те, Паргалъ! — изрече неочаквано Сюлейман. — Днес ти пристъпи прага на двореца ни като плаха газела. Дано да се запазиш все такъв. И да те е страх, държиш си на думата. Не потъпкваш гордостта си, словото си, ума си заради кариера, ласкателства и благотворителност. Остани си все такъв, за да вървим неотлъчно, чак до края на живота си, един до друг с този Паргалъ, в когото видяхме своя доверен приятел! Ще можеш ли да го направиш?

В този момент Ибрахим осъзна, че е подложен на изпит. Замисли се: „Сюлейман ме накара да пия онова проклето вино, сега пък е седнал да ме изпитва“. Изпи си всичкото вино в купата, и втората преполови. В главата му беше пълна мъгла, като потъналите в облаци планински върхове. Така поне се чувстваше. Достраша го да не му се замотае езикът.

— Ами ако не мога да го направя?

Принц Сюлейман застина така, с купата в ръка. Не каза нищо, само се загледа продължително в очите му.

Ибрахим не си отмести погледа. „В очите на Сюлейман пак проблеснаха светкавици!“ — си каза. Когато дойде денят да седне на трона, този човек ще управлява целия свят само с очите си. Няма да остане нито един престол, който да е по-високостоящ от неговия, и нито един крал, който да не свежда глава пред него.“

— Ще можеш!

— По какво познахте, принце? В очите ми ли го прочетохте?

— Не! — прихна от смях най-неочаквано Сюлейман. — Погледът ти е толкова замътен от виното, че в очите ти не се вижда нищо!

Наведе засрамено глава, но нямаше как да не се засмее.

— Ами тогава откъде познахте, че ще мога да изпълня онова, което ми казахте?

— Защото ние искаме да го направиш, Паргалъ! За да изписват редом до моето име и името Паргалъ Ибрахим! За да не умре — и то не след една, не след пет, а дори след хиляда години — името на доверения приятел на Сюлейман.

Най-сетне принцът поднесе до устата си купата, която от одеве държеше във въздуха, и отпи една голяма глътка. Докато я оставяше на софрата, изведнъж попита:

— Знаеш ли защо това място тук се нарича Плачещата скала?

— Не знам, господарю.

Направи знак да му напълнят купата отново и стана.

— Тогава ела! Ще ти разкажа легендата за Плачещата скала на върха ѝ.

Взеха си купите в ръце и тръгнаха натам. Под тях долината се простираше като черна бездна. Тук-там сред мрака се мержелееха червени светлинки. Това бяха огньовете на лозарите, които продължаваха да работят и през нощта, възползвайки се от нейната прохлада. Сигурно пълнеха кошовете с гроздето, което утре щяха да откарат на пазара.

Подире им притича един прислужник с две постелки за сядане.

— Не ги искаме! — махна с ръка Сюлейман. — Ще постоим прави.

Стояха смълчани известно време така, загледани в играещите пламъчета там долу, в черната бездна.

— Отдавна, много, много отдавна, по тези места живяла една жена. Казвала се Ниоба. Била красива, плодовита съпруга. Аллах я надарил с дванадесет деца.

— Дванадесет ли, принце?

— Да, да. Шест момчета и шест момичета. Ниоба много се гордеела с тях! Предизвиквала завистта на другите жени с хвалбите си: „Аз съм толкова красива и плодовита, струвам толкова повече от всяка друга, от всички вас, че никоя не може да се мери с мен!“.

— Горделивостта трябва да е опасно нещо!

— Не, празноглавата горделивост! — поправи го Сюлейман. — Жените я предупреждавали: „Недей така, Ниоба!“, но тя не разбирала от дума. Отвръщала им: „Да не би да е лъжа? Не съм ли нещо повече от всички вас, от всяка една, дори от богинята Лето? Лето има две деца. А моите са точно дванадесет. Личи си коя струва повече!“.

„Защо ли ми приказва сега тези глупости?“ — замисли се Ибрахим. Сюлейман не беше човек, който си хвърля думите напразно. Но така и не можеше да се сети какъв ли подтекст е заложил.

— И не мислели, че Ниоба няма право, нали принце?

— Като чули името на богинята Лето, жените се изплашили и се разбягали. Но Ниоба вече го била изрекла. Разкаяла се, после се успокоила: „Ама че си и ти? Откъде Лето ще ме чуе?“ Вятърът обаче спира ли се — подхванал изречените от Ниоба думи и ги нашепнал в ухото на богинята.

— А не бива да гневим боговете!

— Лето страшно се разгневила! — потвърди с глава Сюлейман. — Тя имала един син и една дъщеря. Синът ѝ се казвал Аполон, а дъщерята — Артемида. „Вървете — им казала тя — и накажете тази възгордяла се Ниоба така, че да плаче, докато свят светува.“ Със стрелите си Аполон убил шестимата синове на Ниоба, а Артемида — шестте ѝ дъщери.

Умълчаха се. Ибрахим — защото не можеше да реши какво трябва да каже. Сюлейман — за да прецени какво въздействие му е оказал разказът.

— Казват — продължи след малко той, — че в мига, когато Ниоба умряла пред дванадесетте си убити деца, сълзите в очите ѝ се превърнали в камъни. Ето, тази скала е главата на Ниоба. Оттогава до ден-днешен тя не престава да плаче.

Най-накрая Ибрахим реши да реагира по някакъв начин:

— Впечатляваща приказка!

— Но във всяка приказка се крие и малко истина, нали? — отпи още една глътка вино от купата си Сюлейман.

Обърна се и тръгна към сервираната до басейна трапеза. И Ибрахим закрачи след него с куп въпроси в главата си.

Защо Сюлейман му разказа за Ниоба?

Кръглата софра беше раздигната и на нейно място сега стоеше масичка с различни плодове и сиропи. Сюлейман се присегна и взе от сребърното блюдо голяма червена слива.

— Сега ще речеш — подхвърли тихо, загледан в него, — защо ли Сюлейман ми разказа тази приказка?

Ибрахим наостри вниманието си. Зарадва се, че разгада тайната на разказаното, но си знаеше, че трябва да бъде нащрек.

— Поуката, която трябва да си извадим от тази приказка, е, че горделивостта е опасно нещо. Не е ли така?

С известна предпазливост допълни:

— Така изглежда. Но нима човек няма право да се гордее със своите успехи?

— Ако се съгласим с това, тогава къде ще е границата, Паргалъ? Тоест, искам да кажа, как трябва да я преценяваме така, че да не ни погубва?

Ибрахим не му отговори.

— Ето затова те съветвам да не се възгордяваш! Сред нас е прието да казваме: „Само Аллах заслужава да бъде горд!“. Така е. Колкото и да са големи успехите ти, колкото и богатства да натрупаш, недей дори да си помисляш: „Какъв бях, но сега никой не е повече от мен!“. — Захапа сливата, сдъвка я. — А сега, защо ти разказах за Ниоба. Ще поискаме от теб едно нещо, приятелю.

— Дано да имам сили да изпълня заповедта на нашия принц.

— Няма да искаме от теб нещо, което никога няма да можеш да изпълниш, Паргалъ! Ето какво искам: утре, някой ден, някога, когато удари часът, не ми позволявай да стана като Ниоба! Разбра ли ме?

Какво? Това пък какво беше?

— Може да се опияня от победи и видиш ли, че се възгордявам, просто ми припомни тази вечер.

Ибрахим замълча. Този път безмълвието му беше заредено с дълбоко уважение. Смяташе себе си за човек, който обича не толкова да приказва, колкото да мисли, да си гради мечти и да крои планове. Ето че и Сюлейман беше същият. Нещо повече, той беше хиляди пъти по-близо до постигането на мечтите и плановете си. Защото беше синът на падишаха. А той — роб. Хайде, да не казваме роб. А музикант, чието сърце сега се свива при мисълта дали не допусна грешка, че не си донесе цигулката, дали принцът няма да се ядоса и да го изпъди.

Доста време размисляше как трябва да отговори на този въпрос.

— Казвай, Паргалъ! — нетърпеливо го подкани принцът.

— Защо искате това от мен, принце?

— Защото само ти можеш да го направиш, затова! В моето обкръжение ти си единственият, който не премълчава нещата. Тъкмо заради това искам да си останеш такъв искрен и чистосърдечен, какъвто пристигна днес при нас. Разбрахме ли се?

— Аз съм един най-обикновен роб. Обикновен роб, помирисал малко от мастилото. А вие сте синът на краля. Синът на могъщия крал на една могъща държава. Казвате, когато му дойде времето, когато удари часът, имате предвид деня, когато ще поставите на главата си короната. Като дойде този ден, вие вече ще трябва да отдавате на короната онова, което ѝ се полага. Трябва да воювате до победи. И аз виждам, че ще ги печелите. Светът ще ви се види тесен. Пред вас ще рухват престоли и корони. Такъв човек не заслужава ли да се чувства горд? Няма ли да е нечестно, ако някой поиска от него да не се възгордява?

— Не, няма! — отряза го Сюлейман. — Това искам от теб. Ако видиш, че съм леко кривнал от пътя, че съм си навирил носа, да ми кажеш — без да се страхуваш дали няма да се ядосам, да побеснея, да ти отрежа главата! — само да ми кажеш: „Не се самозабравяй! Аллах е по-велик от теб!“. Става ли? Да ми казваш ето това: „Не се самозабравяй, Сюлейман! Аллах е по-велик от теб!“. Договорихме ли се?

Ибрахим настръхна от връхлетялото го в най-неочакван момент странно усещане. Току-що забеляза, че в думите на Сюлейман е заложен някакъв друг, скрит замисъл. Принцът си представяше деня, когато щеше да стане падишах. И си кроеше сметките с тази цел.

Така де, естествено, че щеше да си ги крои… Но дали беше вярно подозрението на Ибрахим към сина на този падишах, за когото беше чувал, че сече глави, да включва в своите сметки и неговото присъствие. „Има ми доверие!“ — си каза. И още нещо. В подтекст той му внушаваше, че в победоносните дни, за които си мечтаеше, виждаше до себе си и него. Виждаше съдбините им свързани една с друга от Бога. Ибрахим щеше да се издига толкова, колкото по-високо се извисяваше Сюлейман.

— Договорихме се, господарю!

— Паргалъ! — промълви тихо през зъби принцът. — Остави тези обръщения като „господарю“! Не искаме такива приказки, когато сме си само двамата насаме. Дойде като Паргалъ, остани си такъв! На кривото викай криво, на правото — право!

Сетне се протегна и взе от масичката една праскова. Подхвърли я в дланта си няколко пъти, после я метна към Ибрахим.

— Еее? — рече внезапно развеселен. — От вечерта насам ни караш да говорим все ние. Сега е твой ред. Разказвай! Как попадна тук? Искам да чуя всичко!

„И какво ще направиш, като го чуеш? — измърмори в себе си Ибрахим. — Остави ми го, да си седи в мен. Не ми човъркай болките!“

— Моята история е доста дълга, принце. Колкото и да разказвам, няма край. А пък и стана късно. Боя се да не ви отнема от съня.

— Ти какво си мислиш — че ще легна и ще заспя ли? Тази нощ ще посрещнем слънцето тук, Ибрахим. Така че започвай да разказваш. Ангел ли си, дявол ли си? От кои си? Знам, че преди госпожата си бил затворен при някого. И това искам да разбера. Хайде, разказвай за всичко! Започни от Парга. Какво е това място?

XXIX

ЕЗЕРОТО САПАНДЖА

Бехнам препускаше с коня като луд. Не знаеше колко още време ще издържи животното на този галоп.

„Проклета жена!“ — си измърмори.

Дъщерята на Селим му обърка сметките, не отседна през нощта в някой хан. Като полетяла птица бягаше пред него. Не му хареса този израз. От смъртта си бягаше Хатидже, сякаш летеше. Защото хванеше ли я палачът, тя щеше да види слънцето за последен път.

Пред очите му се ширна езеро и той моментално се спря. Откъде трябваше да го заобиколи, отляво или отдясно? Къде беше по-краткият път? И най-важното — трябваше да надуши от коя страна са минали и те. Дръпна с все сила юздите. Гемът разрани устата на коня, той изцвили от болка и му се противопостави.

— Трай си, проклето животно! — нахока го Бехнам. — Не си тръгнал на разходка, преследвач си! Ти си конят на смъртта!

Не ги търси дълго. Не беше трудно да открие отъпканата от много коне поляна. Смачканата тук-там трева беше започнала да се изправя. „Два!“ — каза с гняв. Трябва да са на два часа по-напред. Веднага трябваше да продължи пътя си. Изправи се. Дръпна запъхтения кон за юздата. Скочи на гърба му, без да ползва стремето. Обърна животното с глава към залеза на слънцето. То пристъпи един-два пъти с нежелание. Бехнам тъкмо щеше да го срита с шпорите по корема, когато го обзе предчувствието, че не тръгва във вярната посока. Имаше нещо нередно. Какво беше то — не успя веднага да го открие. Скочи долу. Втурна се натам, където видя следите от подкови. Наведе се и започна да се вглежда в изправящите се треви и метличини, в хлътналите из меката пръст очертания на подковите. Проследи и дирите от колелетата. Странно! Нещо го държеше нащрек. След малко пак се наведе. Този път ги преброи. Еднааа, две. Там — триии. Тази — четири. Ееее? А къде е петата?

Едната кола липсваше.

Хвръкнала ли е петата кола? Може да ѝ се е счупило някое колело и да са я изоставили по пътя. Да разсъждава тук си беше чиста загуба на време. Спусна се към езерото. Нагази във водата чак до кончовете на ботушите, наплиска си лицето.

Не му оставаше нищо друго, освен да се метне на коня и да препусне по следите. Всяка изтекла минута ги отдалечаваше все повече и повече. Тъкмо се присламчваше към коня, когато вниманието му се прикова върху земята. По мокрия пясък имаше следа от нещо, което сякаш са влачили и теглели.

Боже господи!

„Как не можах да се сетя!“ — изруга се наум и се хвърли върху пясъка. Разгледа дирята още по-внимателно. Колело. Ето че най-накрая откри и петата. Добре де, но какво търсеха тези следи тук? В езерото ли бяха изтеглили колата? Потопили са я, значи?

„Глупак, глупак, глупак!“ — удари чело в земята.

Какво ти потопяване!

Изведнъж отпусна рамене.

Дъщерята на Селим се оказа по-голям дявол и от баща си!

Охраната ѝ е заобиколила по пътя, а тя бързо е минала отсреща през езерото. Тук са натоварили колата на сал. Съвсем ясно се виждаше. Онова отдясно е предното колело. Лявото е потънало в треволяците. Ей там са и задните колелета. Че някой се е сетил да заличи следите, сетил се е, но в бързината не е успял да скрие всичките.

Добре де, това съвсем не беше в негова полза.

Хатидже султан беше избягала под носа на Азраил.

Бехнам обаче пак щеше да препусне с коня си. И щеше да препуска, докато пукне. Можеше да я настигне пред вратите на Бурса. Можеше тя да си е помислила, че му се е изплъзнала, и да са отседнали някъде. Всичко можеше.

Хрумна му някакво предположение и по лицето му плъзна саркастична усмивка. Можеше течението да ги е преобърнало и да са се удавили.

„Безмозъчен Бехнам! — изруга се сам. — Каква ти е ползата, ако дъщерята на Селим се удави в езерото? Никаква! Няма ли шах Исмаил да те пита за главата ѝ?

Метна се на коня.

— Тръгвай! — кипна. — Изяж ги тези планини!

* * *

„Край!“ — помисли си Хатидже, когато течението ги повлече. И само тя ли? В един миг лицата на всички направо посивяха.

С изключение на салджията. Въпреки възрастта си, той не спираше да търси с дългия прът в ръце някаква скала, някаква плитчина, където да изтегли сала встрани от течението.

Хатидже дори не беше убедена, че дългият прът стига до дъното. Това спокойно, кротко езеро тук сякаш набъбваше, закипяваше, превръщаше се в хукнала нанякъде разпенена река.

— Хванете се за нещо! — извика салджията. — Султанката да слезе от колата, това возило може да полети във водата. Отвържете и конете. Ако се наложи, ще се откажем и от тях.

Веднага изпълниха казаното. Никой не попита какво ще правят без коне, без кола. В този момент единственото важно нещо беше техният живот.

Хатидже прегърна Небиле, която хапеше устни да не се разплаче от страх.

— Ела тук, момичето ми!

Тръгна към дебелата мачта в центъра на сала. Трудно се задържаше на крака върху подмятания и люшкащ се от кипящите под него води сал, веднага се сви на колене. Последва я и Небиле. Не изпускаше момичето, успя да се добере до мачтата.

— Прегърни я здраво!

Небиле обви мачтата с две ръце и преплете с все сила пръстите си.

Хатидже обгърна най-напред нея, а заедно с нея — и мачтата.

Ако се преобърнеха, водата щеше да ги погълне наведнъж и двете.

Капитанът беше увиснал на едното от колелетата и всячески се мъчеше да я спре, ако тръгне да се подхлъзва, сякаш силите му щяха да бъдат достатъчни, за да попречи на колата да се прекатури.

Макар да не допускаше, че ще има някаква полза, все пак салджията извика:

— Не се бойте! Това езеро е като пощръкляла жена!

Начаса съжали за това, което изрече. Приказка за пред жена ли беше това! И то точно пред тази, дъщерята на могъщия падишах!

— Съжалявам! — поклати глава. — Не се сърдете на стария глупак! Остарее ли човек, ни срам му остава, ни свян!

Така или иначе, никой не беше в състояние да го укорява. Начело с Хатидже, всички момичета, отпуснати на колене, се бяха струпали край мачтата и мълвяха знайни и незнайни молитви. Кочияшът и стражът се мъчеха да успокояват конете.

— Както си седи тихо и кротко, изведнъж побеснява проклетото езеро! — продължи салджията.

Той знаеше, че почука ли опасността на вратата, ако някой им заговори, хората се окуражават, макар и мъничко. Много пъти го беше прилагал. Хем им приказваше, хем потапяше и вадеше дългия прът на сала от водата. Откриеше ли с пръта някое място на дъното, той го забиваше там и впрягаше всичките си сили, за да обърне посоката и да измъкне сала извън течението.

— Пак ви казвам, не се плашете! Многото мина, малкото остана. По два пъти на ден пресичам през това течение насам и натам. Знам къде се уталожва, къде става дълбоко и те поглъща. Ако е рекъл Аллах, ще ви изкарам оттук.

Нали и те отправяха молитвите си да стане точно това.

Изведнъж се разнесе някакъв тропот. Един от конете се подплаши от люшналия се под краката му сал, изправи се на задните крака, а с предните взе да рита във въздуха.

— Хеееей! — викна салджията. Този път гласът му издаваше явна паника. — Някой да укроти този кон!

Капитанът се отказа да подпира колелото на колата и се втурна назад. Но не беше възможно този кон да бъде укротен. Докато буйстваше, над сала надвисваше все по-голяма угроза.

— Хвърляй този проклетник във водата бе, човек?

— Но това е моят кон!

Въпреки всички усилия, Хъдър ага не успя да го убеди.

— Ако го подържиш още малко, този кон ще ни погуби всички до един! — опъна му се салджията. — Давай и ти, юначе! — викна към войника да помогне на капитана.

Точно тогава стана, каквото стана. Колелото, което той едва-едва задържаше с две ръце, се хързулна и се завъртя около собствената си ос. Колата, освободена от четирите дръпнати встрани коне, сега вече нямаше пред себе си никакво препятствие и тръгна към ръба на сала. Всички бяха наясно, че вече нямаше сила, която да я спре. Сбруите, в които впрягаха конете заедно с юздите, се удължиха, удължиха, изопнаха, изопнаха… Най-напред дясното колело наведе сала напред и влезе във водата, сетне и другото. И изведнъж колата на Хатидже се сгромоляса в езерото. Сега салът загуби равновесие, освободен от тежкия товар в предната част, той почти се изправи върху задния си край. Хатидже усети, че сключените ѝ около мачтата ръце започват да се изхлузват, и нададе вик. В един момент тялото ѝ се преобърна встрани. Чу виковете на Небиле: „Султанчице! Како султанке!“, и с последна надежда заби нокти в дебелите въжета, които свързваха дъските на сала една с друга. Капитанът, като видя, че дъщерята на султан Селим всеки момент ще се изхлузи в езерото, разбра, че трябва да се прости с коня си. Пусна му юздите. Хвърли се към Хатидже султан. С една ръка се хвана за мачтата, където се беше вкопчила Небиле, другата подаде на Хатидже.

— Хванете се!

Хатидже се приготви да скочи напред от мястото, където се беше закрепила, за да хване ръката на Хъдър ага. Веднага разбра, че от легнало положение беше невъзможно да го направи.

— Небиле! Остави ме мен, хвани момичето! — викна тя към него.

Небиле пищеше. Непрекъснато надаваше викове: „Не! Султанчице! Султанчице! Красива моя султанке!“.

— Това никога няма да го направя! — викна Хъдър ага към Хатидже. — Няма да го направя, преди да спася вас! — За пръв път прозвуча толкова решително. — Сега направете това, което ви кажа! Веднага!

Хатидже усети, че полека-лека ноктите ѝ, забити в мокрото въже — тази единствена нишка между живота и смъртта, — започнаха да се изплъзват от влакната. Оставаха ѝ няколко секунди. „Славей мой! Идвам! — си каза наум. — Твоята роза пристига. Чакай ме!“

— Хатидже!

Прогърмелият мъжки глас върна съзнанието ѝ оттам, където витаеше. Името ѝ беше изревал Хъдър ага.

— Веднага си допри коленете до корема. Свий се надве! Разбра ли ме?

Направи точно така, както ѝ каза този импулсивен човек. Изтегли единия си крак до корема. Дори не усети болката от ожулването на коляното си по дъските.

Отново се озова натясно. От едната ѝ страна Небиле редеше молитви за нейното спасение и като нищо беше готова и сама да се хвърли подире ѝ в прегръдките на смъртта. От другата страна — горестният Славей, с когото трябваше да се разделят, без да са си докоснали дори ръцете. Кого от тях трябваше да избере? Небиле означаваше живот, Славеят — смърт!

— Хайде сега и другият!

В този момент Хатидже направи своя избор. И той беше Небиле. Трябваше да живее заради нея. Не можа да спаси Фехим Челеби, но Небиле — можеше! Можеше да ѝ подари блестящ живот. При това имаше дълг и към Джевахир.

Сред неописуеми болки сви и втория си крак до корема. Пръстите ѝ всеки момент можеха да се изкопчат от въжето.

— Чуй ме! — извика капитанът, застанал с протегната към нея ръка. — Имаш шанс само за един опит. Пусни въжето, отблъсни се с коленете и се хвърли към мен. Хвани се за ръката ми.

— Не мога!

Небиле отново запищя:

— Султанчице! Султанчице!

— Можеш! — прогърмя пак като небесна гръмотевица Хъдър ага. — Можеш! Не се бой! Ти не си ли дъщерята на Селим хан!?

„Такава съм! — си каза наум. — Същата! Дъщерята на султан Селим хан! Това съм аз!“

Пред очите ѝ се появи образът на Томирис Едже. Винаги си я представяше като много красива жена, с бял везан шал, стройна като топола и коси до коленете „Виж — говореше ѝ сега Томирис, — виж аз как се нахвърлих върху Кир. Хайде, Хатидже! Също като мен! Нали искаше да станеш като Томирис? Ето, моментът настъпи. Покажи на какво си способна!“

Всичко стана за миг.

Тялото на Хатидже се изви като лък, с коленете се изхвърли напред. Когато падна върху хлъзгавата дъска, си рече: „Край!“ Никой вече не можеше да ѝ попречи да се изпързаля към водата. „Дотук беше! — промълви. — Всичко приключи! Не успях!“

Изведнъж помисли, че китката ѝ се заклещи в някакво менгеме.

— Хванах те!

Беше гласът на Хъдър ага.

— И аз, и аз я хванах!

А това го каза салджията.

Тя продължаваше да се хлъзга, но капитанът я държеше в стоманената си хватка за китката, а салджията, който усети, че дъщерята на падишаха може да се изхлузи във водата, се хвърли на пода и ръката му я обгърна като ласо през талията.

— Султанчицата се спаси! Аллах, султанчицата е спасена!

Хатидже грабна момичето в прегръдките си. С цялото си същество усети как сърчицето ѝ биеше като полудяло.

Заровила глава в гърдите ѝ, Небиле сега плачеше от радост.

Капитанът издърпа Хатидже за ръката, за да я заведе до мачтата и да я види пак вкопчена в нея, но така и не успя да се зарадва. Конят му още от одеве се опитваше да се задържи на сала, но при последното залитане копитата му се подхлъзнаха. С един-два удара на подковите опита да се спре, но не успя.

— Мъзрак! Мъзрак!

Така се казваше конят на Хъдър ага. Мъзрак мигом изчезна от погледите им. Всички, които бяха на сала, се вторачиха уплашено във водата. От очите на известния като намръщен човек капитан се търкулнаха по набръчканите му бузи две кристални сълзи. Веднага ги избърса с опакото на дланта си — никой не биваше да ги види.

— Заради мен! — погледна своя спасител за пръв път трогната до дъното на душата си Хатидже.

— Нали султанката ми оцеля, това е важно…

— Виж, виж!

Викаше по детински зарадвана Небиле и всички обърнаха погледи натам, където сочеше тя.

Главата на Мъзрак се показваше над водата. Животното се беше преборило с течението и сега плуваше право към брега.

— Той плува! — плесна с ръце Небиле.

— Браво на моето момиче! — засмя се и салджията.

Забелязваше, че течението вече започва да се укротява.

— Не се притеснявай! Той е силно животно. Ако му помогне и някой отгоре, ще се спаси. Ще дойде да те намери.

По вкамененото лице на Хъдър ага плъзна усмивка и той промърмори:

— Дай боже!

Хатидже вече можеше да стои на крака върху сала и той коленичи пред нея, за да промълви:

— Вратът ми е по-тънък и от косъм. Простете на вашия роб, че ви назовах по име!

Хатидже го погледна усмихнала:

— Командире! — изрече с ясен глас. — Няма го твоя кон, няма я и нашата кола. Ти по-добре измисли, като слезем на брега, как ще стигнем до Бурса.

XXX

Ибрахим замислено погледна към Сюлейман. Принцът се бе излегнал върху постелката — подпираше се на лакът върху една от нагласените за облягане възглавници, бе свил единия си крак така, че коляното му стигаше почти до брадата.

— За мен — продължи Ибрахим — това е най-красивото място на този свят. Знам, във вашите владения има и по-красиви. Но за един паргалиец Парга е раят. — Замълча, като че ли се усмихна. — Не! — каза. — Там е и раят, и адът.

— Разкажи ми де! — подхвърли Сюлейман и се размърда на мястото си.

Ибрахим не криеше, че говори по принуда, но Сюлейман се опита да го поощри:

— Сигурно е потънало в зеленина.

— От дърветата не се виждат покривите на къщите. Горите се спускат от върховете надолу към морето като тичащо дете. Клоните на някои от боровете се протягат към реката с плачещи върби по двата бряга. Тополи и дъбови гори обгръщат Парга отвред, в центъра ѝ се извисяват гигантски чинари. Като дете аз преброих пет нюанса на зеления цвят. Мама — шест. А татко ни се подиграваше. Нито са пет, нито шест, зеленото си е зелено — казваше той. Всички са едно и също нещо. Каква е разликата, ако е малко по-светло или по-тъмно? И сега си мисля, че той наистина не е забелязвал разликата. Ето на, зелено е. Съвсем зелено!

— Тогава защо каза, че там са и раят, и адът?

— Ами защото раят и адът са един до друг, затова. Морето внезапно се отдръпва. Островърхите подводни скали сякаш издигат преплетена бариера да спрат втурналите се към морето дървета. Ако морето утихне, няма нищо страшно. Но разбушува ли се веднъж, тогава, господарю, в Парга ще съзрете истинския ад. Едва подхвърлил нагоре големите и преголеми кораби, в следващия миг ги блъска в острите скали и ги раздробява на парчета. Два затрупани до половина бойни кораба лежат там, сред скалите при носа. Нощем на носа палят огромни огньове, за да сигнализират на корабоплавателите. Но нима ураганът се съобразява със сигнали и огньове?

— Кажи си го направо — сурово място!

— Сурово е! — потвърди Ибрахим. — Но и паргалийците са сурови хора. Не се поддават на морето. За нас то е малко. Ако не излязат на риболов, гладуват. А ето че да се тръгне на лов за риба е все едно да отиваш на среща със смъртта.

Сюлейман го слушаше така, сякаш всичко оживяваше пред очите му.

— Но рибарите знаят къде са подводните скали, нали?

— Дори и децата ги знаят. Ако морето е тихо, те се премятат и плуват между тях. Няма човек, който да не знае къде е плитко, къде е дълбоко. Но Парга е обърната към откритото море. Пред нея няма естествена преграда, която да спира западните и северните ветрове. По тази причина не ѝ липсват бурите и ураганите. Отплуваш на слънчево време, връщаш се сред буря. Ако дотогава вълните не са те преобърнали и погълнали, чакат те скалите. При такова време няма значение дали знаеш кое къде е. Бурята така обръща морето с краката нагоре, че току-виж онова място, което познаваш като плитчина, станало дълбока бездна, а под другото място, което считаш за сигурно, щръкнали остри като назъбен трион скали…

Настана мълчание. Ибрахим се взря в мрачната долина, после — в звездите над главата си. Не успя да ги види, защото до тях горяха четири големи факли.

— Звездите са избягали. Знаете ли, принце? Звездите никога не бягат от Парга. Вдигнете ли глава нощем, ще видите, че там ви очакват с милиони. Вие си ги съзерцавате или пък те вас наблюдават.

— Чемшит ага! — вдигна ръка Сюлейман.

В мрака се появи по-черен и от нощта мъж.

— Заповядай, принце!

— Да угасят тези факли!

Мъжът изчезна така мигновено, както се и появи. Преди да е изтекла и минута, угаснаха де къде имаше факли из Плачещата скала.

— Как е сега?

Ибрахим вдигна глава. Ето, там си бяха. Всичките.

— Моите звезди! — промълви. — Звездите на Парга!

Сюлейман се разсмя с глас:

— Веднага си ги присвои, Ибрахим! Къде е Парга, къде е Сарухан? Това не трябва ли да са звездите на Сарухан?

— Зависи от гледната точка, принце. Ако ги гледате през моите очи, това са звездите на Парга. Защото сега и майка ми, и баща ми… — Гласът му изведнъж се пречупи и той млъкна. Преглътна, позакашля се. — Простете ми. Ако моят брат ги гледа, със сигурност и той ги вижда.

Сюлейман си замълча. Виждаше, че Ибрахим беше на прага да се разплаче. Малко ли беше преживял и той самият. В Трабзон, в Кефе. Изтръпването пред смъртната заплаха от страна на ядосаните си чичовци, че дядо му назначи него за санджакбей на Болу… Беше оставен съвсем сам. Чудесно познаваше какво е да изпитваш болката по родното място.

— Как се казваше баща ти?

— Армано. А майка ми — Зелжена.

Пак замълчаха.

— Паргалъ? — наруши тишината Сюлейман. — Няма ли никаква вест от тях?

— Не — завъртя глава на две страни Ибрахим.

— Откога не си ги виждал?

Принцът очакваше да ги пресметне, но той отговори веднага:

— Десет. Точно десет години, осем месеца и седемнадесет дни.

— Я виж ти! Значи ги броиш ден по ден, а?

— Гони ме носталгията. Ако не ме е страх, че ще ги сбъркам, щях да броя и часовете, и минутите.

— Добре де, на колко години си?

— На седемнадесет.

Принцът трепна развеселен.

— Предполагахме, че сме наблизо. Били сме връстници бе, Паргалъ! И ние караме седемнадесет години.

— Мама ми казваше, че съм се родил, когато дърветата били отрупани с цвят. Било през април.

Принц Сюлейман тупна с длан по коляното си.

— Ето на! И ние сме родени през април. Валиде е записала върху задната корица на свещения Коран двадесет и седми април.

Ибрахим също беше изумен. Повярва, че Господ го изправи очи в очи с някакво чудо, но това съвпадение! „Само какво съвпадение! — възкликна в себе си. — Това е божа работа. Божествени знаци! Всички те трябва да си имат определен смисъл, някаква причина.“ Вече беше повече от убеден, че Господ бог го е изправил пред Сюлейман, а може би е изправил Сюлейман на неговия път.

— Тогава аз излязох с цяла седмица по-голям от вас, принце!

— Виж ти какво е извършил Аллах! Виж ти какво е извършил Аллах! — не спря да възклицава едно след друго Сюлейман. А наум си казваше: „Странно! Как е възможно да си приличаме до такава степен!“.

Постепенно и той започна да вярва, че в тяхната среща има някакъв замисъл. Личеше си и без това по звуците на цигулката. Те бяха божественият повик. Ако не ги беше чул, сега Паргалъ нямаше да седи пред него.

— Виж какво! — разсмя се той. — Да пием за това! По още една глътка, а?

Вдигнаха напълнените от слугата купи.

— Има нещо в цялата тази работа, Паргалъ! — обади се Сюлейман с притаен глас. — Явно Аллах съедини нашите пътища. Що се отнася до нас, ние искаме да вървим по този път вече заедно с теб.

Ибрахим се накани да каже нещо, но принцът го прекъсна:

— Моят път е дълъг и изпълнен с опасности. Трябва да го знаеш. Иска се търпение, вярност и храброст.

— Господарю… — Видя, че Сюлейман вдигна вежди и веднага се поправи: — Принце… щом ще сме заедно, какво значение има колко е дълъг пътят и какви опасности дебнат. Ще ви следвам със сърце, търпение и преданост.

Принцът не скри, че тези думи му харесаха.

— Ибрахим — прошепна той. В тъмнината му се стори, че лицето на принца се озари. — Ето какво ще ти кажа. Ще се доверим на твоето постоянство, на предаността ти и на храбростта ти. Ти също трябва да имаш доверие в нашето постоянство, в приятелството и в смелостта ни.

Надигнаха отново купите и отпиха по още една глътка.

Ибрахим направо се окрили от тези думи, чиито свидетели бяха милионите звезди. „Господи, Господи боже мой! — ликуваше душата му. — Ти свърза съдбините на твоя роб със съдбините на принца, в чиито длани гръмоляха светкавици! Моята свобода вече е в неговите ръце. Дори и дяволът не би могъл…“

Причу му се едва доловимо шептене някъде вътре в него: „И твоята смърт!“. Не му обърна внимание. Дори и дяволът не би могъл да накърни вълшебството на мига, който изживяваше.

* * *

— А сега ми разкажи всичко. Как те отвлякоха? Кой те изтръгна от Парга? Какво си преживял след това? Какво се е случило, докато се срещнем…

— История, дълга като за десет години разказване. Не искам да ви оставя без сън.

— Одеве нали ти казахме, че заедно ще посрещнем зората. Тази нощ сме гости на Ниоба. Искаме да узнаем всяка подробност за теб. Разказвай!

Ибрахим се позамисли. Очите му бяха отправени някъде много надалече. Прелетя за миг над Ниоба, вкаменена от мъка за погубените си от стрелите на Аполон и Артемида деца, назад през десетте години, към скалите на Парга. Сам се учуди: „На какво е способен човешкият ум! Заличаваше дори и времето!“

— Всичко започна при скалите на Парга — започна той. — Една бурна нощ…

И му разказа всичко докрай.

Завръщането с татко му от смъртта. Катеренето по скалите. Разговорите на рибарите в подслона. Сетне отварянето на вратата. Втурването им навън. Съзирането на онзи прокълнат кораб и викът на баща му: „Бягай, Александър, бягай!“. Прекараните в страх часове в подслона, където се сгуши. Срещата му с пиратите, от очите, на които изхвърчаха пламъци. Всичко.

Дотам принцът го слушаше, без да го прекъсва. Издаваха го само сменящите се изражения по лицето му. Ту излъчваше задоволство, ту тревога, ту се усмихваше, ту се ядосваше, кипваше. Най-накрая лицето на Сюлейман потъмня от мъка.

— Откъде са били тези пирати?

— Венецианци.

— Проклетници! Изскачат изпод всеки камък!

— По-точно — допълни Ибрахим, — венецианец беше човекът, който ме стисна под мишницата си и ме отнесе. На галеона имаше още много хора. Африканци, магрибийци[24], сред тях имаше и пирати от островите в Голямото море.

— Отведе те в кораба, а после?

— Хвърли ме в някакво тъмно място. Толкова тъмно, че даже като си вдигнех ръката, не я виждах. Студено като лед. Навсякъде — мокро. Чувах как морето се блъска в борда. И някакво непрестанно шумолене. Изведнъж нещо се опря до крака ми. Влажно. С козина. Нещо гадно…

Не можа да обясни какво е било това малко студено нещо, което се е докоснало до крака му. Дъхът му секна както тогава. Но по очите на принца позна, че се е сетил какво е било.

Мишки! Грамадни, малки, всякакви мишки!

— Закрещях, започнах да ритам всичко, което ми попаднеше под краката, накъдето и да мръднех в този мрак. Обаче… — Пак си замълча. — По едно време с ужасно дрънчене и скърцане вратата се отвори. На прага ѝ стоеше оня отвратителен човек, звярът, от очите, на който хвърчеше огън и жупел.

„Кое е по-страшното?“ — се беше попитал тогава: мишките, които лазеха до него и се опитваха да го хапят, или пиратът, който боботеше като гръмотевица и по чието лице от обраслите по него косми не се виждаше нищо друго, освен очи.

Отговора получи от звяра.

Хвана го за врата, повлече го и го извади от хамбара. Тръгна към палубата, без да обръща внимание дали главата му, ръцете, краката не се блъскат и удрят в нещо. А там имаше цял куп същите като него зверове. Мъже, които се присмиваха с цяло гърло, блъскаха го, като минеха покрай него, подритваха го.

Ибрахим още плачеше и крещеше като луд:

— Оставете ме! Пуснете ме! Татко ми ще дойде след малко и всички ще ви избие!

— Леле-мале! — викна някой от сбирщината. — Чухте ли? Баща му щял да дойде и да ни избие всички до един! Олеле, господи! Ужасно се уплаших!

— Хей, Ескамилио! — викна друг. Сигурно така се наричаше звярът. — Колко си груб. Бъди мил с това копеле! Иначе баща му ще дойде и ще те закове през ушите за стената.

Разсмяха се необуздано, като луди, тези пирати.

Ескамилио извади от пояса си камата — това беше неговият отговор.

— Я си гледайте работата, бе! Душичките ви ли са загорели? Да не му се е приискало на някого да му изтръгна червата и да ги изпържа?

Под заплахата на камата мъжете отстъпиха крачка-две по-назад от Ибрахим и Ескамилио го завлече при големия стълб по средата на палубата.

Мъжът се подпря гърбом на стълба, в същия миг Ибрахим осъзна, че ще го завърже.

— И ме върза… — продължи едва-едва той. — На главната мачта. Втурнаха се да му помагат и другите пирати, защото знаеха какво щеше да последва. Вдигнаха ми ръцете нагоре и ги вързаха с едно от въжетата на мачтата. Краката — също. Навиха едно въже през тялото ми и стълба. Звярът хвана с мръсните си ръце лицето ми, извъртя го към него и кресна: „Чуй ме сега добре, козел такъв от Парга! Решавай сам!“ Дъхът му ме блъсна в лицето. Вонеше отвратително. „Или избирай да си в трюма и да мълчиш, или ще крещиш тук колкото си искаш!“… Млъкнах. Уплаших се. Обградиха ме отвред…

Принцът знаеше, че вече не може да го спре. Усети, че Паргалъ изпитваше някакво странно удоволствие да разказва за преживените ужаси.

— Ти какво избра?

Отговорът му прозвуча без капка колебание.

— Стълбът. Защото не вярвах, че пиратите могат да ядат хора. Правеха го, за да ме стреснат. А мишките не си поплюваха. Бяха гладни до една. За тях нямаше разлика дали е човек или нещо друго. Ядяха всичко, което намереха. Малко по малко, от бавно по-бавно.

— Съжали ли, че си взел това решение?

Ибрахим се усмихна тъжно:

— И да, и не, принце! Малък бях. Още не бях разбрал, че хората могат да бъдат по-жестоки и от кръвожадните зверове.

— Паргалъ!

Принцът се беше уплашил от изражението на Ибрахим. Искаше му се да попита: „Нещо лошо ли ти сториха?“, но не посмя. На едно невръстно момче? „Господи!“ — възкликна негласно. Ибрахим така и не чу, че извика името му.

— Останах вързан на мачтата. Молих ги да ме отвържат, плаках. Напразно. Гладен бях, жаден. Пак започнах да крещя. Виковете ми не послужиха за нищо друго, освен най-близкият до мен пират да ме налага с юмруци, да ме рита и блъска. Кръвта шуртеше и през очите ми. Нищо не можех да виждам. И изведнъж на бегом дотича Ескамилио. Развика се: „Стига вече!“. Носеше дълъг кожен колан. С голяма желязна тока.

— Налага ли те с него?

Нищо не му каза. Без малко щеше да възкликне: „Колко дни, колко пъти!“

Принцът скочи от гняв. С ръце на гърба той заобиколи няколко пъти Ибрахим.

— За тази вечер — толкова!

— Простете ми! Разстроих ви много. Но нали ви казах, дълга история!

— Не си ме разстроил. Не се измъчвай повече със спомени от миналото.

— Спомени от миналото ли, принце? — погледна го странно Ибрахим. — Че аз не го забравям дори и за миг! Миналото е моето точило. Чрез тези спомени си изострям омразата.

Сюлейман се закова пред него.

— Точило, а? Какво се надяваш да постигнеш с изострената си омраза? Онези проклети отрепки повече няма да се мяркат пред очите ти.

Че само пиратите ли? Ами оня демон, който го унижи вчера? Нямаше ли да се изпречи някой ден пред него? Напразни ли щяха да останат молитвите му всяка нощ това да не се случи? Напразно ли беше подхранвал толкова години вярата си, че ще дойде денят на разплатата?

Не искаше да се задълбават повече и затова си замълча. Не му каза, че всяка нощ в мислите си съживяваше лицето на Ескамилио, за да не избледнее в паметта му. Не му разказа и за това, че не заспива, преди да си представи курса, който следват пиратите; изгнилите докове, които зърваше скрит между чувалите, щом пуснеха котва край някой бряг; оглушителните викове на хората, които се опитваха да продадат нещо; бръщолевенията сред избухващи гръмогласни смехове на слезлите от галеона търговци на роби пред разни мъже с мрачни физиономии; стенанията на превърнатите в кожа и кости от влачене на тежките вериги роби, когато ги подкарваха към пристанището и те едва-едва тътреха крака натам…

Най-накрая свалиха и него от кораба. Различаваше се от другите по две неща: беше много малък, беше и без вериги. Ескамилио му стисна ухото до скъсване и го заведе при един друг човек. Ако му бяха казали, че може да има по-грозен мъж от зверовете, които го отвлякоха, нямаше да повярва. Този ден повярва. Брадата на този екземпляр висеше до средата на гърдите му и по нея бяха навързани разноцветни конци и фльонги. Отначало помисли, че няма очи. Когато Ескамилио започна да му говори, космите на онзи се вдигнаха назад и между тях се появиха две дупки. Пиратът сякаш гледаше от дъното на някой кладенец. Момчето не можа да разбере карат ли се, или просто си приказват. Така се надвикваха, докато говореха! Но Ибрахим беше убеден, че ставаше дума за него. Защото звярът току го придърпваше, отваряше с двете си мръсни ръце устата му и се опитваше да покаже зъбите му на човека с хлътналите очи.

„Продава ме!“ Помни как си го каза тогава със свито сърце. Онзи хвърли в дланта на Ескамилио две сребърни и куп медни монети, после го сграбчи за косата.

— Тръгвай!

Втори господар, втори кораб, нов порой от бой. Екипажът го наричаше Реис или Тракония.

„Що за име е това?“ — се беше запитал тогава.

Каквото и да направеше, Реис го биеше; ако не го направеше, пак го биеше. А и Ибрахим си просеше боя. Всичко оплескваше. Оня полудяваше, биеше го и крещеше: „Заслужи си го! Ще те разпъна на кръст. Ненапразно ме наричат Тракония! Ще го направя! Ако не го закова това копеле за ушите, какво друго да съм!“.

Най-накрая му омръзна. Даде го като помощник на своя юнга. Това беше първото му служебно стъпало в живота. Вече не беше обикновен роб. Беше се издигнал. Слуга на слугата!

Юнгата беше четиринадесет-петнадесетгодишно чернокожо момче с къдрава коса. Казваше се Игонда. Но всички го наричаха накратко Иго. Нощем на палубата от него се виждаха само снежнобелите му зъби и бялата склера на очите му. Всичко останало у това момче се сливаше с мрака.

— Реисът няма ли си име? — попита скришом един ден Ибрахим.

— Има си. Но никой не го знае. И никой не го пита.

— Добре де, защо му викат Тракония?

— Абе, що за син на рибар си, а? Не знаеш ли какво е тракония?

Ибрахим завъртя глава на две страни. Не знаеше.

— Траконията е една от най-отровните риби. Който се докосне до бодлите ѝ, се отравя и умира. Умират дори големите риби, ако я ядат.

Момчето се наведе съвсем близо до ухото на Ибрахим.

— Наричат Реис така, защото е смъртоносно отровен.

Детският мозък веднага заработи.

— Ти виждал ли си?

— Какво? Тракония ли?

— Ъхъ!

— Виждал съм я! Уууф! — смръщи лице Иго. — Ужасна! Веднъж бяхме хвърлили мрежата в морето. Като я извадихме, всички се развикаха: „Тракония!“, и се разбягаха. Рибата подскачаше, беше грозна, с бодли и изпъкнали очи. Като подскачаше, докосваше с бодлите си някои от моряците и те моментално умираха. Никой не можеше да се приближи до нея. Един глупак от екипажа се накани да ѝ забие ножа. Само че умря той, а не тя. Както скачаше, рибата заби бодлите от плавника на гърба си в ръката на този нещастник. Преди да мине и час, човекът умря в страшни мъки.

— Добре де, нищо ли не може да убие траконията?

Чернокожото момче извъртя очите си така, че бялото им блесна като фенер.

— Какво!? — изсмя се то. — Ще тръгнеш да я ловиш ли?

— Неее! Само се позаинтересувах няма ли нещо, което да убие траконията.

— Не знам. Дори и да има, Иго не го знае.

Ето че Ибрахим го знаеше: Омразата!

На този свят нямаше нищо по-отровно от омразата!

Част от молитвите му всяка нощ бяха точно за това. „Велики Исусе, посочи ми деня, в който ще мога да убия с омразата си и Тракония, и демона!“.

— Омразата прояжда човека, докато го усмърти!

Ибрахим се стресна от думите на принц Сюлейман. Така се беше унесъл, че дори не схвана какво му каза.

— Господарю! Принце! Простете ми! Като се пробуди миналото, човек се отнася нанякъде.

Сюлейман кимна.

— Нашите възпитатели ни учат, че омразата е грях. Особено Джезеризаде Касъм все казваше: „Омразата изяжда човека, докато го погуби“. Веднага се сетих за него.

Не беше необходимо кой знае колко време, за да разбере, че думите му не оказаха никакво въздействие върху Ибрахим.

— Яде ли го или не, не знам! Но искаш ли да ти кажа нещо, Паргалъ? Забрави това минало, то ти носи само болка. Сега пред теб е бъдещето. Иди си, легни в леглото си, спусни завесата и нека миналото остане зад нея. Като станеш сутринта и вдигнеш завесата, ще видиш, че миналото вятърът го е отвял.

Изправи се и даде едва забележим знак на прислугата си.

— Хайде! Тръгваме си. Може би ще чуем продължението някой друг път.

XXXI

ЗАВРЪЩАНЕ В БУРСА

Този път Хатидже не възрази. Капитанът имаше право. Спасиха се, но течението ги беше отнесло доста на юг от мястото, където очакваха да излязат на брега. Трябваше най-малко час да се придвижват на северозапад покрай брега, за да излязат на пътя към Бурса.

— Прощавайте, султанке! — изрече капитанът, а по изражението и стойката му личеше, че няма да търпи никакво възражение. — Оттук няма да мърдаме.

— Но, Хъдър ага…

— Ще изпратя предварителен страж. Да огледа пътя към Бурса. Или да вземе от онези, които идват след нас, една кола с достатъчен брой охрана и да ги докара тук. Или да изчака подкреплението, което поисках от Бурса, и да им съобщи къде се намираме.

— Хъдър ага…

— Отсечете ми главата, но ме чуйте! Няма да разреша на султанката за пореден път сама да се хвърли в опасност.

— Разрешение ли? — не се сдържа Хатидже, разсмя се: — Командире, та аз не съм ви искала никакво разрешение!

— Този път — няма, султанке! Да, разрешение! И аз, вашият слуга, вашият роб Диметокалъ Хъдър, не ви разрешавам! Оставаме тук. Толкоз! Веднъж да ви заведа до Бурса жива и здрава, а пък после вие там…

Капитанът направи с ръка движение като че ли му прерязват гърлото.

— Вие ще решите…

— Щом е така — отговори Хатидже сухо, — какво да се прави. Нали залагаш живота си, няма какво повече да кажа. Да изчакаме, да видим. А останалото, като стигнем в Бурса…

Хатидже повтори същия жест на Хъдър. Изхърхори, сякаш прерязваше гърло.

— Там ще решим…

Въпреки че изтръпна, Хъдър ага не се разстрои. Станалото — станало! Чашата се прекатури и млякото се разля! Каквото и да направеше, нямаше смисъл. Заради неговата глупост двама от служителите на падишахската дъщеря бяха убити, а Хатидже я опази само Аллах. Ако тя беше на мястото на своята наложница, отрязаната ѝ глава сега щеше да пътува в ръцете на убиеца към Тебриз. Всъщност цялата вина носеше принцесата, но нали Хъдър нямаше как да обясни на Селим хан, че неговата дъщеря се е влюбила в лекаря. А даже и да му кажеше, кой щеше да повярва? Сега той нямаше да се вслушва в думите на Хатидже султан. Нали глава на падишах не се режеше два пъти? Така и Хъдър ага — ако умираше, щеше да умре наведнъж, и толкоз!

— Поне запали някакъв огън. Погледни и в продоволствените торби на охраната. Няма да е зле, ако похапнем малко печено. Страхът, преживяванията, въздухът над езерото — изгладняхме от всичко това!

Капитанът припряно изхвърча. След по-малко от две минути огънят гореше на закътано място, а изпратеният разузнавач препускаше на коня си към пътя за Бурса.

* * *

Разузнавачът, когото Хатидже нареди да изпратят, пресяваше полето с очите на ястреб. Още не можеше да повярва какво се случваше. Толкова битки бе водил, край главата му бяха свистели стрели и куршуми, но никога досега не бе усещал дъха на смъртта толкова отблизо. Не знаеше какво е да ти се подкосят краката. Но върху онзи люшкащ се сал… „Няма лъжа, няма измама, краката ми се разтрепериха!“ — засмя се в себе си той. Беше докопал едно въже, свит на топка. „Ей, Всемогъщи! — молеше се той. — Щом ще ме прибираш, да беше взел душата ми поне на бойното поле, когато дрънчат ятаганите срещу врага-неверник! Малко ли ти се видя безстрашието на твоя слуга, та ще го удавиш във вода? Жива да е Хатидже султан! — възкликна той, без да изпуска от поглед простиращото отпреде му поле. — Да си призная честно, единствено тя не се изплаши! А ние ѝ се подигравахме тайно, обиждахме я, че е неизличимо болна жена! Смела жена излезе!“

„Еее! — рече си с чувство на удовлетворение. — Болна не болна, с една дума — дъщеря на баща си. Видял ли е някой султан Селим да се изплаши, че и дъщеря му да се стряска?“

Започна да кима с глава в потвърждение на собствените си думи.

„Велик е Аллах! Ето че не се изплаши! Всички ние се стреснахме за душичките си. А тя се хвърли да спасява малкото слугинче. Как се казваше? Ха, Небиле! Рече си, ще спася момичето, а сама щеше да се търкулне в езерото. Абе без малко водата да направи това, което шах Исмаил не успя!“

Внезапно очите подадоха сигнал за тревога. Напрежението пробуди всичките му сетива. Изправи се върху седлото.

Някакви хора идваха! Свестни или злодеи? Кои ли ще са?

Бяха все още далече. Но ако се съдеше по облаците прахоляк, бяха много. И то — доста много!

Заслони очи от слънцето с длан и се опита да ги види по-добре. Ненапразно го наричаха Ястребовото око. Забележеха ли заек, яребица, подгонеха ли каквото и да е, набързо го откриваше с поглед сред храсталаците. „Какво ли е това? — промърмори под носа си. — И защо са толкова много? Човек като нищо ще си помисли, че е тръгнала на поход цялата османска армия.“

Зад конниците се стелеха на вълни, на вълни облаци пепел и прах. „Най-малко са два ескадрона!“ — прецени наум.

Продължи да ги наблюдава. Реши, че са повече и от два ескадрона. Хрумна му мисъл, от която се вцепени: „Колко още? Ама че си остарял! И очите ти са започнали да не виждат. Дори не можа да преброиш колко още ескадрона има! Как ще разбереш свестни ли са или разбойници?“.

Отново прикова цялото си внимание в приближаващия облак от прах. Очите му пламнаха от дългото взиране.

Мисълта, която го връхлетя преди малко, отново му зачовърка в мозъка. Само един човек можеше да препуска насам с толкова много конници.

„Възможно ли е? Не, драги! — си каза. Махна с ръка във въздуха. — Глупости!“

Но и вярваше в това, което виждаше. Пак ги преброи. Един. Два. Три. Стелещият се след конете прахоляк му пречеше да се ориентира добре. Шест. Седем. Осем…

— Олеле! — викна с глас разузнавачът. — Девет! Точно девет!

Затвори очи. Разтърка ги с опакото на дланта си. „Да не бъркаш, дърт ястребе? — потърси си сметката той. — Я погледни по-добре! Това, което виждаш, да не са копия?“

Не бяха.

Първо се увери, като преброи още един път. Девет! Второ, ако бяха копия, щяха да блестят от слънцето. А тези не блестяха. Сякаш на върха им се развяваше нещо.

Наближиха още малко. Той се наведе, залепи ухо до земята и се заслуша. „Охооо! Нито са два ескадрона, нито са и три! Към нас идва цяла армия! Цяла армия!“

Пак се изправи. Проследи ги още известно време.

Преброи едно копие, две… Осем!

Не. Девет. Девет копия с конски опашки на върха!

Пред конските опашки пристъпваше сред облак от прахоляк черен жребец. От пушилката ездачът не се виждаше. Но личеше гордата му стойка върху коня, такава, сякаш искаше с глава да стигне небесата. От двете му страни набиваха копита в земята два сиви коня. Слънцето сякаш беше кацнало върху лявото рамо на ездача отдясно. Ярко се открояваше и върху дясното рамо на левия конник. Така силно блестяха раменете на ездачите.

„Леле!“

Всичко си идваше на място. Това, което му беше дошло наум, сега яздеше пред армията.

Черният жрец!

Конник с глава в небесата.

Кацналото върху двамата конника слънце. „Какво ти слънце!“ — възкликна вътрешният му глас. Това бяха ятаганите на падишаха. Върху раменете на неговите оръженосци.

И девет копия с конски опашки!

Втурна се надолу от скалата с неспирни викове:

— Падишахът! Падишахът! Пристига Селим хан!

Черният жребец беше един от двата коня на султан Селим хан. Черният се казваше Карадуман[25], белият — Акдуман[26]. Когато тръгваше на война, падишахът се мяташе на Карадуман, в мирно време се разхождаше с Акдуман.

— Леле-мале! — мърмореше, падаше и ставаше разузнавачът. — Селим хан е върху Карадуман!

Тогава…

— Ох, леле! — размахваше ръце във въздуха като крилата на вятърна мелница, докато се добра до мястото, където беше вързал коня си. Още с качването заби шпори в корема му. Надигна гривата и се приведе към шията. — Препускай! — зашепна в ухото му. — Надбягай вятъра! Селим хан се е качил на бойния си жребец, идва след нас. Позна ли Карадуман? Малко ли сте препускали един до друг! Покажи на всички, че не си остарял. Препускай! Лети! Да известим Хатидже султан!

Известно време препуска натам, откъдето беше дошъл. Изведнъж се сети нещо и дръпна юздите. Конят изцвили от болка и се закова на място. „Къде така бе! — изруга себе си. — Къде така? Падишахът идва не към нас, а отива натам, където си мисли, че ще намери Хатидже султан. Добре де, момичето не е там, накъдето е тръгнал!“

Обърна коня назад. Заудря го с юздите от две страни и запрепуска към мястото, откъдето беше дошъл.

Отново се притесни от хрумналата в главата му мисъл: „Как щяха да постъпят с някого, който препуска на кон като луд срещу падишаха?“

Ще го прострелят право в челото.

И то без да попитат кой е, що е.

Опъна юздите надясно и обърна коня към едно възвишение, откъдето можеше да им се покаже. Животното, свикнало по бойните полета с ненадейните и резки заповеди на своя ездач, се подчини безпрекословно. След минута бяха отгоре на възвишението. Оттам вече се виждаше шествието от деветте кавалкади, което заливаше долината като порой.

Опъна с все сила юздите. Конят изцвили и се изправи на задните си крака. Задържа се така, а с копитата под тънките си глезени отпред взе да рита гневно във въздуха.

— Хееей!..

Разузнавачът захапа повода със зъби. Изправи се върху стремената и започна да размахва ръце във въздуха.

— Хееей! Погледнете насам! Хееееей!

Не го чуха. Не го видяха. Пороят продължи да се носи по долината.

„По дяволите! — изруга. — Хайде, че не ме чувате, не ме чувате. Ами не ме ли виждате? За какво му е на Селим хан това шествие, щом не може да види даже летящата във въздуха птичка?“

— Хееей! Конниците на падишаха! Юнаци! На хана на хановете…

Продължи да размахва ръце.

— Отивате в грешна посока! Хатидже султан не е натам! Насам, насам! На запад! На запад бе, обърнете се де!

Изведнъж забеляза, че един от кавалеристите, без да забави ход, посочи възвишението, на което се намираше той. Явно и човекът викаше. Видя как още няколко ездачи погледнаха към него. Единият изведе коня си на открито и го пришпори.

Душата му заликува: „Слава богу! Успях! Видяха ме! Отива да доложи!“.

Ездачът приближи коня си до оръженосеца отляво. След няколко секунди и левият оръженосец погледна към възвишението. Едва забележимо позабави хода на коня си и намали разстоянието до следващия от двамата оръженосци. Разузнавачът не го беше забелязал по-преди.

„Леле! — си каза, докато продължаваше да размахва ръце. — Това бил високопоставеният Мустафа паша бе! Великият везир! И той бил там! Нямахме представа, че Османската империя е тръгнала на поход!“

Обзе го съмнение: „Сбърка ли, старче? Ами ако Селим хан отива на война, а не при дъщеря си?“

Нямаше човек да не знае, че след като Селим се разправи с непокорните си братя, ще подхване война със Сафеви хан. Значи, беше ударил часът! А той беше отклонил могъщия господар от пътя му. „Ако това е така, тежко ми и горко!“

Оръженосецът се обърна към настигналия го велик везир. И той погледна към възвишението. Разузнавачът беше абсолютно сигурен. Позна великия Мустафа паша. „Гадняр! Защо ли Селим хан още държи този човек при себе си? Не беше ли точно той начело на онези, които подстрекаваха принц Ахмед да започне борбата за власт с брат си?“

Мустафа паша видя как някакъв човек на кон размахва ръце и им прави знаци да вървят не натам, а на запад. Сръга коня си. Мина между оръженосците. Изравни се с коня на султан Селим. Каза нещо на господаря. Селим дори не си обърна главата. Но изведнъж дясната ръка на падишаха се вдигна нагоре. Карадуман забави ход. Същото направиха и онези, които ги следваха. Най-накрая цялото шествие спря. Падишахът завъртя във въздуха дясната си ръка и посочи възвишението.

„Олеле!“

От очите на господаря хвърчаха светкавици.

* * *

Когато видя сред дърветата колите и охраната, Бехнам не се зарадва. Настигнал беше кервана, но защо ли? Неговата мишена не беше там.

Не биваше да го надушват. Можеше да са разпратили разузнавачи на четири страни. Веднага щеше да им направи впечатление всеки непознат, който се навърташе из гората. Щом видеха трите дамгосани с нажежен нож резки над лявата му гръд, веднага щяха да разберат, че е човек на шах Исмаил. А да се отдалечеше от тях също не му вършеше работа. Това можеше отново да увеличи разстоянието помежду им. Реши незабелязано да ги следва. Така или иначе някъде по-нататък щяха да се засекат с онази жена. „Хайде! — рече. Бехнам не можеше да се погледне сам, но знаеше, че по лицето му пълзи онази смразяваща кръвта усмивка. „Хе, хе, хе!.. — процеди. — „Тръгвайте пред мен и ме водете при нея. Не се мотайте! Има глава за рязане!“

XXXII

САРУХАН, ДВОРЕЦЪТ НА САНДЖАКБЕЯ

През отворения прозорец на принц Сюлейман откъм Плачещата скала полъхна утринен ветрец и заедно с него в стаята му затрептяха звуците на трогателна мелодия. „Свири — си рече. — Паргалъ свири за душата си!“ Тя стенеше, ронеше въздишки, гърчеше се от болка, зовеше на бунт, изправяше гордо глава.

Сякаш чуваше душата на Ибрахим. Всичко разказано и всичко неизказано.

Макар че спеше дълбоко, сгушила глава върху гърдите му, тя също чу мелодията. Въздъхна и се размърда. Сюлейман я погали нежно по косата — той не искаше да отлетят омайните трепети, които пораждаха в душата донесените върху крилете на ветреца мотиви.

— Чуваш ли? — промълви тя.

— Шшшт!

Тя надигна леко глава от гърдите му и го погледна със сънени очи.

— Той ли е?

Принцът само кимна с глава. Не искаше нищо друго, ничий глас, никакво присъствие да развали вълшебството на този миг. Затвори очи, сякаш спеше. Представи си как Паргалъ е преклонил глава над цигулката си и изтегля лъка.

Тя отново се надигна леко. С върха на пръстите си погали гърдите му и промълви:

— Много е хубаво! Обаятелно!

— Слушай само, Гюлбахар! — погали я отново принцът.

Малко обидена от този лек укор, тя се изправи. Разпиля косата си върху лицето му. Знаеше, че изпитваше гъдел от този допир и се разсмиваше. Този път обаче не стана така.

— Този човек — как го наричаше ти, ха, Ибрахим! — да не е магьосник?

Не беше честно! Когато Ибрахим свиреше, всеки трябваше да замълчи. Дори птиците и насекомите. Гюлбахар също! Отхвърли косата ѝ от лицето си.

— Моят господар знае по-добре и от мен — разсмя се тя, — че човек, който свири така, непременно е влюбен!

— Гюлбахар! Нека да слушаме!

Тя долови гневните нотки, макар и приглушени в шепота. Отпусна пак глава върху гърдите му. Мъркаше, глезено се притискаше. Това винаги го е подлудявало. Тя носеше в себе си свободолюбивия дух на Кавказките планини. Никой — било то син на падишаха или последен бедняк — не можеше да заповядва на едно кавказко момиче какво да прави. Дори мъжът, в когото беше влюбена! „Аз съм Гюлбахар! Махидевран Гюлбахар, която носи в себе си семето на утрешния падишах! Последната дума винаги ще имам аз!“

— Е, какво да се прави! — нацупи се тя. — И ние явно чак утре сутринта ще съобщим на нашия принц новината, която сме му приготвили.

Сюлейман дори не я чу.

Гюлбахар го видя как слуша мелодията със затворени очи и изпадна в недоумение. „Да — реши за себе си тя, — сега не е подходящият момент да му го кажа. А нека преди това да споделя и с майка му. Утрото е по-мъдро от вечерта.“

Страстно погали с пухкавите си устни врата му.

— Вслушайте се и във вашата Гюлбахар, принце! — промълви тя. — Това, което долавяте, е гласът на любовта!

Принцът не забеляза зова в гласа ѝ. Не го трогна и неприкритата обида, с която тя му обърна гръб. Цялата му мисъл бе погълната от цигулката на Ибрахим. Любов ли?

„Каква ти любов бе, жено! Тези мелодии са гласът на една душа, готова да изригне като вулкан. Те са плисъкът на река, готова да закипи, да разруши и да завлече своите прегради!“

* * *

Зовът, изтръгнат от душата на Ибрахим, долетя със сутрешния полъх не само до стаята на Сюлейман, разля се и навред в двореца.

Майката на Сюлейман — Хафза султан, се събуди плувнала в пот от кошмара, който ѝ се бе присънил, и първият дочут звук беше едно дълго трогателно „ла бемол“, а след него — пицикатото от кратките подскоци на лъка върху струните. Мелодията на Паргалъ погали като балсам кървящото от тревоги сърце на Хафза султан, съпругата на султан Селим, която той изпрати да придружава сина си — санджакбея.

Беше лош, кървав сън. Наблизо се навърташе някакъв вълк. Звяр, от чиято паст капеха кървави лиги. От очите му изскачаха искри. Хафза го замери с камък, но вълкът не избяга. Дори напротив, с протегната напред глава бавно-бавно идваше към нея, все едно душеше следите на някого. Изведнъж вдигна глава. Погледнаха се очи в очи. Тя изкрещя, но никой не я чу. Вълкът заговори с човешки глас: „Хафзааа!“. Можеше да вижда кръвожадните му очи по-отблизо, дъхът му я обгаряше. Този път вълкът вдигна глава към небето и зави: „Съпруго на султан Селим!“ Хърхорещият му вой я парализира. Ръцете и краката ѝ бяха като вдървени. Не можеше вече да хвърли камък. Не можеше и да избяга. „Ти ме изпрати при демоните от ада, Хафзааа!“ Вълкът започна да рие земята с едната си лапа. „Наближава часът на разплатата, Хафзааа! Трепериииии! Жаден съм за кръвта на рода ти, Хафзаааа!“

После дочу някакво стенание. Като скимтенето на ранен лъв. Или на ранена газела — ѝ мина през ум. „Лъвове мои, газело моя!“ — потрепери от ужас Хафза. Започна да крещи и… Събуди се, облята в студена пот.

Нямаше вълк. Но воят му още звучеше в ушите ѝ. Изправи се в леглото. Това беше някакъв напев, а не стенание. Мелодия, която отвяваше ужаса, заредена едновременно и с тъга, и с надежда. „Някой свири!“ — си каза. Това беше звук, който никога досега не беше чувала. По тона си малко приличаше на един къс и дебел инструмент, на който в Трабзон свиреха с лък. Този обаче беше по-нежен, по-вълнуващ, по-обаятелен.

„Дано да е за добро!“ — промълви с разнежено от цигулката сърце. До ден-днешен сънищата не бяха подвеждали Хафза. Нещо се беше случило. Или щеше да се случи. Потръпна от страх. От път идваше някаква новина. „Новината в устата на звяра!“

* * *

Заслушаха се в Ибрахим и наложниците, и войниците. Постовите, прислужниците, забързаните да приготвят закуската готвачи, чираците. И притихналите в натежалите си от копнежи сънища уморени, капнали новобранци от общото помещение. Нямаше живо същество да не се събуди. Птиците, агнетата, насекомите… Светът се събуди за новия ден с божествените мелодии, които се ронеха от струните на цигулката. Болки, копнежи, несподелени любови, прикрити ревности — всичко, всичко се пробуди. Отрониха се въздишки. Избуяха мечти.

Мюнире се пробуди с първите бавно възвисяващи се към просветляващия небосвод звуци. Още не се беше наспала добре. На сутринта дебелата възрастна жена веднага щеше да дотича при нея. Снощи тя беше викнала в помещението на момичетата:

— Коя от вас е пристигнала днес? От чифлика ли, откъде ли?

— Аз — отвърна Мюнире с разтреперани ръце и крака.

От притеснение го произнесе толкова тихо, че дори и сама не се чу.

— Абе тук вече приемат и глухи, така ли? Виж я ти, от одеве викаме, а не чува…

Останалите момичета извъртяха глави към нея и се разсмяха. Мюнире с последни усилия отговори:

— Аз… съм… моля…

— Добре. Брей, тя имала език. Я излез отпред да те видя!

Мюнире тръгна с плахи стъпки към вратата.

Дебелата възрастна жена я измери с поглед от глава до пети. Пак се обърна към другите момичета:

— Като ми казваха, че няма по-черно нещо от нощта, аз все отричах. Има, казвах. Не че бях виждала. Но я вижте, права съм била. Абе това е по-черно и от нощта!

Навред прогърмя смехът на жените и момичетата. Мюнире усети, че цялата ѝ кръв се качи в бузите.

— Кажете на главния евнух да даде на тази съвсем светли дрехи. Нощем някой може да не я види и ей богу, като нищо ще вземе да се сблъска с нея.

Докато изчака истеричния невъздържан взрив от смях да утихне, тя продължи да оглежда Мюнире.

— Млък! — викна и всички се спотаиха. — Ти дойде с някого от чифлика на госпожата, така ли?

Идеше ѝ да викне: „Да! Дойдох с някого! С този, който е моят живот, моята душа!“.

Но само кимна с глава.

— Добре! Утре сутринта стани рано. И върви в покоите на принца. Намери човека, с когото си пристигнала. Майка Хафза заповяда да те предадем на служба при него. Ще вършиш всичко, което трябва. А вечер — тук. Ще се връщаш в помещението на момичетата.

Мюнире забрави целия си гняв. Като нищо можеше да се хвърли на врата на жената, която преди малко я дразнеше, и да я разцелува от радост по сбръчканите бузи.

Но успя да се овладее. Задоволи се само да кима с глава.

— Дадоха ли ти постелки?

Никой нищо не ѝ беше дал. Този път жената погледна към момичетата ядосано.

— Дайте ѝ постелка! Какво е това? На аристократки ли ми се правите само за това, че сте дошли преди нея. Като пристигнахте тук, и вие бяха същите. Уплашени, прости, мърляви. Покажете ѝ и къде да се изкъпе. Изтъркай се добре, момиче! Може пък малко да побелееш!

Пърхаше като птичка с разперени крила от радост. Забрави изцяло униженията. Щеше да бъде все при него. На сутринта щеше да изтича при него. При Ибрахим!

Само че нощта нямаше свършване.

Лежеше върху тъничката постелка, която ѝ дадоха. Разсмяха се и ѝ казаха: „Върви и си постели ей там при вратата. Там ще спиш!“

А тази врата водеше към тоалетната.

И това не я разстрои.

Тя пърхаше с крила от радост, като птица.

„За кого мислиш, като свириш? За нея ли? Нека! Нали аз ще съм при теб, това ми стига. Ще си живея с болката да знам, че копнееш за нея, че си влюбен в друга, само и само да бъда при теб.“

Страхуваше се даже да помръдне, за да не събуди другите момичета. Една от тях, по-отпред, изпъшка. Друга изстена: „Ааах!“. По-встрани трепна немощен, прималял гласец: „Мамо!“. Трета изхълца. И още една.

Значи всички се бяха събудили от цигулката на Ибрахим.

— Идвам! — осмели се да промълви тя. — Чакай ме. Идвам!

* * *

Мелодиите на Ибрахим погалиха и каменните зидове на войнишкото поделение. Хърканията секнаха. Събуди се и Джелаир ага. Заслуша се. Досега не беше чувал подобно нещо. Птица ли е? Добре де, що за птица? Коя птица би си поела толкова дълбок дъх, че да издаде подобен продължителен звук? По едно време си рече: да не би пък чакал да стене. Че има ли такъв чакал да пее песни!? Слиса се. Измърмори:

— Какво е това нещо бе!?

Нямаше кой да му отговори. Макар че цялото отделение се беше пробудило, всички стискаха очи като заспали и слушаха. Някой се пренасяше мислено на село, друг копнееше за оставената далече годеница, за майка си.

Като не получи никакъв отговор, Джелаир ага се разгневи:

— Хей, не чувате ли бе? Няма ли кой да стане и да изпъди това проклето животно?

Няколко неволни, плахи, боси стъпки се втурнаха към вратата.

Къде в тъмницата щяха да открият животното! Джелаир ага реши първата му работа сутринта да бъде разпращането на хора във всички посоки, които да запушат устата на животното, дето издава тези нечувани досега звуци. Изчака малко мелодията да секне. Не секна. Звуците бяха странни — ту стенеха, ту бликаха с възторг.

— Умри! — изкрещя той. — Това е последната нощ, в която ще ми пееш! Още като съмне, ще те запратя в ада!

* * *

— Пазете се! — извика конникът, втурнал се сред облаци от дим и прах. Не обърна никакво внимание на пазачите при портата, които се опитаха да му препречат пътя, и връхлетя в двора като фъртуна.

За миг настана паника и суматоха.

Мюнире тъкмо излизаше от кухнята, когато чу чаткането на подковите. Щеше да поднесе на Ибрахим една чудесна закуска и щеше да му каже: „Аз дойдох!“. Но не успя.

Конникът профуча като светкавица и през наизлезлите войници. Те се развикаха, втурнаха се да го хванат и един от тях се блъсна в Мюнире. Тя залитна настрани, а подносът падна на земята. Сбърка се какво да направи и току се шмугна в сянката под един навес.

Конникът непрекъснато крещеше:

— Тичайте! Кажете на принца!

— Тпрууу!

— Спри се бе, човек! Не ти ли е жал за животеца?

Пазачите бяха докопали коня и увиснали от двете му страни, тичаха успоредно с него. В същото време дърпаха ездача за краката и крачолите, мъчеха се да го свалят от гърба на животното. От всяко войнишко помещение изскачаха мъже с копия и пушки.

Конят се подплаши от това, което ставаше покрай него, и се изправи на задните си крака. Ездачът така и не се опита да го успокои.

— Пуснете ме! — обади се той.

И в същото време държеше в ръка повода и удряше наляво и надясно по хората, за да не го хванат.

— Не се занимавайте с мен, ами тичайте да известите Сюлейман хан! Идвам от пътя към столицата. Чак от езерото Сапанджа.

— Какво ме интересува откъде идваш! — викна един разгневен сержант. — Къде се е чуло и видяло така да се връхлита в дома на нашия санджакбей?

Капитанът хем нахлузваше шапката си на главата, хем бързаше да пристигне на мястото, където се разиграваше сцената.

— Или да слиза доброволно…. Или издърпайте тоя леш от коня! — заповяда той още отдалече.

Ездачът преметна десния си крак над коня и се плъзна от лявата страна на седлото надолу. В същия миг го сграбчиха петнадесет-двадесет железни клещи.

— Не се занимавайте с мен, момчета! — кипеше той и се мяташе да се откопчи. — Нося важно сведение за нашия принц. Събудете го, ако спи. Не тук, заведете ме при него. Спешно!

— Хей! Какво става там?

От този вик цялата олелия притихна, мястото, където се беше скрила Мюнире, направо се разтресе.

— Що за позор!? Като чакали крещите и виете в двора на нашия дом!?

Мюнире позна този глас.

„Божичко, това е принц Сюлейман!“

Виковете секнаха. Всички удариха дясно коляно в земята, склониха глави. Пазачите дръпнаха заедно със себе си и конника до земята.

Сюлейман видя съборения мъж, в когото се бяха вкопчили и го държаха здраво толкова много мъже.

— Ти пък кой си?

— Нося вест за принц Сюлейман!

— Казвай каквото има да казваш! Но ако бях на твое място, преди това щях да си прочета молитвата. След врявата, която вдигна, ако новината ти не е важна, сърди се на себе си. Дори ние да ти простим, ей тези там… — И Сюлейман махна с ръка към пазачите, които още не го бяха пуснали. — …няма да те оставят на мира, без да те прекарат на фалаката!

Конникът не се отказваше от опитите да се изправи, но и се загледа в младежа, който говореше така изискано. Нима това беше синът на могъщия султан Селим? Юношата с широките шалвари и ленената риза без яка? Можеше ли синът на падишаха да се облича така и да се разхожда насам-натам без свитата си? И то рано сутринта? Щеше ли някой принц да напусне по това време обятията на жена си?

— Това, което имам да казвам, е за принц Сюлейман.

— Е, добре! Ето ме на! Аз съм Сюлейман!

Едва когато видя изражението на лицето му, вестоносецът се убеди, че този младеж, облечен не както подобава, действително е принцът. „Брей, брей! — удиви се негласно той. Тези, които го бяха виждали, му бяха казвали: „Така те поглежда… Ще ти се стори, че е блеснала светкавица и върху главата ти е паднал гръм!“

Ето така гледаше голобрадият млад мъж. „Каква ти брада! — укори се сам. — Не знаеш ли, че на принцовете им е забранено да пускат бради?“

Този път сам падна на коляно:

— Простете ми, принце!

— Е? — пристъпи към него Сюлейман. — Вдигна на главата си всичко наоколо, че било спешно. Казвай каквото имаш за казване!

— Принце! — хвърли крадешком поглед наоколо конникът. — Това, което ще ви кажа, е секретно!

— Секретно ли?

Онзи кимна.

— Кой те изпрати?

Конникът го погледна умолително. Не можеше да реши дали е целесъобразно да изрече името пред всички.

— Казвай бе, човек! Кой те изпрати на нашата врата?

— До вас… и до вашата валиде…

Ето сега Сюлейман пък на свой ред го погледна изумен.

— И до нашата майка, а?

— Определено, господарю наш!

— Че кой би могъл да изпраща съобщение до нас и до майка Хафза!?

Човекът най-накрая не се сдържа:

— Вашата сестра… Нейно Превъзходителство Хатидже султан…

Хатидже!

„Моята нещастна сестра!“ — въздъхна Сюлейман. Щом Хатидже му изпращаше толкова разтревожен вестител, сигурно се беше случило нещо сериозно. Беше получил известие, че най-сетне състоянието ѝ като че ли малко се е подобрило и е тръгнала на път към Бурса. Но не трябваше ли вече да е пристигнала там? Разтревожи се.

— Откъде каза, че идваш?

— Оттатък езерото Сапанджа.

На мига съобрази, че пътят на Хатидже за Бурса трябваше да мине оттам.

— Султан ханъм — продължи вестоносецът — ме изпрати на път от един хан, чието име пожела да промени.

— Какви ги каканижеш? Къде бил този хан?

— Хан „Сладкопоен славей“… „Славеят“!

„Славей“ ли? Странно! Да не би приказките на този човек да са зашифровани? Затова ли Хатидже беше поръчала да говорят пред валиде. Майка им добре се оправяше с тези шифри.

Като разбраха, че вестоносецът не е опасен човек, един по един започнаха да се разпръскват. За всеки случай двама се изправиха до него. По изражението на лицето му Сюлейман разбра, че и главата да му отрежеха, този човек нямаше да каже нищо повече.

— Добре тогава — обърна се той и тръгна към стълбището. — Доведете го при нас… Един да изтича при нашата валиде да ѝ съобщи, че ние очакваме майка Хафза.

* * *

— Опитаха се убият Хатидже султан!

— Какво!? — викнаха Хафза султан и Сюлейман в един глас. — Да я убият ли!? Аллах да ни опази!

Хафза султан се хвана за сърцето и се строполи на дивана.

— Как е дъщеря ми? Добре ли е?

— Слава богу, майко султанке, Хатидже султан е жива и здрава. Но се отказа да отива в столицата. Реши да се върне в Бурса. Каза ми: „Отивай да съобщиш на майка ни, на брат ни! Да вземат мерки! Смъртта дебне край нас!“

— Моля те, Всевишни, пази я! — проплака Хафза султан.

— Султан ханъм пожела да ви разкажа от игла до конец всичко, което се случи.

— Добре, добре! — реагира Сюлейман. — Разказвай!

И той им разказа. Като чу, че лекарят на дъщеря ѝ Фехим Челеби е убит, Хафза султан го прекъсна с писък. А пък като научи и това, че убиецът е взел наложницата на Хатидже за дъщеря ѝ, че е убил Джевахир и е отрязал главата ѝ, съпругата на султан Селим започна да се бие по коленете.

— Олеле, Джевахир, олеле, дъще! Толкова млада беше! Как можаха да те погубят? Кой… защо?

— А убиецът? — избухна Сюлейман. — Хванаха ли го? Само не ми казвай, че при толкова много придружители на Хатидже султан, с десетки, убиецът не е открит!

Вестоносецът наведе глава от срам.

— Ще ви смажа всичките! — изруга Сюлейман. — На кого служите! Опитват се да погубят дъщерята на баща ни, нашата сестра, а убиецът се изплъзва от цял ескадрон охрана!

— Обаче… като разбрал, че отрязаната глава не е на султанката, той захвърлил главата на Джевахир хатун. До нея намерихме окървавената му кама. С пет извивки.

Камата на Сафеви!

Начаса в мозъка на Сюлейман просветна искра. Това беше дело на чичо му Ахмед. „Не беше ли той, който се спазари подмолно с шах Исмаил? Синът му не избяга ли да търси подслон при Сафевидите след поражението при Йенишехир овасъ още преди да си плати за предателството към баща ми? Това явно бе организирано от принц Махмуд. Да изпраща палач срещу жена!“ Стисна юмруци от гняв. Спомни си, че понякога упрекваше баща си за пролятата братска кръв в името на трона. „Прав е бил!“ — изпъшка.

— Кучетата на шах Исмаил! — Гласът му прогърмя като зов за бунт. — Той е главата на змията! Хей, Исмаил! Какво си мислиш, че ще подминем ей така това, което си направил? Ето! Заклевам се: ако баща ми още не е завладял твоя трон и твоя дом, знай, идва нашият ред! Дълг за нас вече ще бъде да заличим и теб, и държавата ти от лицето на земята!

Дъхът му секна за миг. Почувства, че се задушава.

Ибрахим!

Изневиделица се сети за Ибрахим. Нали точно в такива моменти имаш нужда от най-доверения си приятел!

„Ти обезумя от гняв!“ — ядоса се на себе си. Така де, колкото и добър да е, робът си е роб. Какво ти разбира роб от държавни дела, че да седне да ги обсъжда с него? И все пак в този момент искаше Паргалъ да бъде до него. Помисли си как ще му каже: „Чу ли, Ибрахим, Сафеви шах насъскал кучетата си срещу нас. Обезглавил едно невинно момиче вместо Хатидже султан. Какви мерки да взема?“.

А той щеше да отговори: „Има вероятност да е шах Исмаил. А той кой е?“. Може би нямаше да подскаже какво да предприеме, но поне щеше да сподели с него гнева си, негодуванието си, враждебността си, омразата. Ибрахим много добре знаеше какво е омраза!

Въздух! Сюлейман имаше нужда от въздух! Иначе щеше да се пръсне.

Спусна се към вратата презглава и почти без дъх нареди:

— Намерете Паргалъ и го доведете!

Личният секретар дочу вика му и дотича разтревожен.

— Намери Ибрахим, Гафар ага, и ми го доведи! — извика, прескачайки през прага навън. — Довереният ми приятел! Не ме гледай така… Онзи, цигуларят!

XXXIII

ПО ОБРАТНИЯ ПЪТ КЪМ БУРСА

Откъм възвишението долетя неясен вик и всички насядали край огъня скочиха.

Към тях препускаше някакъв конник.

— Това е Ястребовото око! — извика капитанът.

— Защо ли е толкова притеснен? — стресна се тя. — Грози ни някакво зло ли?

— Султанке! — сгуши се веднага в нея Небиле.

— Вика нещо, но и аз, султанке, не мога да го разбера. Явно е нещо спешно! — казвай Хъдър ага.

Ястребовото око наближаваше с крясъци и викове:

— Падишахът! Господарят! Селим хан! Господарят идваааа!

А в себе си проклинаше. Що за черен ден! Отначало се изправи очи в очи със смъртта, после пък отклони падишаха от пътя му, а от викане започна да го боли и гърлото.

— Казвам ви бе, падишахът! Господарят идва насам! Отпушете си ушите! Падишахъъъът!

— Какви ги говори?

Капитанът за миг се подвоуми да ѝ каже ли или не. Че този човек беше луд, луд беше! Ето го на, как крещи: „Падишах!“.

— Ами такова… — смънка под носа си той. — „Падишахът!“ крещи, султанке, „Падишахът идва!“

Хатидже скочи на крака от радост.

— Моят татко! — неволно, но възторжено възкликна тя.

Сети се, че от години не го беше наричала така. „Моят татко! Моят благодетел! Падишахът! Идва при мен! Тича към своята дъщеря!“

— Бързо прибирайте всичко! — излезе от сянката на дървото, за да си даде нарежданията към наложниците, приковали очи в препускащия от възвишението конник.

— Оправете се! Господарят пристига!

Най-сетне Ястребово око успя да се спусне от стръмното възвишение, без да събори коня си, а и без сам да излети нанякъде от него. Като слезе на равното, той препусна с все сила.

— Хо! Хо! Хо! Султан Селим хан идва насам!

Доближи се до Хатидже султан, прехвърли крак над животното и скочи долу от все още препускащия кон. Притича още две-три крачки по инерция от набраната скорост. В следващия момент без малко щеше да се изпързаля на колене, но успя да запази равновесие. Точно пред Хатидже султан се просна на земята:

— Султанке! Държавният ни глава! Падишахът пристига! Селим хан…

— Къде е? — опита се да прикрие радостта Хатидже.

— Зад хълма. В долината! Има-няма на десетина минути оттук…

Капитанът започна да раздава заповеди наляво и надясно. Момичетата се подредиха на една страна, мъжете, начело с Ястребово око — на другата. Пооправи външния си вид и застана най-отпред. Замисли се: „Самият гняв препуска насам. Да видим сега четиридесет катъра ли, четиридесет сатъра ли…“

Всички едновременно чуха боботенето. Земята потрепери. Конят на разузнавача беше слязъл на бегом до брега на езерото и пиеше вода. Останалите усетиха от какво се тресе така и ги обзе безпокойство. Пристигаха стотици коне.

Не след дълго боботенето прерасна в грохот. Хатидже първа го видя върху билото на хълма.

— Татко!

Яздеше Карадуман. А Карадуман, стъпил на върха, сякаш разбра, че господарят му се е намерил с дъщеря си, та се изправи на задните си крака и изцвили от удоволствие. После се остави стръмнината да го засили надолу.

Хатидже се улови, че погледна към баща си с гордост. Когато заминаваше от Бурса, тя се отвращаваше от него и все едно бягаше оттам. В ушите ѝ пищяха виковете на мятащия се Емирхан: „Не ме погубвай, чичо!“ Сега обаче в главата ѝ звучаха едни-единствени думи на баща ѝ: „Ако ти не задушиш вероломството, то ще задуши теб, Хатидже!“.

Този път обаче вероломството нямаше да пожъне успех. Знак от Бога беше нейното спасение от косата на смъртта. Щяха да го победят. Никой нямаше да се изплъзне от възмездието или да избяга от него. Баща ѝ, майка ѝ, брат ѝ, тя — всички заедно, рамо до рамо, щяха да се борят срещу злосторниците. Кой ли е успял да се опре на Османската династия, когато всички се хванат за ръце, та убийците и престъпниците ли, които шах Исмаил пусна по петите им, да си изпълнят задачите?

Джевахир умря заради нея.

Сбогом, копнеж по мъжка ласка!

Сбогом, надежда!

Сбогом, приятелство!

Още отначало беше сгрешила. Още от самото начало! Беше дъщерята на Селим хан и Хафза султан. А тръгна да става друга. Ако Аллах бе пожелал, щеше да я сътвори в друга женска утроба, от семето на друг мъж. Напразно бе правила и невъзможното, за да се разграничи от своя произход. Дъщерята на могъщия султан Селим хан трябваше да живее като Селим, да чувства като него, да бъде такава, каквато иска той. Точно каквато я иска баща ѝ! Трябваше да бъде Томирис Едже!

И ето че сега ѝ се предоставяше тази възможност. Внезапно Хатидже усети с всяка фибра на тялото си наближаващата война. На този свят не му бяха необходими двама завоеватели от едно и също потекло. Като Тимурленк и прапрадядо ѝ Баязид хан Светкавицата. Тесен се оказа светът едновременно и за двамата. Светкавицата си отиде, светът остана за Куция Тимур. Сега беше техният ред. Или Селим щеше да управлява света, или Исмаил. А в тази битка на живот и смърт трябваше да се включи и тя. Ако трябва, щеше да легне в краката на баща си и да го моли заедно с него да връхлети срещу Исмаил шах. Едва тогава щеше да потуши бушуващия в душата ѝ пожар.

— Ятаганът! — промълви към застаналия на крачка зад нея Хъдър ага. — Дай ми ятагана си!

— Султанке…

Хатидже дори не чу шепота му, подаде назад дясната си ръка:

— Ятаганът, капитане! Дай ми ятагана си!

Гласът на принцесата прозвуча по-остър и от ятаган. Хъдър изтегли ятагана си от ножницата и пъхна ръкохватката му в дланта на султан ханъм. Хатидже моментално усети в ръката си прилив на невероятна сила от два пъти закалената стомана. По цялото ѝ тяло премина тръпка на удоволствие, каквото никога дотогава не беше вкусвала. Разкрачи се. Протегна лявата си ръка и хвана Небиле. Притегли я през кръста до себе си. Изпълни се с щастие, когато и нейните ръце се обвиха около талията ѝ. Вдигна глава към синьото небе, по което започнаха да се появяват бели облаци. И остана така.

А после заговори на себе си: „Виждаш ли? Ето ме! Хатидже, дъщерята на Селим хан! Хатидже султан размаха ятаган в името на Османската империя. Изтрий от съзнанието ми, от душата ми болките на миналото, за да се посветя като баща ми с цялото си същество на държавата. Дай сила не на сърцето, а на разума и на ръката ми, за да не оставам по-назад в героизма от мъжете!“.

Обзе я чувството, че облаците ѝ се усмихват. „Дочу ме! — си каза. — Томирис Едже ме чу. Усмихна ми се!“

С приближаването на конницата всичко наоколо се разтресе от оглушителен грохот. Изправен върху Карадуман, баща ѝ изглеждаше като непревземаема крепост. Върху червената шапка беше завит тюрбан от най-рядко срещана батиста. Носеше кафтан в цвета на тюрбана си, закопчан чак до брадата. Никъде по него нямаше везмо от сърма. Защо ли му трябваше сърма? С черните си гъсти вежди, с черните си мустаци, самият той беше истинско въплъщение на могъщество и великолепие. От очите му хвърчаха светкавици.

Карадуман намали ход. Баща ѝ подкара коня си в тръс към нея. Всички наоколо се поклониха както подобава пред своя повелител. Права остана единствено тя, а и прегърналата я през кръста Небиле.

Конят люшна глава да развее гривата си, с игрива походка се изравни с нея, накрая застана точно отпреде ѝ. Изпръхтя звучно и си пое въздух през жарките ноздри. Хатидже усети, че Небиле се изплаши, и я притисна още по-силно до себе си. Извитите върхове на бащините ѝ ботуши, над които се подаваха крачолите на зелените шалвари, с които беше облечен под червения кафтан, бяха на нивото на очите ѝ.

Вдигна глава и погледна баща си отдолу нагоре.

„Не! — обади се гласът вътре в нея. — Гледаш към най-могъщия от могъщите в Османската империя, падишаха султан Селим!“

В очите на Селим сякаш се оглеждаше целият свят.

— Господарю! — обади се Хатидже.

Шепотът ѝ обаче беше толкова тих, че не го чу дори самата тя. „Не! — каза си. — Това бе останалият в миналото глас на Хатидже. Така ли говори Томирис Едже?“ Изправи рамене, вирна глава. Без никакъв страх погледна в очите, от които изскачаше огън и пламък. Цялата трепна, като различи притаената в този пожар обич.

— Татко!

Тъкмо щеше да докосне с лице краката на падишаха, когато забеляза, че всички, които бяха зад гърба на баща ѝ, като по заповед обърнаха лице към дясното рамо и погледнаха встрани.

Какво великолепно обучение, каква великолепна дисциплина.

Обърнаха глави, за да не станат свидетели на срещата между бащата и дъщерята. А и защото се пазеха да не покажат неуважение към султана, ако се загледат в Хатидже.

— Добре ли си, дъще?

Хатидже се изуми: това наистина ли е гласът на баща ѝ? За пръв път го чуваше толкова гальовен, толкова мек.

— Добре съм, господарю!

— Да благодарим на Пророка! Много се уплашихме, когато получихме новината. След като изпратихме вестоносец до валиде и батко ти, веднага се метнахме на конете да те открием.

Селим прехвърли крак и слезе от Карадуман. Протегна ръка. Без да се колебае, Хатидже я целуна и допря чело в нея. Само преди няколко дни щеше да се подвоуми дали да целуне ръката на баща си. Сигурно щеше да си каже: „Тази ръка е оцапана с кръв! Кръвта на Емирхан, на другите племенници, на чичовците ми!“. Сега знаеше. Виждаше всичко много по-ясно. Държавата не даваше, тя вземаше. Както казваше баща ѝ, държавата завладяваше дори и духа ти. И нейният дух вече принадлежеше на Османската империя.

Най-неочаквано Селим хан се приведе към дъщеря си. В един момент всеки си помисли, че падишахът ще я целуне по бузата или по челото. Но не я целуна. Само я хвана за раменете и я обърна към себе си.

— Прости ми, Хатидже!

— Да простя ли, господарю?

— Да! Знаеш за какво!

Сърцето на Хатидже затрептя:

— Как може дете да се сърди на баща си? Особено ако бащата е владетелят на Великата Османска империя. При това вие нали ни внушавахте, че държавата не дава, а взема? Какво от това, че държавата е поискала да се пожертва една султанка? Всъщност, дано господарят да прости на дъщеря си!

Падишахът се изправи. Лицето му грееше от щастие.

— Кой е това? — посочи с брада вкопченото в Хатидже момиче, което го гледаше с широко отворени уплашени очи.

— Небиле. Спомен от Джевахир, която заложи главата си заради мен. Много я обичаше. Никога няма да я изоставя! — И като се наведе към момичето, допълни: — Небиле, целуни ръка на падишаха, нашия господар!

Този път Селим протегна ръка към разтрепераното момиче. От вълнение Небиле бе почервеняла като рак. Хвана върха на голямата ръка и я целуна. Вместо да я допре до челото си, тя залепи глава върху нея. Хатидже и наложниците се разсмяха уж незабелязано, а султан Селим ѝ каза:

— Браво, Небиле! Господ да те поживи! Я да видим дали знаеш какво означава твоето име?

Просто не можеха да повярват — и Хатидже, и Небиле, и агите, бейовете и войниците, които следваха падишаха. Султан Селим да говори на едно слугинче, малко колкото палец.

Вкопчена колкото може силно в ръката на Хатидже, Небиле без малко щеше да припадне от вълнение. Силите ѝ стигнаха само колкото да отрече с глава.

— Добре тогава, хайде да го научиш. Небиле означава „почтен човек“. Умен, схватлив, знаещ, добродетелен. Да изброявам ли още? Имаш чудесно име. Бъди достойна за него!

После отново обърна поглед към Хатидже. „Аллах! — възкликна негласно Хатидже. — Какво ли ще стане, ако отсега нататък ме гледа все така?“

— Въоръжила си се с ятаган, дъще?

Не му отговори.

— Прилича ти.

Хатидже преглътна. Мина ѝ през ума дали е разрешено. Нали щеше да изхвърли от живота си всички тези проклети „разрешено“ и „неразрешено“! Да вървят по дяволите!

— Като Томирис Едже, татко!

Султан Селим изведнъж вдигна гордо глава. В очите му просветна усмивка.

— Не си забравила, Хатидже?

— Не. Не съм го забравила!

Падишахът кимна доволно с глава. После се обърна към свитата си:

— Аги, дъщеря ни се е въоръжила. Сега на Хатидже султан ѝ трябва подходящ ятаган!

По-близките редици се раздвижиха. Султанът погали едва забележимо ръката на дъщеря си и взе ятагана. Подаде го на приведения надве в поклон пред него капитан.

— Вземи го!

Хъдър ага се изправи и взе ятагана от ръката на господаря. Целуна го три пъти и го вдигна до челото си.

— Кой е този, Хатидже?

В този момент капитанът беше готов да умре. Ей сега принцесата щеше да му разкаже всичко, а султанът на султаните щеше да кресне: „Ах, ти, злосторник!“, и да изпадне в ярост.

— Хъдър ага, господарю. Командирът на придружаващия ескадрон. Ако сега стоим живи и здрави пред вас, то е благодарение на неговите усилия и храброст. Капитанът спаси живота ни на два пъти!

Той просто не повярва на ушите си. „Аллах! Аллах!“ — само това си повтаряше. Ако го оставеха сам пред Хатидже, щеше да падне в краката ѝ.

— Да си жив и здрав, ага! — каза с плътен глас Селим. — Задължени сме ти за живота на едното от двете ни най-скъпоценни съкровища. Ще ти се отплатим щедро.

„Двете най-скъпоценни съкровища, а? — замисли се Хатидже. — Аз и Сюлейман. Ние сме най-скъпоценните съкровища на баща ни, а?“ Едва не изпита благодарност към палача на шах Исмаил. Всичко това се случи благодарение на него, тя дочу тези красиви думи благодарение на неговото злодейство. Благодарение на него сърцата на бащата и дъщерята се свързаха отново и Хатидже се роди за втори път.

Внезапно редиците на придружаващите ги се разлюляха. Оръжейникът донесе богато инкрустиран със скъпоценни камъни ятаган и коленичи пред господаря. Хвана го с две ръце и го издигна до челото си.

— Като принц ни запасаха с два ятагана, единият е на кръста на нашия син Сюлейман. Другия го скрихме. След като моят Пророк не ме дари с втори син, решихме, когато му дойде времето, да препашем с него нашия зет.

Селим забеляза, че лицето на дъщеря му моментално придоби мрачно изражение, и разбра, че е прекалил.

— Но, паши, аги, това не е ли несправедливо към това женско чедо? Плюс това, откъде накъде чуждият син ще носи нашия ятаган? И ние решихме, щом дъщеря ни порасне още малко, да бъде неин. Сега, когато Хатидже султан се появи пред нас с този ятаган, също като Томирис Едже, разбрахме, че очакваното време е дошло. Тя е дъщеря на хан. Внучка на хан. От славно потекло. За дъщерята на такова славно потомство няма по-хубав чеиз от ятагана, наследен от дедите.

Всички кимаха одобрително с глави, а в ума на Хатидже се вклини думата „чеиз“. Да не би Селим хан да си е наумил да я омъжва за някого? Убедена беше, че този път нямаше да позволи подобно нещо. Веднага изхвърли от главата си без време нахлулата мисъл.

— Този ятаган отдавна е принадлежал на дъщеря ни Хатидже султан, Предопределено било за този ден…

Хатидже взе ятагана от баща си. Както повеляваше традицията, тя го хвана с една ръка, целуна го и го допря до главата си. Ушите ѝ бумтяха от гордост. Не знаеше на кръста си ли да го препаше, или да го държи в ръка. Реши да го препаше. Небиле се втурна да ѝ помогне. Но от вълнение и припряност и двете не успяха.

— Еее! — със задоволство рече падишахът. — Така ли ще ни държите тук — на крака? Нямате ли къде да ни поканите?

Имаше. Постлаха на земята един голям килим. Върху него поставиха две украсени със скъпоценности табуретки.

— Ела, Хатидже, да поседнем ей така, един срещу друг — подкани я падишахът. — Разкажи ни какво се случи.

Разказа му. Нищо не пропусна. С изключение на любовния си плам към Фехим Челеби, който изпепеляваше сърцето ѝ.

— Добре, принцесо моя! — замислено продума падишахът. — Разбра ли се защо Джевахир хатун е отишла при челебията лекар?

„Олеле!“ — надигна се в нея вик. Не беше подготвена за такъв въпрос. Разбра го и изпадна в паника. Съжали, че така лековато бе подценила острия ум на баща си. Бузите ѝ запламтяха.

Още като видя алените кръгове по лицето на дъщеря си, Селим хан разбра каквото имаше за разбиране.

— Както и да е! — обърна се той настрана. — И двамата са намерили своя покой. Да не се ровим повече. Кажи ми, да видим, по какво се разбра, че убиецът е агент на Сафеви?

Хатидже извади от пояса си нещо, увито в коприна.

— По това!

Подаде го на баща си.

— Хъдър ага попадна на следите. Намери го… — Езикът ѝ се върза. — …при… при главата на Джевахир.

Сюлейман разви загърнатия в коприна малък пакет. По лицето му пробягна кръвожадна искра, после запламтя омраза.

— Камата на Сафеви!

По извивките ѝ още стояха кървавите следи от двете човешки същества. Примесилата се кръв на Фехим Челеби и Джевахир беше застинала в черни, ужасни налепи.

Хатидже видя в очите на баща си истински горски пожар. Той веднага се изправи на крака.

— Коджа Мустафа паша! — прогърмя надясно.

Въобще не погледна към поклонилия се пред него велик везир.

— Не спираш да твърдиш, че мирът със Сафеви бил допустимо нещо. На ти сега мир! Ти, паша, искаш Османската империя да сключи мир с тази змия, така ли?

После се обърна наляво:

— Зюлфикар ага!

Оттам притича командирът на еничарите. Наведе глава, поклони се чак от кръста.

— Спешно започвайте подготовката! — заповяда Селим. — Главата на змията трябва да бъде смачкана навреме. Щом не са му стигнали силите да се добере до нас, а е посегнал върху харема ни, ние ще превземем трона и ще подложим на огън и плам неговото леговище.

Главният везир понечи да каже нещо. Селим размаха гневно камата точно под носа му.

— Не искам да чуя нито дума, паша! Не виждаш ли това? Кръвта върху тази проклета кама можеше да е на дъщеря ми!

Главният везир сведе очи.

— Казахме подготовка, значи искаме подготовка, Мустафа паша! Да се направи каквото трябва за тази цел! — Селим замълча за миг, колкото да си поеме дъх. Като видя, че пашата още стои пред него с наведена глава, той се ядоса още повече: — Какво!? Още ли стоиш? Ние ли трябва да си подготвяме войската, а подчинените ни да не си помръдват и пръста? Или… още искаш да се откажа от похода? Държим в ръцете си този кървав нож, нали? Какво друго очакваш да се направи, освен да тръгнем на война? Да седнем и да мислим ли? Да кроим планове? Да преговаряме? И ние ли да пуснем като него палачи, да изпратим убийците да заколят жените, бебетата в люлките? Това ли очакваш от нас?

От изсипалия се върху главата му порой от упреци лицето на великия везир направо посивя.

— Пази боже, съжалявам, султане мой…

— Щом е така, събирай си багажа, паша! Връщаме се в Бурса. А оттам — право в столицата. Ти ще отидеш при палатковия лагер на армията. Да се подготви бързо за поход. Искам такава подготовка, Мустафа, че като скоча на Карадуман и пристигна там — докато кажа: „Аллах е велик!“, войската да е тръгнала на имперски поход. В противен случай — мисли му!

Ръката на великия везир Мустафа паша неволно подскочи към гърлото му. Какво си е намислил този човек? Дали не е разбрал, че подмолно е помагал на принц Ахмед? Никой, освен самият Ахмед не знаеше за това. Изведнъж мозъкът му пламна. Ами ако са изтезавали Ахмед и той се е разприказвал?

Най-добре беше час по-скоро да се отдалечи. Наведе се, кръстоса ръце и се хвана за раменете.

— На вашите заповеди, господарю!

Запристъпва заднешком, докато се смеси с навалицата и изчезна от погледите.

Сега султан Селим се обърна наляво.

— Ами ти, ага, какво чакаш още? — започна да назидава командира на еничарите.

— Господарю! — прозвуча тихичко някакъв глас.

Беше Хатидже.

Шепотът на дъщеря му изненада Селим. Ядосваше се, ако някой го прекъснеше, който и да беше той. Забравила ли го беше Хатидже? И то пред пашите, пред агите!

— Хатидже?

— Господарю, не задържай тук Томирис Едже. Трябва да си отмъсти. Вземи я със себе си.

Томирис Едже, а!

Селим се изпъчи. Обърна гордо глава към пашите и агите, погледна ги право в очите: „Ето, това е моята дъщеря!“. Бавно зави в коприната окървавената кама, която държеше в ръце. Най-накрая се реши — подаде я на Хатидже.

— Пази я! Ще я поискам от теб в деня, когато донеса трона и короната на Исмаил и ги хвърля в краката ти!

— Господарю! Татко?

— А сега — хайде! Да се мятаме на конете! — Погледна към Хатидже, усмихна ѝ се под мустак: — Имай търпение! Препаши си и ти ятагана! Томирис хатун сигурно не е държала меча като тояга.

Обърна ѝ гръб и се отправи към Карабулут.

XXXIV

САРУХАН, ДВОРЕЦЪТ НА САНДЖАКБЕЯ

„Като затворен в клетка лъв!“ — това бе първата му хрумнала мисъл, когато влезе и видя принц Сюлейман с кръстосани на гърба ръце да снове из стаята си нагоре-надолу. Не че беше виждал затворен в клетка лъв, а защото реши, че ако затворят един лъв в клетка, ще изглежда точно така.

Нищо не каза, застана прав. Изчака да заговори той.

Сюлейман знаеше, че е дошъл, но въпреки това, без да спре поне за миг, продължи гневно да снове. От време на време си промърморваше нещо неясно.

По едно време дойде и се спря пред него. За пръв път Ибрахим изпита страх пред светкавиците, които изскачаха от очите му. Беше се изплашил и от очите на оня звяр, който го хвана, и от очите на търговеца на роби, на когото го продадоха. Но това тук беше друга работа. При тях нямаше нищо друго, освен примитивна диващина. Бяха погледи на вълк, готов да разкъса плячката, погледи на мечка. Пламъкът в очите на Сюлейман обаче трептеше, стихваше, омайваше, покоряваше, привличаше. В очите му блестеше слънцето. Който ги погледнеше, не можеше да се отърси от обаянието на слънцето. На човек не му оставаше никакъв друг шанс, освен като звездите да се понесе по собствено желание и в собствена орбита към безкрая.

Ибрахим неволно отмести поглед и наведе глава. Сюлейман го възприе като жест на уважение от страна на приятеля си.

— Паргалъ, опитали се да убият сестра ми!

Гласът на принца сякаш разряза като вик въздуха в стаята.

— Сестра ви ли, принце?

— Сестра ми!

— Не знаех, че имате сестра.

— Хатидже! Беше в Бурса! — кимна Сюлейман в знак на потвърждение.

— Кой би искал да убива сестра ви? Как…

— Шах Исмаил! — процеди през зъби Сюлейман.

— Шах ли? Той пък кой е?

— Сафевидският владетел. Най-върлият враг на османската държава.

Видя, че Ибрахим не разбра нищо и че трябва да го просвети малко повече.

— Османската империя граничи на изток със страната на Сафевидите. Тя непрекъснато воюва с нас. При всяка схватка си изяжда боя и мирясва. Но не се отказва от лошотията си. Владетелят на Сафевидите се опитал да попречи на дядо ми да остави трона на баща ми. Разпалил раздори.

— Извинете ме, принце, но какво значи раздор?

— Това значи, че вкара разцепление, вражда сред членовете на династията. Насъска братята един срещу друг. Баща ми имаше двама братя. От различни майки. Коркуд и Ахмед. Шах Исмаил ги провокира. Разпали всеки от тях с думите: „Тронът по право принадлежи на теб. Какво ще го оставяте на Селим. Вървете да си получите правата. Аз съм зад гърба ви!“. — Въпреки натрупания гняв Сюлейман се засмя: — Няма как да си ги получат, но нали червеят вече е пуснат да им гложди мозъка! Исмаил не се задоволи само да пусне червея в мозъците на чичовците ми, ами им даде тайно пари, вкара подмолно свои хора и така им осигури военна сила. Чичо Коркуд бързо се отказа. Обаче принц Ахмед вдигна открит бунт срещу баща ми. И тогава падишахът го нападна и край Бурса направи войската му на пух и прах. Плени брат си. Изби всички, и най-малките деца.

„Мили боже!“ — изтръпна Ибрахим. Чак и децата ли? С какво невъзмутимо спокойствие го изрече Сюлейман. Въобще не му прилягаше на този толкова чувствителен, запленен от музиката човек да говори за убийства като за нещо съвсем естествено.

— Нямаше друг начин! — продължи Сюлейман.

По погледа му Ибрахим разбра, че не е склонен това да се обсъжда. „Какво ти става? След като те си вярват, че това е в реда на нещата, каква полза има ти да оспорваш такива убийства?“

— Разбирам — измънка под носа си. — Само че какво общо има сестра ви с всичко това? Всъщност защо онзи шах е тръгнал да убива точно нея?

— Вероятно е пуснал човек и по моите дири! — изрече с ледено смразяващ тон Сюлейман. — Поне така твърди Хатидже в изпратеното до мен съобщение. Всеки един от нас може да е преследван от отделен сафевидски убиец.

— Господ да ви пази, принце! Радвам се, че сестра ви се е спасила!

Сюлейман отново кръстоса ръце на гърба си и закрачи напред-назад из стаята.

— Ако това изобщо може да се нарече спасение! — промълви той. — Палачът на шах Исмаил е убил лекаря на сестра ми и главната ѝ наложница, мислейки, че тя е Хатидже.

Без малко Ибрахим да се прекръсти. В последния момент овладя ръката си.

— Боже господи!

— Като разбрал, че убитото момиче не е Хатидже, той захвърлил отрязаната глава в гората и избягал. Тогава изпуснал и оръжието на убийството. Дълга, извита сафевидска кама!

— Но защо, защо го е направил? Сестра ви, значи…

— Споменах ти за големия ми чичо — принц Ахмед. Баща ми го срази при Йенишехир овасъ. Преди това обаче той подсигурил възможността големият му син да избяга при шах Исмаил. Сега Махмуд ще претендира за трона. Всичко това е отмъщение. Исмаил знае, че след като се разправи с братята си, баща ми ще тръгне срещу него. Мъчи се да запази своя трон и затова се промъква в размириците на Османската династия. Какво по-хубаво от това, в същото време да разчисти Селим хан и децата му.

— Но, но… това е толкова мерзко! Вашата сестра! Ами онова момиче… Не е ли така? Такова, лошо се изразих. Къде се е чуло и видяло война за убиване на жени?!

От друга страна, учуди се на себе си, че му мина мисълта дали тя е красива или не. „Какво те засяга? — си каза. — Красива, грозна — има ли някакво значение?“

— Сигурно сестра ви е по-голяма от вас?

— Хатидже ли? — обърна се Сюлейман, без да крие изненадата си. — Не, по-малка е!

— Тя боледуваше ли? Нали преди малко казахте, че едната от жертвите на палача бил нейният лекар.

— Да, Хатидже се поразстрои леко след онова.

Млъкна. „Какво съм седнал да му обяснявам тези работи на Ибрахим! Защо трябва! Значи тревогата и гневът ми развързаха езика!“

— След кое нещо, принце?

Сюлейман махна с ръка, сякаш да го изхвърли от главата си:

— Ами ето на, след онова нещо! След годежа!

Сестра, по-малка от Сюлейман. И омъжена. Странно, много странно. И Сюлейман, и той самият се мислеха още за деца. Е, как сестра, по-малка от него… „Ама моля ти се! — укори се сам. — Какво те засяга? Ето на, омъжена била.“ За него нямаше никакво значение красива или грозна е сестрата на принца.

Сюлейман видя празния поглед на Ибрахим и с известно неудобство продължи:

— Омъжиха Хатидже съвсем малка. След известно време съпругът ѝ почина. Както и да е. Не ми се иска да говоря на тази тема. Хатидже беше в Бурса, при баща ми. Но тези разправии в династията, убийствата нараниха нейната чувствителна душа. И тя, придружена от един лекар, се връщаше в столицата. Всичко се случило по пътя. Проклет да бъде онзи човек!

Обиколи още един-два пъти. Дойде и застана гневен пред Ибрахим. Бодна го с показалеца си по гърдите:

— Виж, записвам го тук. Ти си свидетел! Ако баща ми не направи на пух и прах леговището на шах Исмаил… — бодна го още веднъж с пръст —…клетва давам! Като му дойде времето, аз ще изпълня това, което баща ми няма да е довършил. Да не се наричам Сюлейман, син на Селим хан, ако не унищожа коварния Сафеви, тръгнал да погубва Хатидже султан. Ти си ми свидетел, Паргалъ! Ако утре, другиден забравя тази клетва, твой дълг е да ми я напомниш! Посветен си!

„Такъв, значи, бил редът!“ — помисли си Ибрахим.

— Свидетел съм, принце! Не мисля, че ще я забравите, но ако се наложи, ще ви я припомня!

— Добре!

Сюлейман свали вдигнатия си във въздуха показалец. Обърна гръб и тъкмо се накани да разсее напрежението, когато Ибрахим се обади:

— Обаче…

— Обаче ли!? Имаш нещо против ли, Паргалъ? — запламтяха очите на Сюлейман както допреди малко.

— Нямам нищо против, принце! — завъртя тревожно глава Ибрахим. — Имам само едно пожелание.

— Пожелание ли? Казвай тогава, да разберем какво е твоето пожелание!

— Иска ми се баща ви да си изпълни наказанието над убиеца. На вас е отредено да тръгнете на запад, а не на изток.

Принцът се закова на място. Личеше си, че главата му се обърка. Погледна над рамото си към Ибрахим.

— Какво каза?

— Пожеланието ми е победоносните пътища на Сюлейман хан да водят на запад.

Принцът постоя малко така, загледан в Ибрахим. Отиде и седна на дивана.

— Какво камъче криеш под езика, Паргалъ? Кажи го по-ясно. Аз не понасям закодираните приказки, така да знаеш!

Макар че това беше прикрита заплаха, Ибрахим се усмихна лекичко.

— В Парга не знаят що е код, принце. Изразих пожеланието си съвсем ясно. Вие сте такъв човек, че и най-голямата корона на Изтока ще е малка за Сюлейман хан. Няма да ви прослави. Разбирам какво влагате в думите си: „Когато му дойде времето“. Ето, когато настъпи това време, трябва да гледате не на изток, а на запад. Благодарение на вашите могъщи прадеди османската държава е станала господар на земите от Източната Римска империя. Но същинският Рим си е все още там. Е, защо да ви лъжа, това ми лежи на сърцето: на моя принц ще му прилича короната на великия Цезар, на Рим, а не някоя от ръждясалите корони на бейовете от пустинята.

Сюлейман го гледа дълго време. Настъпи тишина, от която Ибрахим направо се задуши. По едно време принцът попита:

— Дали има нещо, което да не знаеш? Което да не разбираш?

Ето, това беше добър знак. Значи принцът не се беше ядосал.

— Има — смутено сведе очи. — Аз мога да бъда само сянка в краката на Цезар. Само че Цезар не мога да стана.

— Цезар, а?… Четох за него.

— Когато му дойде времето, принце, вие ще тръгнете по неговия път, това ви е предопределено от съдбата. Знам го. Предчувствам го. Сюлейман Великолепни ще изправи на крака Римската империя на Цезар Великолепни.

Още веднъж Сюлейман остана доволен от себе си, че взе Ибрахим под свое покровителство. Сам Аллах го беше изпречил на пътя му. Умен беше, разумен, образован и чувствителен. Той беше човекът, когото търсеше. Ако не направеше някоя погрешна стъпка, можеше да върви заедно с него.

Напрегнатите черти на лицето му се отпуснаха.

— Само тези думи, които изрече, Паргалъ, са достатъчни и предостатъчни баща ми да ти отсече главата.

Ибрахим се хвана уплашено за гърлото.

Сюлейман се разсмя.

— Не само твоята, и моята!

Стана и дойде при него.

— Само да не си казал тези работи пред другите. Двамата ще си поговорим на тази тема още много пъти. Имам много неща да питам, много неща да споделям. Но само ти и аз. После ще чакаме…

— Да му дойде времето…

— Да! И не забравяй, колят този петел, който пее най-рано. Ще чакаме. Като удари часът, всичко трябва да е подредено в главите ни както трябва. Няма тогава да седнем да мислим какво ще правим. Направо ще действаме!

— Ще вземете короната на Рим и ще увенчаете главата си с нея! Великата Османска империя ще заеме мястото на световния владетел Рим, а в седалището на Цезар ще се настани Сюлейман! — пое си въздух Паргалъ.

Принцът се разсмя на глас.

— Шшшшшт! — прекара показалец през гърлото си, все едно го колят, а после извиси глас: — Сега отиди и заповядай да ти оседлаят коня! Много ми се иска да си направим една хубава разходка. Това, което се е случило с Хатидже, ме извади извън релси, Паргалъ! Валиде направо полудя. Ха, като казах валиде, се сетих — Хафза султан иска да се запознае с теб. Знаеш, че при нас жените не се показват много-много пред мъжете. Утре заран слез в Градината на розите. И майка ще е там. Ще се срещнете и разговаряте, както е прието.

Ибрахим се поклони с разтуптяно сърце.

Животът му вече беше свързан с живота на Сюлейман. Господ го пожела. И щеше да стане така, както Господ кажеше.

XXXV

ПРЕД ПОРТИТЕ НА БУРСА

Останал без опиум, натрупал и яд, Бехнам направо освирепя. Жена да го преметне — ето това го побърка! Плюс това от седем дни вече нямаше афион. Всяка нощ изпадаше в криза, мяташе се и се блъскаше по земята. И всеки следващ път бе по-яростен от предишния. Започнаха да го мачкат и болките по време на кризите. Това не можеше да продължава още няколко дни. Трябваше да си свърши работата, за да си получи подаръка, който куриерът щеше да му донесе тук. Иначе направо си загиваше.

— Проклятие! — промърмори. — Къде останаха тези?

След като реши, че Хатидже султан е пресякла езерото със сал, отделилите се от нея войници и коли пред очите му вече влизаха през градските порти, но от нея нямаше и следа.

Винаги полудяваше, ако изпуснеше някоя жертва. Но това сега беше съвсем друго нещо. Този път цялата работа опираше до това, че щеше да попадне под гнева на шах Исмаил, щяха да го вържат на четири диви коня и да го разкъсат на парчета. А можеше и здрав и прав да го хвърлят на изгладнелите вълци. Ругаеше сам себе си. Влезеше ли Хатидже в двореца, вече не му оставаше никакъв шанс. Нямаше никаква друга възможност да се добере до нея. Каквото имаше да става, трябваше да стане тук.

Вниманието му изведнъж се прикова в нещо, което от яд не беше забелязал досега. Колите и охраната минаха през струпалото се от двете страни на портите любопитно множество и влязоха в Бурса.

Попита се: „Какво ли чакат още тия? Проклети да са, какво още чакат?“

Отговорът проблесна начаса: Нея!

Струпалата се навалица се взираше натам, откъдето щеше да дойде Хатидже султан. В този миг усети как адреналинът се разля по цялото му тяло. Присърбяха го ръцете. Ставаше му така винаги, когато тетивата на убийството се опънеше докрай. Значи, не я беше изпуснал. Още имаше шанс. Последен шанс.

Първо трябваше да се отърве от коня. Скочи долу от гърба на животното, което вече едва се държеше на крака от преумора. „Дотук беше! — прошепна му в ухото. — Добре се държа. Върви си вече, спасявай се от мен!“ Гладното и изтормозено животно го разбра. Извърна глава, загледа се в него, после повлече поводите си по влажната трева и бавно-бавно се отдалечи. Нямаше сили дори да се затича.

Сега Бехнам трябваше да бъде абсолютно сигурен. Какво очакваше навалицата? „Или кого? — изрече с ехидна усмивка. — Очакват жената, чиято глава ще отрежа! Такова зрелище ще им представя, че няма да го забравят цял живот!“

Излезе иззад дърветата. Не му беше трудно да се смеси с навалицата. Преметнал през рамо дисагите, той не се различаваше, от който и да е слязъл в града селянин.

Не излезе пред редицата, в която се наваляха посрещачите, обърнали глави натам, откъдето бяха дошли колите. Не му и трябваше. Засега. Докосна леко ръката на един възрастен мъж.

— Аллах здраве да ти дава!

Старецът се обърна да погледне непознатия. Измери Бехнам от глава до пети. „Бедняк! — си рече наум. — Виж само колко са му мръсни дисагите! Кой го знае откъде идва.“

— Да си жив и здрав и ти, пътниче! Откъде идваш, накъде си тръгнал?

— Откъде разбра, че съм пътник, бащице?

— Ами изглеждаш ми уморен — кимна с вид на познавач старецът.

— Така е! — опита да се усмихне колкото може по-мило.

Когато се ухилеше, знаеше, че прилича на ужасяваща хората изсушена отсечена глава. Заради работата, която вършеше, ли беше станал такъв, или Аллах го беше създал с това лице, защото го превърна в чирак на Азраил — не знаеше.

— Чак от Шебинкарахисар — измисли го Бехнам. — А оттук ще продължа натам, накъдето ми покаже Пророкът.

Слава богу, старецът не отвърна поглед от пътя да го погледне пак. Така и на Бехнам не му се наложи да го подозира дали по физиономията му не е усетил нещо. Иначе трябваше да пререже още едно гърло. За миг дори не би се поколебал да го направи. Но сега не му беше моментът.

— Шебинкарахисар ли? — попита старецът. За пръв път чуваше това име.

— Познаваш ли нашия край, бащице?

Човекът се разсмя на глас.

— Че откъде накъде ще го познавам? Попитай ме колко пъти съм излизал през портите на тази Бурса. Красива ли е местността там?

Залюшка глава, все едно си знаеше.

— Ех! Естествено, не е като тук.

— Изглежда, е много далече, а?

— Много… — размаха ръка във въздуха той. — От цял месец съм на път. Хей там, зад седемнадесет планини като тази.

Дойде му наум да посочи планината с още бели снежни върхове.

— От цял месец ли?

— Ами да! Нямам си кон, че да му река „Дий!“ и да пристигна за седмица или десетина дни. Нали разбираш, вървя само пеша.

На стареца сякаш му омръзна да разговаря. Не отделяше поглед от пътя.

— Какво чакате тук?

Старецът се обърна и го изгледа учудено. Шпионинът на шах Исмаил пак се опита да му се усмихне пленително, но знаеше, че не успя.

— Личи си, не си оттук! Като вървиш през поля и планини, ти просто си загубил представа какво става по света.

— Загубил съм, като нищо! И какво е станало?

Старецът отново впери очи в пътя.

— Охооо! — възкликна. — От снощи цяла Бурса е на крак. Глашатаите непрекъснато съобщаваха, че по пътя към столицата са устроили засада за дъщерята на нашия падишах Хатидже султан. За щастие ръката на убиеца не могла да стигне до принцесата. Господарят, само като се научил за това…

В миг сърцето на Бехнам подскочи така, сякаш щеше да изхвръкне. „Селим, а? — нададе безгласен вик. — Селим е тук? Моите дяволи си знаят работата! Поднасят ми на златна тепсия главата на най-големия враг!“

Ако старецът беше погледнал физиономията на непознатия, на мига щеше да се усети, че си е приказвал с най-лошия човек. Неговите очи обаче бяха приковани в пътя.

— Само като чул, че са искали да убият дъщеря му, Селим хан моментално се метнал на коня и с цял полк войници заминал натам. А ние сега ги чакаме да се завърнат.

— Тях ли?

— Да!.. Да видим, че падишахът и дъщеря му са живи и здрави. Аллах благослови османската държава и с двамата.

Бехнам се постара да не проявява кой знае какъв интерес.

— Сигурно са хванали убиеца?

— Ами, не. Избягал. И къде ще бяга? Ятаганът на Селим хан намира убийците и през девет земи в десета. Виж го, не признава нито брат, нито племенник. Който върши предателство, реже му главата. Няма да пожали и някой босоног непрокопсаник.

Достатъчна и предостатъчна информация! Това, което трябваше да направи сега, беше да си избере място и да вземе решение. Селим ли, Хатидже ли? Щеше да има един-единствен шанс. Нямаше после! Този път работата, която трябваше да свърши, нямаше да му се изплъзне.

Промъкна се през навалицата напред. Погледна към струпалите се от другата страна на пътя хора. Човешкият порой изпълваше пространството пред схлупените крайпътни дюкянчета. Ненадейно вниманието му привлече едно от тези дюкянчета. Беше на два етажа. Прозорците на горния етаж бяха закрити с кепенци. И още по-важно — сградата се намираше точно на ъгъла, където пътят завиваше към градските порти. Било то конник или кола, точно тук трябваше да намали ход, за да вземе завоя.

Сигурен беше вече. Сатаната е решил да му помага, наистина беше запретнал ръкави. Няма по-подходящо място, си каза. Пресече пътя. Едва-едва се промъкна дотам през мърморещите хора. Беше дюкян за подправки. Вратата зееше отворена. До прозореца стоеше дървен тезгях, а върху него — най-различни подправки в наредени една до друга малки торбички.

Позадържа се за малко пред широко отворената врата. Огледа внимателно всичко наоколо. „Какво ти става? — попита се сам. — Кой ли ще те види в тази неразбория, кой ли ще седне да те следи?“

Бавно прекрачи прага и влезе.

* * *

Вътре беше тъмно. Нямаше никой.

— Хей! — все пак подвикна тихо, за всеки случай. — Погледни насам!

Нямаше отговор. Може би собственикът на дюкяна се беше смесил с тълпата да чака болната дъщеря на султан Селим. Това щеше да се окаже добре дошло за Бехнам.

Изчака очите му да свикнат с тъмнината. Видя стълбището към втория етаж. Тъкмо тръгна нататък, вратата под стълбището, която в тъмното не беше забелязал, се отвори и влезе някакъв пълен човек. Направо се сблъскаха.

— Хей! — посъвзе се човекът. — Търсите ли нещо?

— Викнах, но… — гърлено подхвана Бехнам, — като не видях никого, тръгнах нагоре да видя дали не е там собственикът на дюкяна.

— Отзад бях. Не съм чул. Събирам неща за изхвърляне. Оставиш ли ги вътре, събират мухите. Занесох ги отзад. — Той дълго бърса ръце в престилката си. — Отвън има толкова много хора. Нито едно божие създание не потропа на вратата ми да си вземе нещо.

„Ами ето на, дойдох аз, да ти взема душата! Какво повече искаш?“ — ухили се ехидно наум Бехнам.

Дебеланкото мина пред него и се запъти към тезгяха.

— Какво ти трябва? Канелата току-що дойде. Имам четиридесет вида подправки. Смесваш ги, запарваш ги — и ето ти лек за всяка болест!

Чу някакво шумолене и се обърна, но закъсня. Последното нещо, което видя, беше бликащата кръв от раната, зейнала, след като камата разкъса черния му дроб и се заби в сърцето.

Бехнам изрита рухналия на пода човек в тъмното под стълбището. Едва успя да извади камата си от гърдите му. „Какво тлъсто прасе си!“ — измърмори. Намери някакъв парцал, избърса кръвта и се качи по стъпалата. Погледна през пролуките на кепенците. Ето, беше точно пред очите му. Над първия етаж дебеланкото беше направил навес като над тераса, точно над тезгяха, сякаш нарочно за него. Махна ключалката на кепенеца. Щеше да чака, докато се зададе полкът на падишаха. Щом хората започнеха да викат, той щеше да излезе на навеса, а там никой нямаше да го забележи. И когато минеха точно под него, той щеше да скочи върху жертвата си.

Но кой щеше да бъде тази жертва?

Бащата ли? Дъщерята ли?

Задачата, която му заповяда да изпълни шах Исмаил, беше да отреже главата на жената.

Премахването на Селим беше задача на друг нападател. Основно правило сред нападателите беше да не се бъркат един на друг в задълженията си. Ако Селим е тук, тук трябваше да бъде и другият нападател. Дори да успееше да убие Селим и да остане жив, още с връщането си в Тебриз по традиция щеше да умре. И то при тежки изтезания. „Я си гледай твоята работа, Бехнам! — си рече. — Хвани тук и отрежи главата, която ти се изплъзна при онзи крайпътен хан!“

Само че славата му щеше да е по-друга, ако убиеше султан Селим, отколкото ако погубеше някаква си жена. Причуха му се победоносните възгласи, които щяха да прокънтят в Тебриз: „Бехнам от Исфахан убил султан Селим!“

Обзет от радост, народът щеше да излезе по улиците. Чак до небесата щяха да се издигнат призивите: „Да пребъде героичният дух на Бехнам, който уби най-големия ни враг!“, а той щеше да гледа от рая как възвеличават името му. Дори шах Исмаил да се разгневеше, че не му е изпълнил заповедта, пак щеше да го споменава: „Героят Бехнам!“.

Все не можеше да реши кого да убие. Както се взираше със стегната душа в пътя, се сети за нещо съвсем елементарно, което му беше убягнало от вниманието. Кого да убие, щеше да реши не той, а Аллах. Щеше да бъде този, който ще е по-близо до навеса, където щеше да излезе. Ако мишената, която избереше сега, нямаше да е откъм навеса, а от другата страна, той нямаше как да я стигне с един скок.

Изкикоти се, докато си мърмореше: „Така е по-добре. Сатаната ще хвърли зара, Бехнам ще вземе душата!“

* * *

Откъм пътя се издигна облак от прах и пепел, а там долу гръмна страхотна врява. Някъде — не можеше да види къде точно — задумкаха барабаните на духовия еничарски оркестър, засвириха зурни и кларинети.

— Идват!

— Да живее падишахът!

— Да пребъде вечно твоят султанат!

— Амин! Амин! Амин!

— Аллах да бди над теб, Хатидже султан!

— Смърт за убийците!

Бехнам следеше иззад кепенците какво става навън. „Кресльовци!“ — си рече. Значи хората навсякъде си бяха еднакви. Улиците на Тебриз също преливаха от такава люшкаща се насам-натам тълпа, когато минаваше шах Исмаил. Защо кряскаха така? От обич ли? Бехнам въобще не мислеше, че е така. Че какво ли имаше шах Исмаил за обичане? От него човек можеше само да се плаши. Както разказваха, и Селим не оставаше по-назад от него. Имаше даже и такива, които говореха, че от очите му бълвал огън и пламък. Тогава причината за тази суматоха можеше да бъде само една-единствена — струпалите се хора да грабнат по някоя и друга медна монета от ония, които щяха да им разпръскват над главите.

„За каквото ще и да е, теб какво те засяга бе, човек! — укори се сам. — Гледай си работата! Трябва да изчакаш, докато полкът се доближи съвсем.“ Нямаше да направи впечатление на тълпата отдолу. Но някой войник от свитата на султан Селим и дъщеря му можеше да го види и да се усъмни. Трябваше да излезе в последната секунда и да се хвърли светкавично върху жертвата си.

Добре де, кого бе избрал сатаната? Кой яздеше по-близо до навеса? Бащата или дъщерята?

Загледа се внимателно. Видя. Изборът бе направен. Цялото му тяло се напрегна докрай. Сигурно не му оставаше и минута. Не допускаше, че ще го оставят жив, докато отсече цялата глава. Но гърлото можеше да пререже от край до край.

Отвори едното крило на кепенците.

— Аллах да те пази, султан Селим хан!

— Да бъде победоносна твоята слава, падишах!

— Да живееш дълго, Хатидже султан, да тънеш в благоденствие!

Бехнам прехвърли единия си крак през прозореца. Изчака. Никой не гледаше към него. Извади и втория си крак. Вече се намираше върху навеса. Скри зад гърба си ръката, в която стискаше камата. Започна да крещи както вряваджиите отдолу. Така войниците, дори и да го видеха, щяха да си помислят, че е някой от посрещачите.

— Да живее падишахът!

— Хатидже, хеееей!

— Селим, хееей!

Крещеше и се заливаше от гърлен смях Бехнам. Който го видеше, щеше да си помисли, че е някой полудял да види падишаха и дъщеря му. А това беше знак, че един убиец, излязъл да вземе душите им с цената на живота си, вече си е загубил ума.

— Селим хан! Хе, хе, хе!

— Хатиджеее! Хе, хе, хе!

Никой не обърна внимание на лудия, който подскачаше върху навеса.

Шествието наближи съвсем до дюкяна и цялото тяло на Бехнам се изопна като тетивата на лък. Дойде до ръба на навеса. След няколко секунди щяха да минат точно тук, отдолу.

„Ела ми! — пое дълбоко въздух. — Ела де, ела! Хе, хе хе!..“

И…

Тетивата за миг го изстреля. Бехнам вдигна дясната си ръка във въздуха. Тялото му излетя от навеса. Само след секунда като самата смърт щеше да се стовари върху преминаващата отдолу Хатидже.

Никой не чу първото изсвистяване. Не го чу и Бехнам. Стрелата проби гърлото му и излезе от задната страна на врата. Възгласите „Да живее и пребъде Хатидже султан!“ погълнаха вика му. Тялото за миг сякаш увисна във въздуха.

Не се чу и второто изсвистяване. Стрелата се заби точно в окото. А през очната ябълка стигна и до мозъка.

Безжизненият труп на Бехнам се стовари като празен чувал с две стърчащи стрели точно пред краката на коня, който яздеше Хатидже.

Тълпата нададе писъци.

Нежно гласче започна да хленчи: „Султанке! Султанке!“. Насред суматохата Хатидже разпозна гласа на Небиле. Сега обаче не Небиле, а самата тя имаше нужда от помощ. Изплашеният кон се опитваше да я хвърли от гърба си. Тя се вкопчи в юздите с все сили. Същевременно започна и да го гали по шията. Сама се изуми от хладнокръвието си. „И Томирис Едже е постъпвала така!“ — си каза в този момент. Вървяла е срещу смъртта спокойно, без страх. Ето че и сама беше постъпила така. Когато успя донякъде да овладее коня, хвърли поглед към безжизненото тяло в краката му. Този трябваше да е убиецът на Джевахир и Пойния славей.

— Свърши се с твоя убиец, Джевахир! — извика. — Съвсем скоро си отмъстихме и заради теб, и заради моя Поен славей!

Телохранителите, преодолели първоначалния шок, наскачаха. Разтичаха се и строените еничари да разчистват пътя от навалящите хора. Някои от тях укротиха коня на Хатидже. Разярената тълпа с ругатни и проклятия се юрна към сгърчения на земята Бехнам, готова да го разкъса на парчета.

— Стойте!

Разнесе се като гръм от небето, главите се вдигнаха, издигнатите ръце се свалиха.

Беше султан Селим, разгневен, изправен върху коня си.

— Който дръзне да го пипне, ще му изтръгна сърцето от гърдите със собствените си ръце! Разпръснете се!

Падишахът слезе от Карабулут, който риеше с копитото си по земята така, като че ли му беше съвършено ясно какво се е случило. Дойде при Хатидже. Възнагради с усмивка дъщеря си, застинала върху коня си като статуя.

— Като Томирис! — прошепна тя.

— Томирис!

Сетне той побутна с крак убиеца, напуснал живота още във въздуха с първата забита в гърлото му стрела.

— Някой до го разгърди!

Най-близкият телохранител коленичи и хвана яката на Бехнам. Клекнаха и другите, десетки ръце се преплетоха от бързане да го съблекат.

— Оставете това! — предупреди ги падишахът с нетърпение. — Оголете гърдите му само от лявата страна!

Заповедта беше изпълнена начаса. Вдигнаха нагоре останалото парче плат от ризата на Бехнам.

— Сатаната!

— Проклятие!

— Змия!

— Скорпион!

Мъжете надигнаха глави към падишаха. В погледите им гореше гняв и страх.

Падишахът разбута раменете им. Наведе се над убиеца. Видя трите дълбоки резки от нажежения нож и раната, която ги пресичаше.

— Исмаил! — процеди през зъби той.

Селим вдигна с гняв юмрук във въздуха. Телохранителите и слугите се свиха на място от страх, че ще го стовари върху главите им.

— Трепери сега, Исмаил! Кълна се, гневът на Селим с гръм и трясък ще изравни със земята твоя трон!

Погледна към Хатидже със зачервено лице. Очите на баща ѝ бяха кървясали от ярост.

На тръгване от мястото, където я беше намерил, той ѝ беше казал:

— Не се страхувай! Преди да стигнем до Бурса, убиецът отново ще се задейства. Ние обаче сме взели всички предпазни мерки. Ти само не се плаши! Стрелите на безпогрешните стрелци ще те пазят. При най-малкото съмнително движение, те ще ги изстрелят. Тежко му и горко на който съгреши!

Така и стана. Стрелата, която прониза гърлото на Бехнам, долетя от стрелеца, скрит между бойниците вдясно от градската порта. А забитата в окото му стрела пък — от минарето на джамията „Баязид“, потрошено от падналата върху него гръмотевица.

Селим отправи поглед към телохранителите, настървени да насекат Бехнам на парчета.

— Искаме му главата!

Още не изрекъл заповедта си докрай, във въздуха проблесна ятаган и раздели от тялото главата на Бехнам, още с отворени очи.

— Ще намери ли покой сега душата на Джевахир хатун?

Всички мислеха, че Хатидже ще припадне от ужас. Но тя дори не трепна. Само от очите ѝ рукнаха сълзи. Личеше си обаче, че принцесата не плаче от страх. Ето, тя бе показала пред всички, че е достойната за баща си дъщеря. Не беше трепнала дори и пред прага на смъртта. Докато наближаваше към градската порта, гордо изправена на коня, тя и за миг не се бе усъмнила, че стрелците ще пропуснат мишената си. „А и да не го уцелят, какво от това? — си помисли. — Ще се събера с моя Поен славей, нима е лошо?“

Плачеше за двете същества, които загуби, макар че вече бяха отмъстени. Кое отмъщение, коя жестокост биха ѝ върнали Джевахир и Фехим Челеби?

— И двамата! — погледна с благодарност към баща си. — И моят Поен славей!

— Коджа Мустафа паша!

Великият везир не можеше да откъсне ококорените си от ужас очи от проснатото на земята тяло без глава.

— Тази глава да се изпрати на Исмаил! Да си я гледа за красота!

Хвана коня на Хатидже за юлара. Дръпна застиналото пред потъналото в кървавата локва тяло животно и го прекара през трупа. След няколко крачки се приближи до седлото.

— Дъще, преди малко какво изрече? Пойният славей ли? Не можах: да разбера.

Хатидже пак се изчерви. Нищо не убягваше от очите и ушите на баща ѝ.

За да не я смути още повече, Селим наведе глава. Той вече знаеше защо Джевахир е отивала в колата на Фехим Челеби. И накъде е тръгнал лекарят, преоблечен в женски дрехи. „Нейният Поен славей, а? Хи, хи, хи! Пойният ѝ славей!“ — засмя се в себе си той.

Възседна докарания при него Карабулут.

— Хатидже, чу ли молитвата на тълпата?

— Молитва ли, господарю?

— Дълго да бъдеш жива и плодовита, така нареждаха. Ами жената може ли да бъде плодовита без мъж?

Стори ѝ се, че всичко красиво и безметежно, което изживяваше от сутринта досега, се скова. Доближи се плътно с коня до коня на баща си. Още малко и раменете на бащата и дъщерята почти щяха да се допрат. Всичко забрави — стрелите, умъртвения във въздуха убиец, обезглавения труп, проснат на земята сред локва от кръв. Народът, полудял от възторг, приветстваше картината пред очите си.

— Недейте, господарю! — промълви Хатидже толкова тихо, че да я чуе само баща ѝ. — Този път не погубвайте Томирис Едже!

XXXVI

САРУХАН, ДВОРЕЦЪТ НА САНДЖАКБЕЯ

ПРОЛЕТТА НА 1514 Г.

Бадемите разцъфтяха. И само те ли — сливите, черешите… Плачещата скала се обкичи като булка от двете страни с маргаритки.

Ибрахим се чудеше. Кога отлетяха двете години, колко бързо се промени всичко. Сякаш започваше живота си отново. И в този нов живот се радваше на щастие, на надежди, но му беше трудно да свикне.

Че дворцовият живот беше великолепен — великолепен беше, но имаше цял куп правила и норми. Освен това той се притесняваше заради непознатите традиции, въпреки многото години, прекарани в земята на Османлиите. Особено в двореца! Откакто пристигна в двореца на санджакабея, минаха две години, а все още не беше усвоил някои неща както трябва.

Детството му, погубено от оня звяр, дето го грабна и стисна под мишница, от побоищата в трюмовете на пиратските кораби и занданите по пазарите за роби, остана в миналото. В началото душата му гореше от мъка, бунтуваше се срещу боя, но накрая свикна. Ритниците, юмруците, плесниците, камшиците станаха неразделна част от живота му. Когато отиваше при бея, на когото го продадоха най-напред, го обзе радост, че се отървава. Изпълни се с надежди. Нямаше представа, че го е купил самият сатана. Мислеше си, че няма как да е по-зъл, по-отровен от Тракония. Разбра, че се е лъгал още щом го зърна. При този човек, когото помисли за свой освободител, Ибрахим беше подложен на мъки и унижения до смърт. Когато го купи Ферахшад и го доведе в чифлика, на Ибрахим му се стори, че от ада на оня сатана е попаднал направо в рая. А госпожата беше ангелът на този рай. Казваше си: „Тук е моят дом, а те са моето семейство!“. Така прие, с такова желание прегърна новия си живот.

Ето на, Господ го изтръгна от ада, дали пък някой ден нямаше да го върне и в Парга? Нима може да се пресече вярата в Господ и в чудесата? Защо Господ бог да му попречи да литне като птица към Парга? Дали пък и всичко това, което му се случи, не беше един лош сън? Някоя сутрин майка му щеше да пошепне на ухо: „Хайде Жюстиниен, ставай! Ставай да видиш, бадемите са цъфнали. Пеперудите танцуват“.

Пак Господ му кръстоса пътищата с принц Сюлейман. А ето че знаеше какво да каже, какво да си мисли. Точно когато започна да се плаши от неизвестното бъдеще след онова, което изживя с Ферахшад, пред него се появи Сюлейман. И сега Ибрахим беше при него. Знаеше, че е загубил Ферахшад завинаги. Благодарен ѝ беше. Тя за пръв път го научи, че по света имало и добри хора. И го направи мъж. Но оттам нататък нямаше нищо, не можеше и да има. Когато напускаше чифлика, му идеше да викне: „Вървете при вашия принц да му кажете, че оня с многото имена няма да дойде!“, и да припне в прегръдките на Ферахшад. Но прогони тази хрумнала му само за миг мисъл от главата си, пришпори Петнистия с пети и препусна към новия си живот.

И ето го сега тук. В нещо много повече от рай.

Никак не съжаляваше, че постъпи така, въпреки трудностите на приспособяването, въпреки болката от човъркането в раната, когато принц Сюлейман го разпитваше за миналото. Въпреки изпитателните погледи и физиономиите на майка му. Казваше си: „Добре че съм тук!“ Тук му беше мястото. Той бе създаден точно за такъв живот. Някои вечери, отпускайки глава върху възглавницата, си казваше: „Ти си богоизбран, Александър! Господ избра теб. Османлията ти поднесе нов живот. Възползвай се от благата на този нов живот. Трябва да извършиш едно-единствено нещо — да не изгубиш обичта и доверието на Сюлейман. В ума му са само завоевателните победи. Ти пък завладей него!“

Ибрахим забелязваше, че от ден на ден между тях разцъфтяваше все по-близко приятелство, далеч прехвърлящо рамките на отношенията господар-слуга. Така или иначе принцът прекарваше почти цялото си време с него. С него тръгваше на лов, с него си приказваше много повече, отколкото с възпитателите си.

Онези две седмици бяха много тежки. Новината, че са се опитали да убият сестра му Хатидже султан, разтърси Сюлейман до дън душа. Непрекъснато повтаряше:

— Ако баща ми ме пусне, още в този миг ще се метна на коня и ще се хвърля върху онази змия. Главата ѝ ще смачкам!

На следващия ден препускаха като луди, а като се върнаха в двореца и чуха, че е пристигнал нов вестоносец, и двамата загубиха ума и дума. Всички трепереха. Никой нямаше смелостта да понесе новината за второ нещастие. Хафза султан извика вестоносеца да се яви пред нея, но той ѝ отговори:

— Заповед на господаря! Ще предам новината първо на принца!

Когато влетяха в двора, той ги чакаше. Веднага се спусна към Сюлейман:

— Дойдох с радостна вест, принце! Падишахът, султан Селим хан, и Хатидже султан са се върнали в двореца в Бурса живи и здрави. Господарят съобщава на сина си още и това, че палачът на шах Исмаил, който е трябвало да убие Хатидже султан, се запъти с две стрели към ада още при градската порта. Главата му сега е на път към Тебриз. Нашият господар я изпрати на шах Исмаил с посланието: „На ти я, Исмаил, да се порадваш на змийската глава!“.

Тревогата и напрежението в миг се превърнаха в буйна радост. Този ден Ибрахим и Петнистия едва-едва успяваха да настигнат коня на принц Сюлейман.

— Защо Александър? — най-неочаквано попита Сюлейман по време на почивката. — Защо не ти е харесал най-могъщият император на Византия Жюстиниен[27], а си избрал да те наричат Александър? Искаше да станеш завоевател като Македонеца ли, Паргалъ?

Ибрахим въобще не се и опита да увърта.

— Да! — рече и отсече. — Че Юстиниан е велик, велик е, но не е завоевател. А Александър летеше от завоевание към завоевание. Може да е минал и покрай тази Плачеща скала. Е, и аз си мечтаех да стана като него. Вечер заспивах с този копнеж, сънувах Александър с червения шлем. Съмнеше ли, скачах на дървения си кон, вадех дървения си меч, който татко ми беше издялал, и започвах да препускам. Пазете се, Александър от Парга пристига! Войските отсреща се разбягваха, тронове се прекатурваха, слагах върху главата си корона над корона… Докато един ден… — секна гласът му изведнъж.

— Един ден?… — настоя принцът.

— Разбрах, че никога няма да стана Александър.

— Защо? Как?

— Александър, принце, беше син на крал. Също като вас. Беше замесен от тестото на завоевател! А аз съм син на един рибар от Парга. Не мислете, че се срамувам от това. Исках да кажа, че не ми е писано да ставам завоевател.

Замълча. Но наум си каза: „Не мога да бъда такъв, но мога да създам един истински завоевател!“.

— А аз, Ибрахим… — обади се Сюлейман — като съм син на падишах, на теб ти минава през ум, че съдбата ме е орисала да стана завоевател ли? Това ли се опитваш да ни кажеш?

— Вие сте замесен от тестото на завоевател!

Сюлейман се замисли и слезе от коня.

— Е, не всеки кралски син става завоевател… По какво се познава какъв ще станем ние?

— Вие не приличате на всеки друг кралски син. И баща ви не прилича, и вие! Вие ще станете великолепен завоевател победоносец.

Принцът се разсмя на глас.

— Паргалъ, ако не те познавах, щях да си помисля, че ми приказваш така, само за да ми се подмазваш.

— Господарю…

— Знам, знам! Казваш го по убеждение. Добре, приемам го и аз. Когато му дойде времето, ще стана завоевател. Ти също ще бъдеш редом до завоевателя!

* * *

Ибрахим се прибра в стаята си по мръкнало. Карадут го чакаше пред прага. От толкова дни Мюнире беше все покрай него, а сега като че ли я виждаше за пръв път.

Момичето седеше пред вратата му на колене. Грееше от щастие. Беше при своя любим. Всеки ден му виждаше лицето, чуваше му гласа, вдишваше аромата му. Сервираше и отнасяше храната му, оправяше леглото, сутрин го вдигаше от сън. Вечер си хващаше пътя към помещението на момичетата, но нека! Нали галеше постелята, която обгръщаше тялото му, подушваше я, представяше си как се мушва набързо до него в белите като сняг чаршафи, които постилаше. За по-нататък не мислеше. Защото нямаше по-нататък. Мюнире знаеше, че това по-нататък е толкова невъзможно, толкова недостижимо, че дори не можеше да си го представи.

Едва що го зърна, и черното ѝ лице засия. Очите ѝ сякаш зачуруликаха. Устните ѝ се разтегнаха в безкрайна усмивка. Проблеснаха белите ѝ като перли зъби.

Ибрахим се слиса. Никога не беше забелязал колко много ѝ отива да се смее. Колко гладка и лъскава е кожата ѝ. Ами очите… Приличаха на черни маслини с омайни капчици сутрешна роса по тях.

С влизането в стаята и двамата се подушиха.

— Ти още ли не си се върнала в спалнята на момичетата?

Прозвуча хладно и апатично.

— Чаках да се върнеш. Рекох си, да не ти потрябва нещо.

— Не ми трябва, иди да си починеш.

— Яде ли за вечеря?

Не беше. Но и не искаше.

— Вечерях — кимна с глава.

Леглото му беше приготвено. След умората през деня гладките чаршафи го зовяха: „Лягай си! Хайде, лягай!“.

Изведнъж го връхлетя мисълта за Ферахшад. Даде си сметка колко е закопнял за нея. Копнееше от дън душа, копнеше с всяка фибра от плътта. „Защо не беше тук сега? — си помисли. — Заедно да се хвърлим върху това легло!“ По тялото му оживяха нейните ласки. Най-неочаквано осъзна, че нещото, за което копнееше, не беше само Ферахшад. Това усещане разтърси в него нещо по-мощно от самия копнеж. С цялото си същество той жадуваше за жена. Госпожата не само му се беше отдала, тя беше втъкала в жилите му и неудържима мъжка страст. И сега тялото му изпитваше неутолимия глад за жена. „Боже господи! — пое дълбоко въздух с намерение да потисне този бунт на плътта. — Велики Боже! Света Богородице!“

В душата му изригна стон: „Ферахшад, какво ми стори? Какво ще правя сега без теб?“

Вдигна глава и видя насреща си Мюнире. Още не си беше тръгнала. Стоеше на прага и го гледаше с блеснали очи.

— Ела!

По лицето ѝ като че ли за миг пробягна колебание.

— Влез вътре!

Докато Карадут прекрачваше прага, Ибрахим още се бореше с душата си, със съвестта и с разума. Разумът му се разбунтува: „Да не си посмял! Не го прави!“. Страстта не спираше да му човърка мозъка: „Какво чакаш? Жена ли? Ето я пред теб!“

Но това беше Карадут!

Ибрахим си спомни деня, в който Мюнире дойде за пръв път в чифлика. Беше малко чернокожо кльощаво момиченце. По това време черниците току-що бяха вързали плод. Клекнала под едно от дърветата, тя цялата се беше оплескала в червените петна на плодовете. Той за пръв път нарече Мюнире Карадут[28], а момиченцето му се засмя, показвайки белите си като перли зъби.

— Карадут? Аз — Карадут?

— Да. Ще те наричам вече Карадут.

Смехът ѝ в този ден напомняше бълбукането на изворна вода. Чист, кристален и чуруликащ.

„Какво става? — настоя страстта му. — Да не би тя да не очаква това, което искаш? Още ли не си разбрал, че е влюбена в теб?“

Кой му нашепваше тези работи в главата? Страстта ли, дяволът ли? Каква е разликата? И двете неща в края на краищата не излизаха ли през една и съща врата? Не бяха ли и двете заредени с грях?

„Хайде, повикай я!“

Ибрахим напрегна всички сили да спре да се тресе. По челото чу избиха като мъниста капчици пот. Забеляза го и Мюнире.

— Болен ли си? — изопна се лицето ѝ от тревога. — Температура ли имаш? Потиш се. Почакай, аз ей сега…

— Карадут!

Както тръгна да търси разни неща да го охлади, тя се спря. Никога преди това не беше чула Ибрахим да говори така прегракнало.

— Ей сега ще намокря някоя кърпа с вода от тубата да ти я сложа на челото. Веднага ще ти смъкне температурата. Ще ти стопля и една супа в кухнята…

— Ела!

Този път Мюнире се стресна. Това не беше нормално повикване. Гласът на Ибрахим ставаше такъв и когато се любеше с госпожата.

По същия начин звучеше и когато и на нея ѝ казваше: „Ела!“. Да не би… Искаше ли я Ибрахим? Сърцето ѝ заби до пръсване. Нима толкова наблизо едни до други бяха радостта, щастието и страхът? Не можеше да се реши кое от тези чувства да потисне. „Да не се лъжа?“ — ѝ мина през ум. Не успя и да определи какво ѝ се искаше — да се лъже ли, или да излезе права. Попита се: „Ще се зарадвам ли, ако се лъжа?“ За проклетия знаеше, че няма!

Пристъпи още веднъж.

— Затвори вратата!

„Аллах! Не се лъжа! Не се лъжа…“

Сега Мюнире трепереше. Нима беше на прага пред нещото, за което нямаше право дори да си помисли.

Затвори вратата. Обърна се. Пристъпи към Ибрахим.

Тя стоеше точно пред него. Беше сложила ръцете си на кръста. Личеше си, че едва диша.

„Колко е тъничка, колко е крехка“ — помисли си Ибрахим. Струваше му се, че ако я грабне в ръцете си, ще се строши.

Гледаха се очи в очи. И двамата виждаха колко тежко диша този, който беше отсреща.

— Свали си джепкена.

Без капка колебание Мюнире изпълни изречената с хрипкав глас заповед на Ибрахим.

— И ризата!

В един миг Ибрахим се уплаши, че ще се задуши. Същото ли усещаше, когато се събличаше и Ферахшад? Сега не можеше да си спомни.

Карадут набързо измъкна ризата през главата си. Налетите ѝ черни гърди щръкнаха напред. Никога не бяха ставали такива. Мюнире усети как върховете им се втвърдиха и започнаха да тръпнат.

Ибрахим се надигна на колене. Дума не продума, започна да се разкопчава.

— Почакай!

Тя дойде, клекна на колене пред него.

— Аз ще те разкопчая.

Погледите им се впиха един в друг. В очите и на двамата гореше пожар. Докато Мюнире го разкопчаваше, Ибрахим сведе поглед надолу, спря се върху щръкналите черни момичешки гърди. Колко стегнати бяха! Кожата им блестеше като полирана. По тях имаше наредени мъниста от капчици пот. Обви ги с длани. При този допир и двете затрептяха като луди.

— Ибрахим… — Гласът ѝ прозвуча като молитва пред Аллах.

— Не се плаши.

Да се плаши? Да се плаши ли? Мюнире усети как мъжките пръсти стиснаха зърната на гърдите ѝ. И тя полетя в някакъв водовъртеж от болка и удоволствие. Езикът на Ибрахим запълзя между гърдите ѝ, Мюнире не можа да спре страстния си вик.

— Мълчи! — промълви Ибрахим и запуши с ръка устата ѝ. — Не викай!

Оттам насетне Мюнире не издаде и звук. А и Ибрахим не махна ръка от устата ѝ.

Облада я с безумна страст и дори не забеляза сълзите, които се зарониха от нейните очи.

XXXVII

Когато се събуди, Мюнире я нямаше до него. Ибрахим не беше усетил кога си е отишла. „Добре е направила! — му мина веднага през ума. — Не трябва да я виждат толкова рано пред стаята ми!“

Учуди се от капризите на съдбата. Разсмя се, както си лежеше. С първата жена в живота си се любеше тайно. Така щеше да бъде и с втората.

Протегна се мързеливо. Каква бурна нощ беше! Той изля върху момичето цялата си натрупана страст. Тя му отвърна със същото.

Карадут му поднесе закуската безкрайно спокойна, дори хладно въздържана, все едно не беше същата, която цяла нощ се мяташе в обятията му до полуда.

„И това е добре!“ — си каза Ибрахим. Така трябваше да се държи. Като прислужница. И той трябваше да се държи по същия начин. На дистанция.

Тази нощ като че ли не съществуваше. Ако белезите от ноктите и зъбите на Мюнире не личаха по раменете му, и сам щеше да повярва в това. Щеше да си каже: „Ами, сигурно е било сън!“

Ибрахим се стресна, когато тя му каза, че на двора го чакат двама конегледачи. Сигурно се беше случило нещо с Петнистия. Втурна се притеснено, презглава. Двама мъже се опитваха да успокоят насред каменната площадка някакъв черен като нощта пощурял кон. Първата мисъл, която проряза мозъка му, беше: „Красив като привидение!“. Ако човек го възседне през нощта, никой нямаше да го забележи. И наистина. При всяко движение на главата буйно развяващата се черна грива изплющяваше от двете страни на шията като морска вълна. Само в средата на челото имаше ей такова, като човешка длан, бяло петно. Сякаш някой го беше докоснал там с боядисаната си ръка. Не го сдържаше на едно място. Конегледачите дърпаха юздите му от две страни, но силното животно ги влачеше, удряше с копита по каменните плочи, а изпод подковите му хвърчаха искри.

На кого ли беше?

Ядоса се на себе си. Естествено, на Сюлейман. Или на някой от бейовете.

Тръгна право към тях. Конят извърна глава и го изгледа. Изпръхтя звучно и заклати глава. Докосна с ръка гъстата грива. Потупа го по шията. Прекара пръсти през космите на гривата като гребен. Конят пак го погледна. Посрещна погледа му с грамадното си черно око.

— Ти ли си Ибрахим?

— Така казват. Това ми е името.

— Паргалъ Ибрахим?

Реши колкото може да не се държи грубо. Полека-лека заучаваше и учтивия език на двореца, и колко е важно да бъдеш хрисим. Или поне да се правиш на такъв. А пък и след бурната любовна нощ сега го беше налегнал такъв мързел!

— Да, нали ви казах.

Конят пак изпръхтя шумно. Не си отделяше окото от Ибрахим.

— На кого е тази черна красавица?

— Твоя! — засмяха се и двамата конегледачи.

Така и не повярва. Помисли си, че се шегуват.

— Досега беше в конюшнята на принца. От време на време Сюлейман хан я яздеше. Но каза, вземайте я и я водете при Паргалъ. И ние я доведохме.

Другият коняр пъхна в ръцете му юлара ѝ.

„Тези говорят сериозно! — зарадва се от все душа. — Сериозни са! Сюлейман наистина ми е изпратил този кон!“ Незабелязано погали още веднъж под гривата шията на коня. Животното тупна лекичко два пъти с крак по плочите.

— Той те обикна.

— Как се казва?

— Ако искаш истината, няма си определено име. На теб ти се пада да я кръстиш. Нашият господар, принцът, я наричаше Кара Ок[29]. Мене ако питаш, само Черната. — И като посочи с брада другия до него, добави: — А пък Али Чауш ѝ казва Черния ад. На два пъти изяде текметата ѝ по гърба си…

Конегледачите изговориха още куп приказки, но Ибрахим така и не ги чу. По всичко личеше, че конят е породист. Страхотно силен, а и толкова красив. През живота си не беше виждал кон с толкова изящни глезени. Естествено, с изключение на Сюлеймановия. И това превъзходно същество сега беше негово. „Господи! — възкликна от душа. — Какво правиш с мен?“

Погали задницата на коня. И той се оживи. Коремът му затрептя. Погали опашката му. Порадва се на бялото петно. Не можа да се сдържи и го целуна по челото.

— Господарят каза да ви предадем и това.

Али Чауш извади от пазвата си навитата кожа и я подаде на Ибрахим.

— Хайде, сбогом на нас. Внимавай с Черния ад. Лошо удря. Ритне ли те в гърдите, и провидението няма да ти помогне. Мен четири дни ме съживяваха.

Толкова се зашемети, че гледа дълго след двамината. Сетне отново се посвети на коня. „Вече си мой! — зашепна в ухото му. — Още не знам как да те нарека. Ако ти дам име, по-различно от неговото, Сюлейман може да се ядоса. Щом принцът го намира за подходящо, остани си както е казал той, какво да се прави.“

Този път той сам щеше да отведе Кара Ок в конюшнята. Като мушна крак в шпората, се сети за кожата, която му пъхна в ръката конегледачът. Съвсем я беше забравил — от радост и изненада. Разтвори сгънатия на четири свитък.

Писмо.

Паргалъ! — пишеше му Сюлейман. — Ако някой ден ще покоряваме света и ще ставаме победоносни завоеватели, няма да е удобно да се навърташ покрай нас на дървен кон…

По устните на Ибрахим плъзна усмивка.

…Един жребец е откарал твоя Македонски до Индия. Не успяхме да ти изнамерим подходящ жребец. При това, искахме и твоят да бъде черен, за да говорят след време: „Имаше един Паргалъ, който яздеше черен жребец“. Да се метнем аз на моя, ти на твоя и да препуснем подир мечтите си. Аз наричах тази кобила Кара Ок. Ти я кръсти, както душа ти поиска. Но след като прочетеш тези редове, метни се на нея и долети като светкавица в ловната хижа. Имам да ти казвам нещо.

Беше се научил, че османлиите са хора, които обичат да проливат кръв, че са с ужасни физиономии, груби, свадливи, трътлести, грозни. Животът му беше поднесъл и изключения, но не можеше и да отрече, че онова, което му разказваха, е било истина.

Обаче не беше виждал през целия си живот и толкова фин човек. „Обичам този турчин! — си каза Ибрахим. — Обичам го!“

— После ще ти измислим име — прошепна на коня, докато го обяздваше. — Сега имам друга работа. Завоевателят, когото ще създам, ме зове!

Кара Ок не тичаше, направо летеше. Ибрахим можеше да се закълне, че чатка по земята в един и същи миг и с четирите си крака. Залегна върху шията му. Остави го да препуска на воля. Все пак конят познаваше мястото, накъдето се бяха понесли.

Изведнъж се изправи.

— Хееей! — извика с пълно гърло към горите, планините, реките. Беше открил името на коня.

— Парга! — извика и прегърна пак шията на животното. — Чуй си името! Парга! Твоето име вече е Парга! Красиво си като Парга! Затова!

* * *

Ловната хижа, в която Сюлейман преспиваше понякога нощем, беше двуетажна дървена къща. Като пристигна там, завари Сюлейман да го чака отпред.

Още като го видя, принцът разпери ръце на две страни и се спусна да го посрещне.

— Ще ставам баща, Паргалъ! Ще ставам баща! Гюлбахар хатун е бременна!

Ибрахим умело се плъзна по гърба на Парга надолу. Изтича и падна на колене пред принца. Посегна към полите на кафтана му да го целуне. Сюлейман го подръпна и не му позволи да го направи.

— Честито, принце! Ще се моля за нея!

— Ще се молиш ли? Какво ще поискаш от Аллах за нашия син, Ибрахим?

— Да бъде великодушен като баща си! Да бъде завоевател като баща си! И неговото име да се прослави като победоносен завоевател!

Сюлейман проговори тихо, сякаш издаваше някаква тайна:

— Всъщност той не е първият. По-рано, когато бяхме в Кефе, имах син, но не оживя.

— Не знаех, господарю. Извинявам се. Значи Гюлбахар хатун става за втори път майка…

— Аллах! — размаха ръка във въздуха Сюлейман и се разсмя. — Той беше от друга. Махидевран ще става валиде за пръв път.

— Простете, принце! — тръсна глава Ибрахим. — Махи-дев-ран… Какво означава?

— Ако искаш, приеми го като лунна нощ, с лице като луна. Тоест като пълнолуние.

— Пожелавам синът ви да е красив като своята валиде, а по ум и сила да прилича на вас. Да види как завладявате световете, че и той да стане завоевател.

Принцът на шега се огледа встрани.

— Шшът! — рече. — Не подхвърляй под път и над път приказки, които могат да стигнат до ушите на баща ни! А може да ги чуе и синът ни още от корема на валидето си. Какво ще правим, щом дойде на бял свят и започне като татко си да брои дните с думите „като му дойде времето“. И ние ли ще стигнем дотам, че да се страхуваме от сянката си, а най-вече — от собствената си плът и кръв?

Разсмяха се на глас и влязоха в къщата. На вратата Ибрахим се спря.

— Не знам как да поднеса на принца благодарностите си за Парга.

— Парга ли?

— Да — измънка Ибрахим. — Нали в писмото си ми казахте да ѝ дам каквото име си поискам… Помислих си, че…

— Парга, а? Хубаво име! Харесва ми! Нека Парга ти носи щастие. Да ти успокоява носталгията. Не знам дали ще успее. Но знам какво трябва да направиш като израз на благодарност.

— На заповедите на моя принц! Ибрахим ще ги изпълни.

— Тази нощ ще бъда при Гюлбахар хатун…

Разбра го.

— Ще свиря и за двама ви, принце!

* * *

Мълвата, че жената на принц Сюлейман е бременна, бързо прехвърли зидовете на двореца, без ни най-малко да засенчи вълната от буйна радост, че Хатидже султан се завръща от прага на смъртта и че палачът на шах Исмаил е убит. Народът на Сарухан ликуваше с тези щастливи новини, пристигнали една след друга. По улиците, в чаршията, из пазара се разнасяха възгласи: „Да живее хиляда години Селим хан!“.

Над всички витаеше щастие. Над Ибрахим също. Издигаше се. Не беше вече най-обикновен слуга. Един ден Сюлейман му каза: „Направих те главен соколар“. Ибрахим се изненада, като разбра, че работата му ще бъде да се грижи за ястребите и соколите на пристрастения към лова принц. Така или иначе, имаше си цял куп момчета, които вършеха точно това. Реши наум: „Значи принцът ме постави отгоре, над всички!“. При това какво значение имаше дали работата е свършена или не. В двореца вече го наричаха „главният соколар Ибрахим“.

Промени се дори походката му. Поръча си кафтани от платовете, които разстели пред него изпратеният от Сюлейман шивач. Най-много си обичаше кафтана от шамска коприна, на цвят нещо между мораво и червено. Тъканта му беше толкова невероятна, че на дневна светлина изглеждаше морав, а на тъмно — ален. Не само тъканта беше решаваща при избора на този плат. Моравият цвят беше символът на императорите. В съзнанието му оживяваха всички онези научени неща за великолепието на Рим, заедно с мечтите, които си градеше. А червеното — на разкоша и мощта на Османската империя. Казваше си: „Аз съм някъде по средата между двете. С част от мен съм римлянин, а с другата — „вече османлия“, както казваше Сюлейман.

Имаше си и жена, която да гаси разпалващия се и разрастващ се все по-буйно огън на страстта. Почти всеки ден се любеше с Карадут. Повечето срещи бяха тайни, откраднати. Понякога в стаята му, понякога в едно наскоро открито скришно място в горичката зад двореца… Случваше се да се любят даже и в килерите из коридорите. Мюнире се отдаваше без ни най-малка съпротива. Вече нямаше нужда Ибрахим да ѝ запушва устата, за да заглуши похотливите ѝ стенания. Тя сама го правеше. Притискаше си устата в устните на Ибрахим или хапеше рамото му или юмрука си.

Удоволствието, което получаваше Ибрахим, беше много по-различно от сношенията му с Ферахшад. В любовните игри с госпожата тя беше тази, която го искаше, владееше, насочваше, а той се покоряваше. Сега Ибрахим беше владетелят. Той заповядваше, Карадут безропотно изпълняваше всяко негово желание. От нищо не се оплакваше. Нищо не искаше. Но по блясъка в очите ѝ Ибрахим долавяше, че и тя е щастлива. В обятията на Ферахшад, освен страст, Ибрахим откриваше и други чувства. Нежност в докосването, ласка при всяко стенание, любов в погледа — всичко това издаваше преживяване извън рамките на нещо най-обикновено. Много пъти Ферахшад го бе накарала да се почувства като истински бей. А с Мюнире си беше той — такъв, какъвто си е. И в това си имаше друг вид удоволствие. Най-сетне Ибрахим вкуси свободата. Усети се по-силен. Понякога — палаво момче, друг път — пламенен, страстен мъж. Чувствата и желанията се надпреварваха помежду си. Ту изпреварваше едното от тях, ту — другото. Имаше обаче едно нещо в любовта на Карадут. Неумолимият груб егоизъм на мъжката природа. По-преди така или иначе се стремеше Ферахшад да полети в облаците. Сега дойде неговият ред. Любеше се с Карадут единствено за собствено удоволствие. В облаците трябваше да лети той.

Друг повод да се чувства щастлив беше все по-задълбочаващото се приятелство със Сюлейман. Особено когато бременността на Гюлбахар хатун напредна. Почти всеки ден двамата бяха заедно. Случваше се да подхванат толкова интересен разговор, че да осъмнат. Като го видеше да се задава, личният секретар дори не питаше дали принцът е уведомен. Гафар ага отваряше вратата, покланяше се до земята и обявяваше само: „Паргалъ!“ Защото Сюлейман се обаждаше отвътре: „Ела, Ибрахим! Ела да видиш какво ще ти разкажа!“

Говореха си за какво ли не. За Европа, за Новата земя, открита от капитан Колумб, за военните тактики. Сюлейман непрестанно му повтаряше, че държава, която не е владетел на моретата, не може да просъществува на сушата.

— Според мен не е правилно да се тръгва към завладяване на моретата, ако не се укрепите на сушата. Насреща ще ви излязат не един, не двама врагове. И то истински врагове, а и по-големи и по-опасни от тях.

— Кой е този Паргалъ? — заяждаше се Сюлейман. — А се хвалиш, че уж си син на рибар! От вълните ли се уплаши?

— Не от вълните, а от Посейдон ме е страх, принце! Неговият гняв е неукротим, не можеш да се изпречиш пред него, той е непобедим!

— Посейдон ли? Богът на морето, а? Само не ми казвай, че си повярвал на тия глупости, нали стана вече мюсюлманин?

И през дългите зимни нощи той разказваше на Сюлейман всичките легенди, които знаеше за Посейдон. А които не знаеше, сам си ги измисляше: за огромните морски зверове, за морските седемглави змейове, които само като си отворят устите, поглъщат цели флотилии, за огньовете на Посейдон по небесата, за копието с тризъбеца, което мята срещу хората, за сирените с омайни гласове, които с шепота си примамват моряците в глъбините.

Принцът го слушаше с огромно внимание, а накрая избухваше в гръмогласен смях.

— Ти, Паргалъ, не се бой! Тризъбецът на Посейдон няма да улучи османлията. А чудовищата, които ще насъска срещу нас, ще се превърнат в кротки агънца.

Сюлейман си мислеше само за високи крепости, непревземаеми бойници, прехвърляне през дебели крайградски стени. По тези въпроси Ибрахим беше пълен невежа.

— Браво! — пляскаше се по коленете самодоволно принцът. — Най-сетне открихме нещо, което да не знаеш, да не разбираш! Ела седни тук, аз пък да ти разправя как моят прадядо, преселилият се в рая султан Мехмед хан, е превзел стените на Константинопол. Има толкова много неща, от които и двамата можем да се поучим.

В подтекст той искаше да каже: „И аз ще трябва да превземам много стени!“

Принц Сюлейман обичаше да се приказва направо, без заобикалки и недомлъвки. Това го прояви директно още първата вечер в чифлика. И той постъпваше точно така. Един път изневиделица го попита:

— Ти никога ли не си се влюбвал?

Ибрахим не знаеше какво да му отговори. Кимна с глава.

— Добре, добре! — засмя се Сюлейман. — Поне да те оставя малко насаме. Ей така, да се поразходиш сам нанякъде, а?

„Какво се опитва да ми каже?“ — усъмни се веднага. Дали се е научил, че се срещам тайно с Карадут в гората? Или някой… момичето в стаята ми… Много се пазеха и двамата, но естествено, можеше да се случи. Наоколо имаше куп хора, които не понасяха близостта му със Сюлейман. Всякак можеше да го шпионират, за да го злепоставят в очите на принца. Сюлейман обаче не беше от тия, дето ще седнат да ти говорят някакви недодялани приказки. Притежаваше финес дори когато пускаше стрелата или въртеше ятагана. На коня си седеше като статуя на бог. Такъв човек не можеше да говори с устата на някой пройдоха.

Внезапно в ума на Ибрахим изплуваха последните думи на принца: „Излез малко да се поразходиш сам…“.

Да се поразходи…

Какво означаваше това пък? Да не иска да ми каже да отида в чифлика, при Ферахшад? Разбрал ли е? Бездруго онази нощ сигурно се беше усъмнил. Може да е научил за връзката им, но да няма представа, че госпожата е затръшнала вратата си пред Ибрахим завинаги. Сега вече беше осъден да задоволява разпаления си нагон само с една чернокожа робиня. Поне засега.

— Трябва вече да си имаш жена. Време ти е, даже закъсняваш.

Ибрахим не можа да му отговори: „Имам си, едно чернокожо момиче, Карадут“. Наведе глава и засрамено измънка:

— Принце…

— Няма нищо срамно в това. Мъжът не може без жена. Както и да е, не се притеснявай, току-виж някой ден ще имаме честта да ти вдигнем сватба!

Сватба ли? Какви ги приказваше този Сюлейман? Къде се е чуло и видяло на роб сватба да се вдига?

* * *

Ибрахим беше обект на внимание колкото за Сюлейман, толкова и за майка му Хафза султан. Тя често търсеше поводи да си поприказва с него. В определени кратки срещи зад живия плет, без да се виждат един друг. Няколко пъти Хафза султан канеше Ибрахим и в своите покои. И тогава помежду им се поставяше един инкрустиран със седеф параван. Струваше му се смешно и го напушваше смях, но вътрешният глас го предупреждаваше: „Събери си ума в главата! Какво си мислиш — че можеш да седнеш срещу съпругата на могъщия падишах и да си приказваш с нея сладки приказки, така ли?“.

Имаше право. Можеше да бъде приятел на принца. Можеше да язди такъв великолепен кон като Парга. Можеше да се облича в коприни и лен. Можеше да носи пръстени — единият, подарен от Сюлейман, другият — от майка му. Но това не променяше нищо. Той беше роб. Там беше по волята на Сюлейман. Омръзнеше ли приятелството им на Сюлейман, начаса можеше да изчезне.

Това си го беше набил хубавичко в главата. В същия миг, когато му казаха: „Валиде се интересува от теб, ще се срещнете в градината“, той реши да спечели приятелството и доверието на Хафза султан. Сигурно беше ужасно умна жена. И много опасна.

Тя седеше в голямата градина, на сянка в беседката. Край нея имаше куп жени и момичета. Някои от тях бяха насядали по ниските пейки срещу нея, други — направо на земята, в краката на султанката. Всички държаха в ръцете си някакво ръкоделие.

Ибрахим забеляза отдалече съпругата на падишаха. Главата ѝ беше покрита с бял воал. Така и не можеше да разбере красива ли е или грозна, тъй като не виждаше лицето ѝ. Но си личеше, че е стройна, висока, миловидна и изящна жена. Дотича прислужница и прекара Ибрахим пред беседката. Стана му смешно, като видя как добре са го измислили — така, че Хафза султан да успее незабелязано да го огледа отвсякъде. Настаниха го да седне на един стол извън беседката, точно зад мястото, където седеше тя. Не можеха да се виждат един друг, тъй като между тях имаше стена от преплетените разлистени клони на живия плет.

— Синът ни е много впечатлен от вас. Много ви хвали.

— Негово Превъзходителство принцът е безкрайно великодушен.

— Бързо сте усвоили езика ни. Явно сте имали много добър учител.

Ибрахим веднага схвана намека ѝ: „Има предвид Ферахшад!“.

— Когато дойдох в чифлика, бях малко момче. Касъм ага и госпожата се отнасяха с мен много добре. Наеха учители да ме образоват.

— Чухме, че сте девширме[30]? И този въпрос беше намек. Всеки, който ставаше господар на девширме, отговаряше за неговото израстване. Идеше му да каже на султанката: „Ами разбира се, че ще се погрижат за това!“.

— Като съвсем малък бях отвлечен от пирати. Първо ме продадоха на един търговец на роби, а две години по-късно — на един бей, който събираше девширмета.

— Как се казваше, знаете ли?

Въобще не го беше забравил. И нямаше да го забрави. Щеше да си стои на определено място в главата му, докато не му вземеше душичката: Сатаната! Без малко щеше да изтърси: „Ами, казва се така, както аз сам го нарекох на вашия език!“. В последния миг се сдържа. Това си беше негов проблем. Никой не идваше да му се бърка и никого не биваше да замесва. Сякаш тя щеше да го види през плета как си вдигна раменете.

— Както му казвах, госпожо. Бях малко момче. „Господарю“ му виках. Притежаваше тимар[31].

— Разбрах. Къде се намираше неговият тимар?

— И това не го знам, господарке. Беше някакво плато. Много хора имаше този бей.

— Сигурно и при него сте се научили на много неща?

Ибрахим вътрешно се засмя. Че как да не се е научил!? Мъката, ругатнята, псувнята, фалаката. Че един бей може да бъде по-жесток и от пирата. Да те колят. Да стоиш пред прага на смъртта. Да изгаряш от пламтящата жажда за мъст. Да се заклеваш, че вместо да умреш ти, ще вземеш неговата душа… На всичко това се беше научил все при него.

Нещо се размърда зад живия плет.

— Сюлейман не се сприятелява лесно — изведнъж смени темата Хафза султан. И продължи: — Не му и трябва. Това е правилното. Нашият син е престолонаследник. На принцовете им трябват не приятели, а учители, прислуга.

Ето какъв бил проблемът!

Тя открито му казваше: „Знай си границата. И не я преминавай!“.

— Имате право! — отвърна съвсем спокойно. — Ние също се отнасяме към нашия господар принца не от позицията на приятел, а като негов предан слуга.

Чу я как въздъхна.

— Ето, това е държавата. Този, който е начело, не може да се възползва от свободата. Не допуска да бъде избиран като приятел или враг. Той е, който избира всичко. Понякога все си мисля кое е по-добре — да си кон или налбантин.

— Съжалявам, господарке! Тъй като никога не съм бил кон, не знам как да ви отговоря. Такива като мен винаги са били налбанти.

Зад живия плет се разнесе смях. Хафза султан се опита с едно-две покашляния да го прикрие.

— Имате готов отговор… Синът ни не е сгрешил, че ви е взел на служба при себе си. — Замълча за малко, после допълни: — Никой не може само с пушка да стане господар. И за никого не е унижение да бъде слуга на един завоевател! Не забравяйте думите ни!

Ето какво било! В този момент разбра връченото от султанката послание.

„Моля, моля, ще го помня като майчински съвет. Нали и аз затова съм тук! Да служа на един завоевател и чрез него да се издигна!“

— Имате вълшебен музикален инструмент.

— Вълшебството не е в инструмента, а в душата на този, който го слуша. Толкова много хора дори не са чули, че мога да свиря на инструмент, който се възприема като вълшебен.

Иззад живия плет се дочу неясен женски брътвеж. Явно си говореха за него. Не след дълго Хафза султан каза:

— Момичетата желаят някой ден да посвирите за тях. Паргалъ, те, изглежда, искат да разберат дали душите им искрят или не.

Зад преградата зазвънтя кристален смях.

Ибрахим не остана по-назад от шеговития тон:

— Озарени от вашия блясък, господарке, душите на всички тях искрят ли, искрят!

— Както и да е! — въздъхна Хафза султан. — Сигурно сте чули, че чифликът на Касъм ага беше продаден?

Какво!

Продаден!

Чифликът продаден?

Ибрахим занемя. Продадено ли беше мястото, което смяташе за свое гнездо?

— Но защо?

— Не знам защо. Госпожата изневиделица го решила. Преди месец го продала и заминала.

Заминала! Ферахшад заминала! Никога и през ум дори не му беше минавала мисълта, че тези две думи могат да застанат една до друга.

Светът се сгромоляса върху него. Ферахшад можеше да му се сърди, да го отбягва… В края на краищата щеше да ѝ мине.

Но да го остави и да замине…

Сякаш стотици, хиляди ками прободоха гърдите му.

— Знаехте, нали?

Тя очакваше отговора му.

— Не, госпожо… — едва промълви. — Не знаех.

— Така ли? Ето че го научихте от мен. Госпожата е заминала.

Госпожата заминала! Ферахшад вече я няма!

XXXVIII

АВГУСТ 1514 Г.

Дни наред мисли и размисля и най-накрая си каза, че това беше най-доброто решение — Ферахшад да го захвърли и да замине.

Госпожата му беше обидена. Тя захлопна вратата си зад него. Той също се държеше на разстояние. Но и двамата знаеха, че това няма да продължава така. Колкото той копнееше като луд за нея, толкова го зовеше и нейната душа. И двамата знаеха, че един ден щяха да се хвърлят в обятията си.

И че това щеше да навреди и на двамата.

Излезеше ли наяве тайната им връзка, Ибрахим щеше да бъде изгонен от рая, в който живееше сега. Тя беше постъпила по най-правилния начин, беше изрязала и изхвърлила раната. Нямаше вече никаква опасност.

Ранен беше, но в края на краищата заздравяваха дори и най-кървящите рани. Освен това безметежният му живот в рая щеше да му донесе скорошно оздравяване.

Само че Ибрахим се страхуваше. Защото се беше научил, че животът не може безкрайно да плува само в щастие. Нищо на този свят не беше безкрайно. И животът, и щастието. Всяко нещо си имаше край. Рано или късно щеше да настъпи краят и на настоящото щастие. И се страхуваше.

В началото на лятото изведнъж над главите им надвиснаха черни облаци. Ставаше нещо, което Ибрахим не можеше да си обясни. Хората бяха напрегнати. Дори и принц Сюлейман нямаше настроение. Отначало свърза това с наближаващия момент Гюлбахар да роди. Но все пак не само той беше угрижен и намръщен. Хафза хатун също не слизаше в розовата градина от доста време. Не викаше и него при себе си. Всички се държаха странно — и по двора, и в конюшнята, и на пазара. Хората сякаш очакваха нещо.

Сюлейман беше страшно напрегнат. Не излизаше както преди на лов. Мяташе се на коня и зачезваше. Не уцелеше ли с изстреляната стрела, казваше:

— Е, хайде! Връщаме се. Подарихме живота на тази газела!

След някой и друг ден Ибрахим поиска разрешение от принца и слезе до Сарухан. И по улиците тегнеше същото напрежение. Сякаш онзи народ, който си подхвърляше шеги, който си подвикваше, а като му кипнеше ядът, се хвърляше в спорове и кавги, беше изчезнал, а в града, покрай зидовете, по сенките бяха накацали по групи, по групи някакви други, шепнещи си хора.

Както се разхождаше из пазара, настъпи трескаво раздвижване. Насред площада някакъв мъж заудря с токмака по барабана си.

Дум-дум… и пак дум-дум!...

От любопитство Ибрахим също се смеси с тълпата.

— Хей, народе!.. — извика глашатаят. — Нашият санджакбей принц Сюлейман казва, че…

Изуми се. Сюлейман? Така ли, с тъпан, съобщаваше нещо, което не беше споделил с него?

Дум-дум… дум-дум!...

Както на всички други хора, и на Ибрахим му стана интересно какво е казал принцът. За миг около глашатая се струпаха стотици хора.

— Нашият падишах, господарят, султанът на султаните Селим хан, каза само веднъж: За никого няма позволение и прошка, ако промени нещо! Всеки, който се съмнява в казаното от господаря и още не го е чул…

Дум-дум… дум-дум!...

— …заслужава смърт!

Нищо не разбра. Какво означаваше това пък сега?

Отговори му глашатаят след още едно-две думкания:

— Принц Сюлейман казва: Великият везир Коджа Мустафа паша, който не чуваше думите на нашия баща султан Селим хан или ако ги чуваше, не ги изпълняваше, който дори дръзваше да ги променя, намери вечен покой…

Дум-дум… дум-дум!..

„Леле-мале! Смъртно наказание ли?“ — замисли се Ибрахим.

— Печатът на нашия господар сега е в Херсекли Ахмед пашаааа!

Това беше! Животът на един приключваше с две думи, пред друг се разтваряше широко вратата към просперитета. „Не забравяй това! — каза си Ибрахим. — Със заповед на падишаха в Османско не бива шега! Излезе ли веднъж от устата му, или ще я изпълниш, или ще умреш! Няма средно положение!“

Дум-дум… дум-дум!...

— Хей, народе! Принц Сюлейман казва, че… нашия господар падишахът… син на преселилия се в рая султан Мехмед хан Завоевателя, наследник на преселилия се в рая султан Баязид, нашият падишах, владетел на Анадола и Румелия, острият ятаган на Великата Османска империя, славният герой от бойните полета султан Селим, обещава: ще смачка змията Сафеви! Всеки да чуе, всеки да разбере!... Които са чули, да го съобщят на онези, които не са чули!...

Ибрахим се огледа наоколо. Притаили дъх, хората се бяха вторачили в глашатая. Какво щяха да чуят, какво щяха да разгласяват?

Ето, в османската държава едно го дразнеше най-много. Нещо, което можеше да се каже с една дума, те го въртяха и сучеха така, че да го докарат до двадесет изречения. Не защото не умееха да говорят кратко и ясно, а за да се правят на велики. Какво си мислеха, че ако кажат нещо стегнато, ще опетнят великолепието и мощта си ли?

Дум-дум… дум-дум!...

— Скоро тръгваме на военен похооод!

В този момент хората от площада надигнаха едновременно глас:

— Велик е Аллах! Велик е Аллах!

И започнаха да се прегръщат един друг.

Глашатаят можеше да ги накара да млъкнат единствено с думкането на тъпана:

— Армията… е готова за похода… Трепери, хей, Сафеви шах Исмаил, трепери! Султан Селим хааан пристигааааа! През планини, през поля, през реки — пристигааааа! Да видиш, хей, Исмаил, да видиш храброст, да видиш героизъм, само гледаааай!

Пазарът полудя от радост. Глашатаят раздрънка тъпана си и пое към другите краища на Сарухан да съобщава, че бащата на принц Сюлейман тръгва на война, а младежите започнаха даже да целуват ръце на по-възрастните. Те пък се скупчиха покрай чешмите да си разказват спомени от време оно, когато те тръгваха на война.

„Що за хора са тези турци!“ — възкликна в себе си Ибрахим.

* * *

Юни и юли преминаха в напрегнато очакване. Никой не го казваше, но нямаше човек, който да не знае, че в резултат от войната, в която султан Селим и шах Исмаил щяха да се хванат гърло за гърло, едната от двете страни щеше да бъде заличена от картата на света. Който загубеше, щеше да е загубил завинаги и щеше позорно да слезе от историческата сцена. Който спечелеше, щеше да се увенчае с бъдеще.

Една вечер Ибрахим се обърна към принца:

— Не го разбирам. Не сте ли роднини със Сафевидите?

— Така е.

— Значи те също са турци?

— Турци са.

— Тогава? Защо?

— Различни сме. Нашите пътища се разминават по отношение на религия и вяра.

— Какво значение има това? Защо двамата владетели искат да се унищожат един друг, щом са от една кръв, от едно потекло? Не може ли да проявят повече разум и да се разберат помежду си?

— Да се разберат ли, Паргалъ?

— Да се разберат, принце. И бездруго Османската империя е стъпила вече на запад. Може Западът да е на Османската империя, Изтокът — на Сафевидите. Една огромна турска империя, без начало и без край. Една потомствена родова империя, в земите на която слънцето ще изгрява в единия ѝ край, а в другия ще залязва…

— Нима светът е толкова огромен, Ибрахим?

— Много повече!

Сюлейман завъртя глава на две страни, за да покаже, че не възприема тази идея.

— Обаче този твой голям, както казваш, свят се оказа толкова малък, че в него няма място за двама турци.

В същия миг очите на принца заискриха.

— Паргалъ, изглежда, такава е съдбата на турчина. Често се случва да ни се стоварят върху главите родови вражди. Слушай да ти разкажа последната от тях.

Присви очи.

— Някъде там, далече-далече зад земите, които ти наричаш Изток, много по-далече оттам, откъдето моят праотец Ертугрул Гази е тръгнал, за да дойде по тези места, някога живял владетелят Тимур. А начело на Османско — прадядо ми Баязид хан. В земите, откъдето си дошъл ти, го наричат Йълдъръм[32]…

Позамълча. После надълго и нашироко му разказа по каква линия са роднини и че съперничеството им и поредицата от войни помежду им не са били личностни, а политически.

— Отначало османлиите имали надмощие. Прадядо ми султан Баязид като светкавица обикалял сред редиците на армията си. Започнела ли някоя да се отпуска, той се озовавал там и окуражавал войниците. Ханът на османлиите още не знаел какво става с войската на Тимур, гледа — отишла някъде. Тъкмо се зарадвал, че съдбата предрешила изхода на войната, преди да дочака и вечерта, когато се разнесло гръмотевично боботене… — Принцът въздъхна. — Нашите отначало помислили, че става земетресение. Явно Аллах не искал да се пролива роднинската кръв на двамата владетели от едно и също потекло, така си го обяснили. Но като погледнали, що да видят — от другия край на равнината се вдигнал облак от прах и идвал точно срещу тях. Тропотът и облакът все повече се приближавали. И изведнъж сред дим и пепел се появили такива гигантски чудовища, каквито до този ден не били виждали. Имали огромни зъби и отпред на главите си — дълги мощни носове…

— Слонове!

Сюлейман така беше погълнат от легендата, която разказваше, че дори не го и чу.

— Чудовищата били толкова грамадни и силни, че разпаряли със зъби коремите на войниците, с дългите си носове вдигали във въздуха изпречилите се отпреде им коне и ги удряли в земята. Не минало и половин час, воините на Баязид хан се разбягали.

— И Ханибал разгромил Рим със слоновете си.

— Знам! — потвърди с глава принцът. — Чувал съм го от моите възпитатели. Слоновете на Ханибал премазали Рим и си отишли. А слоновете на Тимур продължили да рушат Османско.

— Ето и аз това казвам, принце. Ако се бяха споразумели, тези работи нямаше да станат.

— Имаш право — въздъхна принцът. — Само че понякога хората са принудени да правят не това, което трябва, а което не трябва. При това, ако не беше това тяхно унищожително съперничество, онзи нямаше да е Куция Тимур, а Баязид хан нямаше да е Светкавицата. Знаеш ли, Паргалъ, историята е много жестока. Възвеличава победителя, а победения — презира. Само че, макар и рядко, се случва да възвеличае победения като точно такъв победител.

Ибрахим нищо не каза. Само си помисли: „От гордост! Целият им род са толкова горди, че точно тази гордост някой ден ще им изяде главите“.

* * *

Почти всеки ден пристигаха новини от настъпващата в земите на Сафевидите армия. И Сюлейман току привикваше Ибрахим да му разкаже събитията от фронта.

— Слушай! Баща ни настъпва, Исмаил пали селата, пали нивите и бяга. Падишахът е изпратил като подарък на тази змия една роба, тояга и пояс, за да го обиди.

— Че подарък може ли да обижда?

Сюлейман се разсмя на глас.

— Дедите на Исмаил са седнали на трона не със силата на ятагана, а като са се престрували на дервиши. Дервишите носят роба, препасват се с пояс. Ходят с тояга в ръка. С този си подарък господарят иска да му каже: „Ти не си воин, а най-много да си един жалък дервиш“. Има и писмо, което бълва отрова. Слушай какво казва баща ми на Исмаил: „Тези, които са се докопали с трудности до трона, трябва да знаят как да превърнат гърдите си в щит срещу стрелите. Любимата, така наречената империя, разрешава да я целува воинът, който може да целуне своя ятаган“.

Ибрахим се учуди. Значи и във враждата си проявяват аристократизъм. И когато нападат, и когато бягат. Внезапно Ибрахим си даде сметка, че откакто дойде в Сарухан, научи много неща. Гледаше на света, на хората, на живота, дори на себе си по друг начин. Геройските подвизи на Александър вече не му се виждаха толкова велики, както преди.

Не мина и седмица, когато Сюлейман се появи с намръщено лице.

— Господарю? Какво има?

— Исмаил! Оня ден, Паргалъ, нали ти прочетох изпратеното от баща ми писмо. Шахът също му върнал отговор.

— Отговор ли?

„Значи тези, вместо да се бият, си разменят писма!“ — си каза наум.

— Да. Една кутия дъвки с опиум и послание от три реда…

— Какъв смисъл е вложил в дъвките, принце?

— Нали който употребява опиум, има красиви видения. И шахът иска да каже на баща ни: „Надрусал си се с опиум, въобразяваш си!“.

— Ами писмото?

В него казва така: „Пиша ти това писмо по време на ловните си забавления, които удължих с най-голямо удоволствие. Свободен си да постъпиш с пратеника ми както желаеш!“. Разбра ли сега?

Нищо не беше разбрал. Сюлейман го усети по погледа.

— Той унижава и баща ми, и армията ни, като заявява: „Твоето нападение не ме интересува, не ме е страх от теб. Аз си гледам удоволствията, забавлявам се!“ Не можа ли да разбереш сега? Висша политика. Трябва добре да я усвоим. И аз, и ти! Като му дойде времето, ще ни притрябва.

И Ибрахим смяташе така. Наби си го в главата. Току-виж му притрябвало един ден. Тази размяна на писма, изразите на двамата владетели, образите им! Бяха го омаяли. Това беше по-фатално и от воюването.

— При това положение баща ви, тоест господарят ни, какво ще прави?

— Ще гони Исмаил. А шахът ще бяга. Тези дни баща ни се придвижва към долината на Чалдъран.

— Ами пратеникът? — попита Ибрахим. — Онзи, пратеникът на шаха… Нали в писмото до господаря Исмаил му казва да направи с пратеника какво си ще. Какво стана с него, знаеш ли?

— Изпратили го откъдето дошъл.

— Изпратили го обратно? — учуди се Ибрахим. Той очакваше да му каже: „Убихме го“.

— Да. Името му е Шахкулу[33]. Баща ни написал, че му връща обратно пратеника. Но без уши и без нос, разбира се!

Същата нощ Ибрахим не можа да заспи. Това, което чу от Сюлейман, държавните и политически дела, тази изпипана като бродерия висша дипломация — всичко това го изплаши. Душата му се стегна. Ако съдбата му го беше оставила в Парга, щеше да стане най-опитният рибар. Щеше да улавя неулавяни досега риби, щеше да се опълчва на Посейдон, също като баща си. Можеше да отиде във Венеция, търговец да стане. Можеше и да забогатее. Да притежава кораби, да пренася подправки и коприна от Индия и Китай. Дори в чифлика на Касъм ага да беше останал, пак щеше да има надежда и бъдеще за него. При това беше любимецът на Ферахшад. Тя непременно щеше да го направи надзирател след Халил ага. Той щеше да ръководи чифлика, парите, търговските работи, наемната ръка, селяните, чаршията, пазара… Нали госпожата казваше: „Какъв ти роб!“; и той щеше да забрави, че е купуван и продаван, щеше да си живее като бей, скрил дълбоко в мозъка си, в сърцето и душата пламъка на отмъщението. Денем щеше да гали земята, напращелите с грозде салкъми, а нощем — Ферахшад.

Но тук… Тук той нямаше никакво бъдеще. Какво бъдеще можеше да има, какво можеше да реши за себе си някой, с когото се разпорежда принц? Разкош? Хубаво! Но трудно можеше да го притежава, даже — невъзможно! А и да го притежаваше, трябваше да го пази. Не му оставаше нищо друго, освен да се възхищава на тези хора. Отдавна разбра, че не може да стане Александър. Освен това вече охладня към това избрано по достойнство за себе си име, охладня от деня, когато разбра, че човекът, който му почерни живота, който пося семето на омразата в детското му сърце, го нарече Александър, само че във варианта на същото име по тукашните земи. И ето на — той стана Ибрахим! Или — робът Ибрааам!

Един роб може и да си има надежди, които да надхвърлят рамките на мястото, където е въдворен. За него обаче тук нямаше нито мечта, нито надежда. Не беше възможно дори и да застане до един завоевател, както казваше Сюлейман, и да бъде неговата дясна ръка. Единственото нещо, което можеше да прави, беше да живее ден за ден и да чака мига, когато щеше да се събуди от този сън.

Призори, полузаспал, полубуден, сънува от черни по-черни сънища. Като се съмна, очите му бяха зачервени до кръв. Изруга се сам: „Ставай! Ставай и се стягай! Толкова ли бързо ще се предадеш? Извади и захвърли оня Александър от главата си. А ти бъди Паргалъ Ибрахим! Сложи началото на приказките и легендите: „Имало едно време един Паргалъ Ибрахим…! Тръгвай! Има още толкова много да се учиш от Османската династия!“

XXXIX

ОДРИН, КОНАКЪТ КРАЙ МАРИЦА

АВГУСТ 1514 Г.

Откакто Хатидже султан се пресели в Одрин, султан Селим осведомяваше и нея за събитията. През ден изваждаше от напредващата си армия по двама пощальони. Единият хващаше пътя към Сарухан. Върху запечатания пергамент в пазвата на вестоносеца пишеше: „За сина ни принц Сюлейман“. Другият подкарваше коня си към столицата. А оттам — към Одрин. Към конака, който падишахът построи специално за Хатидже султан там, където се вливат една в друга реките Тунджа и Марица.

Като се върна от Бурса, смутната атмосфера в столицата не беше в състояние да ѝ успокои душата. Полутъмните коридори на Стария дворец, мрачното здание, празните и студени салони, останали още от Византия — всичко това я потискаше. Не можеше да си отърси мисълта нито от Пойния славей, нито от Джевахир.

Ако някоя придворна ни в клин, ни в ръкав я попиташе: „Спомняте ли си, султанке, как Джевахир изваждаше иглата от гергефа?“, в сърцето ѝ пламваше пожар. Или пък ако ѝ сервираха от оня сладкиш с тиква и много орехи, който Джевахир много обичаше…

Забрани всичко: никой нямаше право да обелва и дума какво помни за Джевахир, какво е обичала. Добре де, ама това момиче не ѝ излизаше от главата. На собствения си ум, на собствената си душа не можа да забрани.

Чуеше ли славей да запее, дъхът ѝ секваше. Веднага се замисляше на коя ли роза се посвещава. На онази, жълтата ли? Или на гордата червена роза, която е вирнала глава ей там, по-отпред? Със сигурност не беше посвещение за Хатидже. Славеят, който щеше да кацне на нейните вейки, вече го нямаше.

Покоите ѝ имаха изглед към гората зад Стария дворец и сутрин я събуждаха трелите на славеи. За да не ги чува, тя се премести. От новите си покои виждаше градината с басейна отпред и пътя, който водеше към Новия дворец. И нейното сърце беше замряло както тази картина пред очите ѝ. „О, съдба! С какво не ти угодих, та стоварваш върху Хатидже удар след удар. Не ти ли стигна, че още като невръстно дете ме направи булка, та да не позволяваш лицето ни да се усмихне? Що за злоба питаеш към мен, та не ти стигна, че откъсна душата на моята душа, ами погуби и сиротната Джевахир?“

Понякога гневът ѝ прерастваше в бунт. „Хайде! — крещеше без глас и вдигаше глава към небето. — Прави каквото ще правиш! Ако е останало още нещо за вземане, вземай го! Удряй по Хатидже, удряй!“

В същия миг се сгърчваше от разкаяние. „Ако е останало още нещо за вземане, вземай го!“ Обземаше я паника: „Смили се над мен, Аллах, как можах да го кажа? Какво имам още да ми взема? Моята валиде, баща ми, брат ми. Други три души, освен моята. О, Аллах! — захлупваше се тя на молитвеното си килимче. — Прости на своята слугиня Хатидже! Отдай го на неописуемата мъка, на угризенията на съвестта ми, на младостта ми! Имам още три души, възнагради ги с дълъг живот, крепко здраве и бодър дух. Не наказвай тях заради моя бунт. Виж ме, аз съм тук. Довърши си работата. Взе ми половината душа. Вземи и останалата половина. Готова съм да умра. Вземи мен! Събери ме с моя Поен славей!“

Сега пък като вихър я разтърсваше следващото разкаяние. Ами Небиле?

Трябваше да живее — заради Небиле!

Цялото щастие, което съдбата реши, че ще ѝ дойде много, трябваше да отиде при Небиле. Ето затова Хатидже трябваше да живее, трябваше да се държи здраво на крака.

Ако трябваше да живее с жадуващо за възмездие и преливащо от болка сърце, и това щеше да направи.

Тук обаче се задушаваше — от дворцовата суета, от превземките на царедворците, от лицемерието им, от фалшивите усмивки и почести, от най-важните мъже, които в присъствието на падишаха се просваха на земята в краката му, а като излезеха оттам, се сдушваха коварно до някоя стена и започваха да го одумват: „Ах! Ах! Това не е падишах, а разбойник! Къде са добрите обноски на баща му, преселилия се в рая Баязид хан!“

Още със завръщането на господаря в Истанбул се разрази истинска буря. Това означаваше още повече смърт, още повече страх. Когато каза, че не иска да стои повече в столицата, стана нещо съвсем неочаквано. Султан Селим не ѝ отказа.

— Къде иска да отиде нашата принцеса?

— Ако господарят ми позволи, на някое усамотено, тихо място.

Баща ѝ дълго се смя:

— Усамотено и тихо място, а, Хатидже? — Изведнъж султан Селим стана доста сериозен: — Познаваш ли такова място?

— Да. Одрин. Обичам го.

— Дворецът навсякъде си е дворец. Няма разлика дали е в Истанбул или в Одрин. Клюки, интриги… Всичко е еднакво. Защото и хората са еднакви.

— Затова аз също не желая да живея в Одринския дворец.

Този път падишахът се обърка:

— Така ли? След като Исмаил е пуснал по петите ти своите шпиони, няма по-сигурно място от двореца.

Не забравяше да го погледне с наведена глава. Намръщената физиономия на баща ѝ полека-лека се смекчи. В този жест той веднага схвана неизказания ѝ вик: „Какъв смисъл има, татко, да бъда на сигурно място, след като моят любим си отиде? Смятай, че съм умряла. Няма никаква разлика“.

Никога не си бяха приказвали на тази тема. Селим само беше възкликнал при портата на Бурса: „Поен славей, а?“ Но погледите му го бяха издали. Във всеки случай не му и трябваше след това да пита и разпитва. Най-малкото женските дрехи върху Фехим Челеби издаваха тяхната неизживяна връзка. Но изобщо не ѝ го натякна. Може да си е помислил: „Нали аз я дадох за булка още като дете, какво право имам сега да я съдя, че си е дала сърцето и се е влюбила в друг“.

„Жалко! — казваше си пък тя. — Колко жалко, че за да разбера какво ярко и нежно сърце носи баща ми под маската на гнева, трябваше да стигна до прага на смъртта и да се върна оттам! И до смъртта на Джевахир и Фехим Челеби!“

— Валиде осведомена ли е, че искаш да се преместиш в Одрин?

Толкова важно ли беше това? Нима можеше след толкова преживени нещастия все още да има права над нея една майка, която не се възпротиви да дадат на мъж момичето ѝ, непознало още какво значи цикъл? Преди да даде онези две скъпи жертви, положително щеше да си мисли и да говори така. Сега обаче Хатидже си даваше сметка, че се е променила, и то доста. Онова нещо, наречено предопределение, не признаваше дали си владетел, падишах, султан. Правиш това, което ти е изписано на челото. „Господи, колко несправедливо съм обвинявала майка си за онова, което ми се е случвало. Майка Хафза ли щеше да изтрие написаното върху челото ми и на мястото му да изрисува с букви думата щастие? И да ме ориса: „Нека моята дъщеря, принцесата, да бъде винаги щастлива!“

— Ако господарят разреши, валиде няма да остане очарована от моето заминаване в Одрин. „Става това, което е решила съдбата“ — казва тя в писмото си. Където и да съм се скриела, шпионите пак щели да ме намерят и да дойдат там. Дори и в двореца на баща ми. Затова смята, че няма разлика между Истанбул и Одрин. И аз мисля така.

Падишахът завъртя глава. Това бяха присъщите на Хафза думи. Спомни си деня, когато ѝ каза, че ще омъжи съвсем малката Хатидже.

— Грехота е, Селим хан! Хатидже е още дете.

— Принуден съм. Ако не я омъжа за Искендер паша, той ще ме постави в безизходица пред баща ми и братята. Той е човекът, който може да ми осигури трона.

Хафза го беше погледнала с презрение. Като си спомни този поглед, тогавашният срам избуя отново и му сграбчи сърцето. Колко унизен се почувства! Никой никога не го беше гледал така — нито преди, нито след това. Никой не се осмеляваше. И нямаше да се осмели. Но Хафза беше дъщерята на Кримския хан, той чудесно си знаеше кога и как ще бъде погледнат от нея.

— И моята Хатидже е жертвата, която ще принесеш за трона, така ли?

Срамът от тогавашния ден не се заличи в паметта му.

Той накара Хатидже да преживее страха, който никой друг не ѝ бе причинил.

Той накара Хатидже да изживее и срама, който никой друг не бе изпитвал.

Той бе и причината да наричат момичето му „болната“.

И причината да е нещастна.

И причината да не смее да погледне дъщеря си право в очите.

Той я уби още като дете.

Той, същият, който се опитваше сега пък да я опази от смъртта.

Човек не умира по хиляда пъти. Хатидже умря веднъж. Стана някакво чудо, по-точно ѝ се е сторило, че е чудо, пред нея се появи един голобрад челебия, когото нарече Пойния славей, но съдбата реши, че мъж, на когото да подарява цялото си сърце, ѝ идва в повече, и побърза да ѝ го грабне от самия праг на щастието. А той сега взе да ѝ говори за заплахи, за смърт. Напразно ли Хатидже се оприличаваше с Томирис? Освен че му казваше: „Татко мой, господарю, аз вървя с гол ятаган в ръка срещу смъртта!“, дъщеря му заявяваше още: „Аз вече съм Томирис. Така да се знае!“

— Добре, принцесо моя! Щом мислиш, че там ще ти бъде по-спокойно, върви! Но за известно време ще отседнеш в Одринския дворец. Ще наредя да вдигнат един конак на такова място, което ще ти харесва. Като го завършат, ще се пренесеш там.

Пренесла се беше.

Тук нямаше пойни славеи.

И рози!

Имаше само едно безспирно леко бълбукане от плисъка на двете реки. Същото като онова безспирно бълбукане на болката в сърцето ѝ.

А и писмата. След онези ужасни събития, между нея и батко ѝ Сюлейман се породи невероятна близост, въпреки че ги разделяха планини и реки. Почти всяка седмица Сюлейман ѝ изпращаше по едно писмо. Започваше с „Кестеняво момиче…“ Батко ѝ я наричаше така от дете заради цвета на косата ѝ — нещо средно между кестенявия и червения. „Кестеняво момиче, слез долу“, „Кестеняво момиче, качи се горе!“… Тя никога не се разсърди на Сюлейман, че се обръща към нея по този начин.

Хатидже си спомняше как на няколко пъти нарече батко си „гарван“. Но съвсем скоро се отказа. Макар че носът му беше едва забележимо гърбав, батко ѝ никак не приличаше на гарван. Колкото повече растеше, толкова по-хубав ставаше, по-хубав дори и от баща им. И тя започна да се обръща към него с „батко принц“. На Сюлейман му хареса. Сестра му го признаваше и като принц, и като по-голям брат.

После настъпи времето на разделите. Сюлейман се откъсна от дома, замина в Кефе, оттатък Черно море, чак в страната на Златната орда, санджакбей да става. Едно след друго се прехвърляше ту тук, ту там, за да подкрепи баща си в борбата му за трона. Той живееше все под прицел.

На дядо си. На чичовците си, които разпалиха срещу баща му войната за трона в цялата нейна жестокост. Даже сега не можеше да каже, че не е под прицел. Баща им е невротичен човек. Една клевета, една мълва, че единственият му син — престолонаследникът — гори от жажда за власт и е хвърлил око да му заеме мястото, бе достатъчна да го умъртви. С две думи, нито Хатидже имаше щастливо детство, нито Сюлейман. Хатидже беше детето жена. А Сюлейман — детето борец за трон.

Сега, след години, те се преоткриваха. Сюлейман ѝ изпращаше новините от Сарухан: какво е направил като санджакбей, каква благотворителност развива валиде, колко красиви са планините, горите… А и какви стихове е написал: „Погледни ги, Кестеняво момиче, дали ще ги харесаш? Добре ли са станали?“.

Не ѝ писа единствено за това, че Гюлбахар е бременна. Вероятно го беше срам. Или е сметнал, че ще засегне по-малката си сестра, така или иначе тя не можа да се сдобие с дете, макар че бе преживяла вече един брак. Хатидже научи от майка си, че ще става леля. „Принцесо моя! — ѝ каза Хафза султан. — Батко ти ще става баща. Гюлбахар бързо забременя. Коремът ѝ е до носа. Сюлейман взе да твърди, че ще бъде момче. Но ако питат мен, на път е момиче. Каквото и да е, добре дошло. Дано поне това да оживее. Сигурно помниш колко страда батко ти след смъртта на Махмуд.

Не можеше да си спомни. И не искаше да си спомня. Нищо не искаше да си спомня Хатидже.

Когато научи новината от майка си, тя написа писмо: Принце ага, или би поискал да те наричам вече „Принце баща“? Нека расте с майка и баща!

От няколко месеца, а може би от година, Сюлейман ѝ пишеше в писмата си за някой си Ибрахим. Наричаше го „Паргалъ“. Връстници били. По-рано само споменаваше за него. В последните си писма обаче непрекъснато подхващаше темата за Паргалъ, през всеки два-три реда ѝ описваше този човек. Ибрахим бил такъв, Ибрахим бил онакъв. Паргалъ свирел на нещо с лък, който го чуел, оставал като омагьосан. Дори и Гюлбахар, а ти знаеш, че тя не си пада много по поезията, по музиката — беше подчертал някъде, — изпада в унес, щом Паргалъ вземе в ръце своя инструмент. Моят син расте в утробата на майка си, заслушан в тези мелодии. Трябва да го видиш! Няма нещо, което да не умее да прави този Паргалъ! По-добре и от мен язди на кон и върти ятаган. Опъне ли лъка да пусне стрелата, уцелва елен право в сърцето. Още не съм видял досега улучени от Паргалъ елен или кошута да не паднат моментално на земята. Можеш да си говориш с него за военщина, за проблемите по целия свят, за всяко нещо. И аз дори забравих колко езици знае.

Роб ли?

Великият принц Сюлейман, единственият наследник на страшния падишах на Великата Османска империя Селим хан, бъдещият падишах, по-големият брат на Хатидже, другарува с един роб? За един роб ли обяснява: „Станахме много близки приятели“? Постепенно Хатидже започна да се ядосва. Нямаше излишно време да чете хвалбите за някакъв си роб. Едва се сдържаше да не напише някой ден „Какво ме интересува така нареченият Ибрахим?“. Но на Сюлейман пък не му омръзваше и не спираше.

Знаеш ли, Кестеняво момиче, какво направи оня ден Ибрахим?

Не прочете нататък. „Какво ме интересува?“ — измърмори си Хатидже.

— Султанчице! Султанчице…

Гласът на Небиле я откъсна от мислите, в които беше потънала.

Момичето дотича при нея разтревожено.

— Пак пристигна вестоносец от столицата. Да го поканят ли горе?

— Не!

— Но той може би носи писмо от господаря… — смотолеви Небиле.

— Добре де! — погледна я с топлота Хатидже. — Ти не стана ли сестриче на кака си? Вземи писмото и ми го донеси. Кой знае колко е изморен човекът. Да отиде да се нахрани, да си отдъхне хубаво!

Очите на Небиле заблестяха. Забрави, че се намира пред дъщерята на падишаха, и плесна с ръце от радост:

— Браво! Аз съм сестричето на кака!

Засрами се от смеха на останалите придворни. Наведе глава. Хатидже я погали по косата и тя бавно вдигна очи към нея.

— Ще го даде ли на мен?

— Ще го даде. Хайде, тичай!

Докато отиде, и се върна. Втурна се в стаята като вихър, размахвайки във въздуха запечатания пергамент. Настани се удобно в краката на Хатидже и едва тогава ѝ подаде писмото.

Тъкмо Хатидже посегна да го вземе, Небиле го дръпна назад.

— Ай, забравих!

Целуна припряно малкия пергаментов свитък, вдигна го до главата си и тогава го подаде на господарката си.

Хатидже разчупи печата и на един дъх прочете какво ѝ пишеше султан Селим. Ту се мръщеше, ту се смееше. Всичките придворни я бяха наобиколили в очакване да чуят новините от фронта.

— Слушате ли?

Дори със затаен дъх!

— Имперската ни армия достигна долината на Чалдъран.

Никой не знаеше къде е този „Чалдъран“, но всяка си представи по някоя и друга картина.

— Господарят, нашият баща, непрекъснато напредвал с войниците си, при това положение Сафеви шах изобщо не се появявал пред очите им.

— Бяга, бяга! — отново запляска с ръце Небиле, за да изрази радостта си.

Закимаха с глави и останалите момичета.

— Ще бяга, разбира се! — обади се една от тях. — Кой би устоял пред нашия господар, та и Исмаил да се изправи срещу него?

— Господарят много се ядосал. Написал писмо до Исмаил. Искате ли да ви прочета какво е написал нашият господар до шаха на враговете?

— Искаме!

— Молим ви, прочетете го, султанке!

— Слушайте тогава! Ето какво е казал падишахът: Исмаил, ни жив, ни умрял ли си? Ето ме, идвам! От седмици напредвам, без да зърна нито теб, нито войската ти. Повярвай ми и чуй съветите ми: Ако продължаваш да се криеш, не си мъж, така да знаеш! Свали си шлема от главата и вместо него се окичи с женско пече! Хвърли си бронята и тръгни с чадърче и ветрило! Точно така го е написал.

Някои от момичета започнаха да ръкопляскат. Други занареждаха изпълнени с хвалебствия думи.

— Нашият баща пише, че заедно с писмото е изпратил на Исмаил пече и чадърче.

Придворните се разсмяха.

След три дни в конака пристигна писмо и от Сюлейман. Докато го отваряше, Хатидже реши, че ако пак ѝ разказва за Ибрахим, просто няма да го чете.

Хатидже! Сестро моя, султанке! Кестенявото ми момиче…

„Аллах, Аллах!“ — притесни се тя. Сюлейман за пръв път започваше писмото си по-различно.

Тези напрегнати дни не щат да свършват. Търпението ми вече толкова се изчерпа — от една страна, да получа новини за победите на баща ни, а от друга — синът ни да нададе първия си вик. Понякога ми се струва, че полудявам. По-добре баща ни, тръгвайки за фронта, да беше взел и нас, своя син. Поне като въртях ятагана, нямаше да ми остава време за мислене. Слава богу, че Ибрахим е до мен. И за секунда не ме оставя сам с мислите и кошмарите ми. Той е моята надежда в отчаянието, светлината в мрака. Ибрахим…

— По дяволите!

Хатидже не дочете писмото. Смачка го в шепата. „Откъде ли се извъди този човек! Защо непрекъснато ми го хвали? Да не би?“ Хвана я срам от хрумналата ѝ мисъл. „Стига де! Как ли пък не!“

Няколко часа по-късно отново разгъна смачканото писмо от батко си, което още стискаше в ръка. Прочете още две изречения по-нататък, оттам, откъдето беше спряла:

…е моят компас. Такива хоризонти чертае пред мен, че просто няма да повярваш. Летя окрилен върху дорест кон. Препускам от победа към победа. Реших: никога няма да се разделя с Паргалъ, Кестеняво момиче, никога!

— Добре де! — промълви Хатидже. — Както щеш!

XL

ДВОРЕЦЪТ В САРУХАН

СЕПТЕМВРИ 1514 Г.

Новината за победата пристигна един следобед.

Ибрахим беше слязъл до конюшнята, следеше как конегледачите тимарят Парга. Сюлейман влетя при тях като вихър.

— Победа! Победа! В долината на Чалдъран змията е захвърлила короната си, трона си в краката на баща ни и избягала. Имперската ни армия навлиза в Тебриз! Паргалъ! — не млъкваше Сюлейман. — Това е победа с огромно значение! Княжество Дулкадир се преклони пред баща ни. Мамелюците повече няма да приемат помощта на Сафевидите. Пътят към Египет вече е отворен за османската държава. Отсега нататък няма кой да прегражда пътя на баща ни към сърцето на исляма.

Радостта, възторгът обзеха и него. Това беше заслужена победа. Беше видял как умело се използваха дипломацията и военщината. Реши да се заеме с натрупване на знания в тази насока.

По едно време, като вечеряха, Сюлейман се наведе към него и му прошепна:

— Видя ли, Паргалъ, как се става победител? Баща ни каза: „Страх ме е, че няма да остане място, което ще трябва да завоюваме!“

Ибрахим моментално се възпротиви:

— Забравихте ли, принце, какво си говорехме там, при Плачещата скала? Пред вас са Белград, Виена, даже и Рим!

— Надявам се да е така! — промълви Сюлейман с неподправена тъга. — Ако, разбира се, нашият баща не е завоювал и тях!

Ибрахим долови в тона му повече нетърпение, отколкото ревност. Онази вечер той също се включи в радостта и еуфорията. Напи се дори.

Тогава, за пръв път в Сарухан, грабна цигулката си не заради Сюлейман, нито заради себе си.

— Този път ще свиря заради Османската империя! — Езикът му се заплете и потъна във вика: — За нашия падишах победителя!

Нито Сюлейман, нито Ибрахим знаеха, че докато слушаше долитащите през прозореца ѝ мелодии, Хафза султан плачеше.

Ръцете на Махидевран Гюлбахар хатун лежаха върху корема ѝ. Бебето вече риташе. Заслушана в акордите на цигулката, тя прошепна. „Побързай, сине! Ела, увенчан с победата!“.

Ибрахим вече свали цигулката, но тези, които седяха на трапезата, останаха безмълвни. След малко принцът се обади:

— Личният ни секретар!

Всички се учудиха. Ами че той не беше там. Ибрахим се притесни — принцът остана толкова равнодушен към концерта му. Нима не заслужаваше една похвала, едно ръкопляскане? Само той можеше да украси победата на османската държава с игривите мелодии на хърватската песен. Но никой, значи, не ги бе усетил! Дори и Сюлейман! „Аз го чакам да ми каже нещо, а той тръгнал слугата си да вика!“

— Личният ни секретар! — отново прогърмя гласът на Сюлейман.

— Той не е тук, принце! — обади се един от сътрапезниците. — Веднага ще отида да го извикам…

— Лъжеш се! — спря го принцът. — Личният ни секретар е тук. Точно пред нас!

Учудването прерасна в недоумение.

Ибрахим се съвзе чак когато завистливите погледи се спряха върху него. Погледна въпросително към принца: „Аз ли?“.

— Еее? Няма ли да кажеш нещо? Паргалъ, ти си вече моят личен секретар!

— Господарю…

Ибрахим си даде сметка за това точно когато бейовете се заизнизваха пред него, за да мрънкат под носа си някакви поздравления. Знаеше, че онези, които не могат да го понасят, са много на брой. Сега обаче спечели и цял куп врагове. Единственото нещо, което не знаеше, беше това, че нямаше да бъдат последните.

* * *

Мюнире го чакаше. Още като влезе в стаята си, тя изскочи от тъмното.

Не стана нужда Ибрахим да затваря вратата.

Затвори я тя.

Щеше да му дойде добре една гореща любовна среща за финал на тази напоена с вино вечер на победата и на неговото издигане.

— Ела! — протегна той ръце към Карадут.

— Трябва да ти кажа нещо!

— После ще ми го кажеш. Сега ела! Изгарям!

Мислеше, че както правеше всеки път, тя ще обвие врата му с голите си ръце и ще притисне гърдите си в него. Не го направи.

— Бременна съм!

На Ибрахим му се стори, че го прободе стрела. Светкавично се обърна към Мюнире.

— Какво си?

— Не съм празна. Бременна съм!

Ужас!

„Проклятие!“ — кипна отвътре. Ето че краят на неговото щастие дойде. Довереникът на могъщия принц се сдобиваше с дете от една черна робиня.

— Сигурна ли си? Да няма някаква грешка?

— Сигурна съм.

— Но… не може да бъде!

— Ето на, може! Аллах е решил, че…

— Я стига! — сопна ѝ се той. — Знаеш, че това не е правилно, нали? Мюнире наведе глава. Знаеше, разбира се.

— Махни го!

„Господи! — възкликна Ибрахим без глас. — Аз ли го казах? Този глас моят ли беше?“

Карадут вдигна бавно глава, очите им се срещнаха.

Ибрахим стоеше пред нея като планина от лед.

— Махни го!

— Опитах!

И гласът на Мюнире сякаш не беше нейният.

— Еее?

— Не стана. Не става.

— Опитай пак. Да не вземеш да питаш някого: „Какво да правя?“ — в никакъв случай! Или вече си питала? Момичетата знаят как стават тези работи. Ти не знаеш ли!? Направи го пак. Опитай други начини.

— Всичко опитах.

— Може би си се отървала. Какво знаеш?

„Отървала си се!“ Понеже не можа да изречеш: „Може да е умряло — ето какъв израз измисли мозъкът ти!“

— Не е умряло. Сигурна съм. Мърда в корема ми. — Изведнъж хвана ръката на Ибрахим и я издърпа към корема си: — Виж!

Той рязко се дръпна:

— Стига! Казах ти!

Обърна се с гръб към момичето. Питаше се: „Господи, какво ще стане сега? Какво да правя?“

Същия въпрос зададе и тя:

— Какво ще правим, Ибрахим?

„И аз мисля какво ще правим, глупачке! — измърмори на себе си. — Да беше внимавала! Как да постъпя сега! Всичко ще се сгромоляса в мига, когато се разчуе!“

— На колко е?

— На три месеца.

Съвсем скоро коремът ѝ щеше да порасне. И да не кажеха на никого, той щеше да издаде Карадут, че е извършила грях. Сетне, естествено, щяха да я притиснат: „Кой ти направи това дете?“.

Най-накрая и тя щеше да се разприказва:

— Паргалъ Ибрахим!

Велики Исусе! Пресвета Дево Марийо!

Ибрахим си представи разочарованото и разгневено лице на Сюлейман.

Смразяващият поглед на Хафза султан изпод свъсените ѝ вежди право в лицето му.

Обърнатата гърбом към него Гюлбахар султан.

Счу му се и присмехът на неприятелите.

— Научихте ли новината, аги? Слугата на принца, дето не се отделя от него, щял да става баща… От една чернокожа прислужница.

— Еее, какво от това? Търкулнало се гърнето, намерило си похлупака! Роб с роб ще си поиграе, разбира се!

Кой знае за кой ли път се питаше: „Какво ще правя сега?“, когато умът му го засече: „Я стига с тия номера, Паргалъ! Ти го реши още в мига, когато момичето ти каза, че е бременно! Лъжа ли е?“.

Обърна се към Мюнире. Тя беше на прага да избухне в плач.

— Ибрахим… — изстена. — Смили се над мен…

— Добре — отвърна ѝ той с по-мек тон. — Станалото — станало. Сега трябва да си помисля. Теб не бива да те виждат повече тук. Сега отиди на нашето място в гората, чакай ме там. Заедно ще измислим някакъв начин, не се притеснявай. Сега обаче върви!

Карадут нищо не каза, само дълго-дълго се взира в очите на Ибрахим. „Господи, никога не съм виждал по-тъжно лице!“ — помисли си той.

Внезапно го хвана страх. Дали не е разбрала?

След малко момичето полека се присегна. Ръката на Карадут докосна неговата.

На Ибрахим му се стори, че някакво врабче е поискало да кацне на ръката му, но се е изплашило, изпърхало е с крила и е отлетяло.

Мюнире се обърна. Главата ѝ беше клюмнала към лявото рамо. Не можеше да има по-ярък израз на отчаяние и безнадеждност от този. Часове наред да му беше говорила, нямаше да може да ги обясни така красноречиво. Постоя неподвижна още малко. После се обърна и понечи да му каже нещо. Отказа се, пристъпи, прескочи прага и си излезе.

В тъмнината на коридора като че ли полъхна някакъв хлип.

Ибрахим остана загледан подире ѝ. После и той се изниза безшумно навън. Никой в Саруханския дворец, който продължаваше да се опиянява до лудост от победата, не забеляза как той прекоси двора и се отправи към гората. И да го бяха видели, кой щеше да потърси сметка от великия личен секретар на принца накъде е тръгнал по това време.

* * *

Дъждът рукна изведнъж. „По дяволите! — изруга Ибрахим. — Откъде се пръкна сега пък този дъжд?“

Валеше като порой на такива големи капки, че не знаеше къде стъпва.

Прогизна до кости.

С всеки миг ходенето по плувналата във вода поляна ставаше все по-трудно.

И никъде не я виждаше.

Толкова бързо ли беше вървяла?

Когато от възвишението надолу потекоха разпенени води, той се уплаши. Да не би да връхлиташе порой?

Тази нощ радостта и страхът вървяха ръка за ръка.

Там долу, навсякъде в Сарухан, всички — войници, хора, богаташи и бедняци — ликуваха за погрома на султан Селим над шах Исмаил в долината при Чалдъран. Исмаил беше вече шах без трон. И тронът, и короната му сигурно вече украсяваха шатрата на Селим.

А той, Паргалъ Ибрахим, беше вече довереникът на принц Сюлейман.

Но сега беше тук.

Искаше под този проклет проливен дъжд да попречи всичко това за миг да се изплъзне от ръцете му.

Внезапно се спря.

Чу риданията ѝ. Плющенето на дъжда дори не можеше да заглуши изтръгнатите от сърцето на Карадут стонове.

Изведнъж я видя.

„По дяволите! — изруга. — Така не е добре. Не мога да го направя, ако я гледам в очите!“

Мюнире стоеше изправена върху Плачещата скала.

Сякаш изобщо не усещаше дъжда. Ръцете лежаха безжизнени върху корема ѝ, отпуснати надолу към зейналата като бездънна черна пропаст долина. Дъждът бе угасил всякакви припламващи тук-там светлинки. Не се виждаше и сиянието на двореца в Сарухан.

Момичето пристъпи една крачка напред.

„Хей, какво прави тя!“ — запита се Ибрахим.

Ръцете на Карадут бяха още върху корема ѝ. Прегръщаше го така, сякаш искаше да опази посятото там негово семе.

Тя вдигна глава към небето, където трябваше да греят звездите. Там нямаше нищо. Нищо, което да я види, да я съжали, да я запази.

Направи още крачка върху скалата.

Ибрахим се стресна: „Глупаво момиче! Ще вземе да падне в този непрогледен мрак!“. Изведнъж се вцепени от споходилата го мисъл. Разбра. Карадут щеше сама да направи това, което той бе решил да ѝ стори! Да се отърве от него… Или да отърве самия него…

Ибрахим се свлече на земята. Дочу тих, нежен, разплакан глас. Мюнире си говореше сама:

— Не се сърди на баща си, бебче… Цялата вина е в мен… Мислех си, че мечтата ми е оживяла. Глупачка, как ли пък не! Как може човек да въплъти мечтата си?

Чу я как изпъшка.

— А и защо да идваш на бял свят, а? Да бъдеш роб като мен ли?

Още една стъпка… Ибрахим видя, че Мюнире нямаше къде повече да пристъпва. Карадут беше на края на Плачещата скала, протегнала глава над мрака.

Можеше да я спаси.

Достатъчно щеше да е само да ѝ извика, да ѝ каже: „Ела, остави го да живее!“

Можеше даже да се втурне и да я хване, да я дръпне от прага на смъртта.

За миг във въздуха увисна само шуртенето на дъжда. Този път дочу мълвенето ѝ:

— Ах, бебче! Може би съм прокълната, а, как мислиш? Виж какво ще ти кажа. За нас няма да има повече утро. Ние ще си отидем, той ще остане. Така ще го спасим. Ела, дай съгласието си. Да вървим на онова място, където няма разлика между падишах и роб, между богати и бедни, между красиви и грозни. Да си хванем ръцете и да се махнем от този свят. А? Какво казваш, бебче? Не се бой, майка ти ще е с теб. Няма да те остави. Даже… — Гласът ѝ секна. Задави я ридание. — …даже и под земята ще си лежим прегърнати заедно. Никой няма да ни раздели. Баща ти да се спаси. Поне на един роб да му се усмихне щастието…

Ибрахим се приближи още малко. Цял се тресеше. Естествено, не измокрянето му до мозъка на костите беше причината да трепери като луд.

Съвестта му крещеше: „Какво чакаш? Полудя ли? Тичай да спасиш момичето!“.

Умът му шепнеше на ухо: „Остави я, Паргалъ, сама да си свърши работата! Нямаше ли и без това ти да я хвърлиш долу от скалата? Ето на, не ти го оставя на теб!“.

Ненадейно Карадут се обърна назад, сякаш усети, че Ибрахим е зад нея. От мястото, където беше приклекнал, видя мрачния огън в очите ѝ.

„Не, нямаше да ми позволи! Вдън земя да беше потънал, и властта, и силата му! „Господи! — задави се в сълзи. — Какво стана с мен?“

Опита се да стане, кракът му се изпързаля. Не можа веднага да се изправи.

А като вдигна глава…

— Карадуууут! — изкрещя с все сила.

Карадут беше полетяла като птица над Плачещата скала. За миг размаха ръце във въздуха, сякаш да плесне с криле, после мракът я погълна. Погълна ги и двамата.

Ибрахим нямаше представа колко време стоя там.

Не можеше да повярва какво се беше случило.

Той беше изпратил Мюнире тук, за да се отърве от нея. Вероятно тя беше отгатнала намерението му по очите, когато в стаята го погледна за последен път.

Ако не се беше хвърлила сама, той щеше подмолно да се промъкне зад гърба ѝ и да я блъсне в пропастта. Нямаше друго спасение. Мюнире обаче не му позволи да стане убиец. Сърцето ѝ не би понесло да бъде убита от бащата на детето в утробата ѝ.

А и за какво ли му трябваше на това дете да живее повече. Тя какво можеше да му даде, ако го родеше! Окови ли, синджир ли, хомот ли? Какво, какво, какво?

Ибрахим никога не бе си и помислял, че ще стане така. Че толкова ще се срине, че толкова ще се измъчва. Дали точно когато е летяла, го е чула как извика „Карадут“?

Дъждът беше спрял. „Заличи греха, изми го и спря!“ — си каза той. Засмя се с болка. Да заличи греха ли? Че какво би могло да заличи такъв грях?

Изправи се, падайки, ставайки, пое през мрака. По бузите му течеше вода. Истински водопади! Добре де, какво беше това? Вече не валеше дъжд. Какъв беше този бълбукащ по бузите му порой? Едва сега Ибрахим разбра, че плаче. Прегърна мокрия плесенясал ствол на някакво дърво. И продължи да плаче, виеше и плачеше, крещеше и плачеше.

— Мамо! — простираше ръце в мрака. — Виж ме, мамо! Виж какво направи твоят малък невинен Жюстиниен, само и само да стане Паргалъ Ибрахим!

ВТОРА ЧАСТ

XLI

ШЕСТ ГОДИНИ ПО-КЪСНО

ОДРИН, КОНАКЪТ НА ХАТИДЖЕ СУЛТАН

СЕПТЕМВРИ 1520 Г.

Още не беше съмнало, когато в двора на конака се втурна конник. Слугите се разтичаха. Подковите зачаткаха върху каменната настилка така, че наоколо като светулки в нощта се разхвърчаха искри.

— Луд ли си бе, човек! — шепнешком го схока слугата, който се спусна и хвана юздите на коня да го усмири. — Как може да нахълтваш така по никое време в султански конак!

— Спешно е! — изхлузи се на земята конникът. — Веднага трябва да се срещна със султан ханъм!

— Да, беее! — присмяха му се другите слуги. — Аз пък трябва да се срещна с Негово Величество падишаха! И то спешно! Но той сега сигурно спи, а?

Конникът се поизтупа, пооправи външния си вид и настоя:

— Не се занасяйте с мен, аги! Спешно трябва да се срещна с Хатидже султан! Нося ѝ съобщение!

Той понечи да тръгне, но неколцина изпъчиха гърди пред него.

— Хоооп! Чакай малко! Кой си ти, какъв си? Откъде пристигаш?

— Името ми е непознато. Но щом искате, да ви го кажа. Наричат ме Бурун Копаран[34]. Защото докопам ли някого ей така… — Той ненадейно вдигна ръка и стисна носа на слугата точно отпред. — …хвана ли го ей така, късам и хвърлям! Затова ме нарекоха с това име!

Слугата със стиснатия между пръстите на пришълеца нос започна да се мята от болка.

— Нали ти ме попита откъде пристигам? От Чорлу идвам!

— Без мозък ли си бе, човек! — процеди през зъби един от втурналите се да отърват другаря си слуги. — Остави му носа на мира! Не виждаш ли, горкичкият даже не смее да викне от болка, за да не събуди султанката ни! Няма да я вдигаме заради някакъв си ездач, потънал в прах и пепел. Вземи, че иди да изпиеш една чорба в кухнята. Измий си ръцете, напличкай си лицето! А ние ще кажем на нейните наложнички да те извика в удобно за нея време. Ако пожелае, разбира се.

— Абе какви сте такива неразбрани хора! Или да откъсна още носове, а? Казвам ви, спешно е! Не мога да чакам наложничките ѝ да се събудят! Тичайте да ѝ съобщите. Иначе най-напред ще останете без носове, а после — и без животеца си! Да не кажете, че не съм ви предупредил!

Той пусна зачервилия се от болката нос. Посегна към другите слуги и те уплашено отскочиха крачка назад. Върху пуснатия нос за миг се появиха две бели като вар петна — следи от пръстите на конника. Начаса в тях нахлу кръв. А след нея носът на този човек стана моравосин.

— Отивайте! — повиши тон конникът. — Вдигайте когото щете. Но веднага кажете на Хатидже султан, че е дошъл вестоносец от великия везир Пири Мехмед паша!

Слугите мълчаливо се спогледаха. Този човек, изглежда, не си поплюваше. Видяха, че ако му откажат, техните носове ще пострадат. Носът на другаря им беше станал грамаден. Още му течаха сълзи от болка.

— Да се опитам аз! — подметна единият. — Ако стане, чудесно. Ако ли не, ще изчакаш.

Той се затича навътре, а останалите издърпаха пришълеца към другия край на двора, в кухнята. Тъй или иначе, там беше единственото място, където горяха свещници. Носеше се аромат на току-що сварена сутрешна чорба. По него конникът най-сетне усети колко е изморен и гладен. Докато чакаше султанката да го повика, една паничка чорба нямаше да му се отрази никак зле.

* * *

— Ефенди, ако съдим по това, че вдигнахте на крак всичко живо и ни събудихте в толкова ранен час, вероятно новината ви ще е твърде важна?

Хатидже седеше зад паравана с все още сънени очи.

Бурун Копаран направи от другата страна дълбок поклон пред невидимата жена.

— Султанке…

— Казали сте, че ви изпраща великият везир. Дано да е за добро. Нали Пири паша щеше да чака баща ни в Чорлу? Така се зарадвах, като получих вестта, че пристигат заедно в Одрин. Ние вече се подготвяме. Очите ми са отправени към пътя в очакване на победителя — нашия баща.

През квадратчетата на паравана тя забеляза, че по лицето му пробягна смущение.

— Говорете! Слушам ви.

— Ами… — засуети се той. — Нашият повелител…

Хатидже изведнъж изтръпна. Случило се беше нещо лошо! Обезателно има нещо лошо. Ужасът, който по-преди обхващаше сърцето ѝ в шепи и го стискаше в железния си юмрук, беше поизтлял. Сега обаче сърцето ѝ отново изстена, същият железен юмрук отново го сграбчи.

— За бога! — повиши глас тя. — Да не се е случило нещо с господаря?

— Неее! — опита се да я успокои човекът, който усети и през паравана тревогата ѝ. — Господарят… такова… напусна столицата и пристигна в Чорлу.

Ооох! Свитото от страх сърце на Хатидже този път подскочи от радост:

— Чу ли, Небиле? Нашият повелител, баща ни, стигнал даже до Чорлу. Близо е. Тичай, вдигай всички момичета. Да се захващат за работа. Ей сега ще се появи Явуз султан Селим. Да не ни завари заспали по леглата!

С чуруликащия си глас вдигна седналото до нея момиче, което му се стори като видение. Параванът пречеше на конника да види ясно лицето, но по всичко личеше, че е обаятелно. Успя да забележи единствено как при всяка стъпка дългата до бедрата черна коса се полюшваше на талази, на талази — като морски вълни.

— Такова… — измънка отново. — Няма защо да се приготвяте, султанке!

Небиле тъкмо се канеше да излезе, когато се закова на вратата.

Хатидже се стресна: „Онзи проклет страх пак ме връхлита“.

— Няма защо ли? Как така? Ей го къде е Чорлу, ефенди. Като се метне на коня, още преди икиндия нашият повелител ще е вече тук.

Зърна по лицето му да плъзва същият смут. Ядоса се, избухна:

— Казвай каквото имаш да казваш, ефенди! Какво се повиваш насам-натам! Говори!

— Негово Величество султанът… няма да дойде в Одрин… султанке…

— Но защо?! Ей го къде е Чорлу, близо е, като врата на съсед! От колко месеца чакаме този ден! Господарят беше ми писал: „Ще си поговорим като баща и дъщеря за важни неща…“. Защо да не дойде?

Човекът зад паравана посегна към пазвата си. Подаде на моментално появилия се до него телохранител една торбичка.

Хатидже скочи. Блъсна паравана с яд, събори го. „Има нещо, което се премълчава — си каза. — Става нещо лошо, а аз, вместо да хукна презглава към Чорлу, си седя тук, както е прието по нормите, спазвам дворцовите порядки и търпя този човек да ми мънка отсреща.“

— Дай ми го! На мен!

Грабна торбичката от ръцете на телохранителя и трескаво я разхлаби. Извади писмото от нея с разтреперани ръце, но така и не успя да го разгъне.

— Небиле… — изстена.

Беше мернала с крайчеца на окото, че като чу вестоносецът да казва: „Няма нужда да бързате“, момичето остана в стаята. Явно беше предусетило нещо.

— Моля те, разгъни го!

Небиле побърза да го направи. Беше кратичка бележка. Подаде я на султанката. Хатидже я отблъсна с ръка:

— Няма да мога, Небиле! Прочети я ти, момичето ми!

Небиле сведе очи над листчето. Погледът ѝ пробягна по разкривените букви на Пири паша, дъхът ѝ секна. „Но това… — запелтечи си тя наум. — Това е… ужасно!“

— Умрял ли е?

Хатидже помисли, че ѝ се разтрепери само гласът. Но се затресе цялата.

Небиле видя какво става с господарката ѝ и набързо я подхвана под мишниците.

— Неее! — отрече припряно тя. — Какво приказвате? Аллах да го пази! Седнете за малко. Ще ви донеса студена вода.

— Небиле! Какво казва Пири паша? Какво пише?

Момичето прочете бележката в ръцете си на един дъх:

— Повелителят имаше намерение в скоро време да пристигне в Одрин и да се срещне с вас, принцесо. Но в Чорлу вдигна малко температура. Настанихме се на палатки в околностите на Сърткьойю, за да вземем мерки. Тук господарят ни ще прекара известно вре…

Хатидже не го изслуша докрай. Втурна се към вратата:

— Тръгваме за Чорлу. Кажете на Хъдър ага! Веднага да се подготви! Да не иска кола! Ще яздим на коне! Ти, ефенди, и ти тръгваш с нас! Да ни покажеш къде се намира Сърткьойю. Бързо! Бързо!

* * *

Хъдър ага пришпори коня, за да изпревари със съобщението, че Хатидже султан пътува насам. Диметокалъ вече беше слуга, роб на Хатидже султан. Султанката, от която толкова много се плашеше, че ще нареди да му отсекат главата след онзи кървав ужас по пътя към столицата, го взе под свое покровителство, доведе го със себе си дори и в Одрин. Той отговаряше за охраната на малкия дворец, който падишахът построи за дъщеря си на речния бряг. Всъщност никой вече не го наричаше „капитанът“, но заповедите на Диметокалъ Хъдър ага се изпълняваха така, сякаш беше най-довереният паша на Хатидже султан.

В Одрин се разправяха легенди за коня му, който паднал в езерото Сапанджа, но се спасил и пак намерил своя стопанин, нищо че се върнал при него в окаян вид. Някои мълвяха, че Диметокалъ извадил принцесата от свирепия водовъртеж, други — че конят на капитана захапал между зъбите си въжето, сам скочил в езерото и изтеглил целия сал на брега. Легендата смесваше истината с лъжата, но нека. Все пак тези разкази, които старците препредаваха на младите в сладките раздумки на брега край реката, не вредяха на никого.

Не беше минало много време, откакто настъпи пъстрият вечерен здрач, когато ето този смел капитан Хъдър заедно с легендарния Мъзрак влязоха в построения край Чорлу военен палатков лагер.

Пламтяха купища огньове. Над черните казани по най-крайните огньове се издигаше пара.

И Хъдър, и конят едновременно надушиха апетитния мирис. Единият — на лучената яхния, другият — на хрупкавия овес.

На пропуска им преградиха пътя.

— Хатидже султан — веднага обяви Хъдър ага — е на десет минути оттук. Султанката идва насам.

— Я си закарай коня ей там!

Да беше по-друго време, като нищо щеше да ги скастри, но сега не им обърна внимание. И без това войниците бяха намръщени и без настроение. По всичко личеше, че нямаше да си отворят устата. Слезе от коня.

— Нашият повелител…

Щеше да попита: „Как е?“ Така и не успя. Войниците се обърнаха и повлякоха крак обратно към поста си. Явно, каквото и да им кажеше, нямаше да реагират.

Точно по средата се открояваше голямата шатра на повелителя. Цялата беше осветена. Платнището на входа ѝ се повдигна. Излязоха двамина — единият възрастен, другият младолик. Хъдър ага веднага разпозна Пири паша.

— Паша!

Не беше по правилата. Такова нещо не се разрешаваше. Но пък и моментът сега съвсем не беше такъв, че да се съблюдават всички норми и обноски.

Възрастният се обърна. Хъдър бързо се приближи и се изправи почтително отпреде му.

— Нарушихме вежливостта, паша, знам. Отдайте го на тревогата ми. Хатидже султан препуска с коня си насам, пристига тук.

— Пристига? Но… — Великият везир погледна към младия човек. — Бяхме писали на султанката, че…

Не можа да довърши какво е написал. По приближаващия тропот на копита разбра, че вече няма смисъл.

— Тя вече пристигна…

Хъдър забеляза, че младоликият пошушна нещо на великия везир. Мехмед паша кимна в знак, че има право. Сетне се обърна към Хъдър:

— Синко, явно ти си на служба при госпожа султанката. Ако това е така, иди при нея да ѝ съобщиш, че в момента повелителят си почива и не бива да го безпокоим. Очакваме я в нашата палатка.

Докато Хъдър се отправяше към караула, великият везир и младоликият мъж хлътнаха в съседната до шатрата на повелителя палатка.

* * *

Хатидже влезе в палатката заедно с Небиле и се насочи право към Мехмед паша.

— Щом получих писмото ви, веднага дойдох. Нима Негово Величество падишахът е толкова болен?

Великият везир се престори, че не е чул въпроса на принцесата.

— Ако позволите, ще ви представя главния лекар Али Челеби.

Хатидже беше забранила да се споменава пред нея думата „лекар“, но сега въобще не ѝ обърна внимание. Душата ѝ не трепна. Сърцето ѝ не се разтуптя. Веднага се обърна към младия мъж, който в сравнение с Пири паша изглеждаше на около тридесетина години.

— Какво е състоянието на баща ни? — Улови погледите, кръстосани крадешком между двамата. — Много ли е тежко? Говорете! От какво е болен, поставихте ли му диагноза?

— Султанке!

— Щом е вдигнал такава температура, че не е могъл да продължи пътуването си…

— Султанке!

Хатидже виждаше, че главният лекар се опитва да я прекъсне, но не го чуваше.

— Какво лечение и какви мерки…

— Султанке!

Този път главният лекар прозвуча по-силно и доста по-настойчиво.

— Одрин е съвсем близо. Оттук с колата… В такава палатка… Там е по-… Може ли да тръгне?

— Дъще, Хатидже султан!

Най-накрая великият везир я хвана за китката и я накара да млъкне.

— Сега е моментът на мълчанието, чедо. Моментът на мълчанието, когато трябва да се молим за здравето и благополучието на Негово Величество падишаха и неговото духовно водачество на земята…

— Божичко Всевишни… Божичко Всевишни…

Хатидже скри лице в дланите си. В душата ѝ изригна вик: „Нима единият от двамата мъже в този мой живот ме изоставя! Нима баща ми ме напуска!?“.

— Али Челеби ще ви осведоми за състоянието на повелителя. Но преди това седнете. Хей, момче!...

Стражът пред входа моментално се появи.

— Донеси вода на госпожа султанката!

Хатидже приседна там, където я покани великият везир. А Небиле веднага се сви в краката ѝ и взе ръцете на господарката си в длани. „И Джевахир правеше така — сети се Хатидже. — В трудни моменти ме хващаше за ръцете… Ах, Джевахир, съкровена моя приятелко! Виждаш ли, мъките не оставят на мира твоята султанка.“

Главният лекар се поизкашля два-три пъти. И започна:

— Джелялийските бунтове доста изтощиха господаря ни…

Говореше суховато, но напрегнато. Хатидже поклати глава в смисъл на „знам“.

— Но когато край Анкара разби оня мошеник Бозоклу Джелял, дето се провъзгласи за халиф и месия, той се успокои. Точно тогава обаче върху гърба на нашия господар се появил цирей. Господарят не му обърнал внимание. Не намерил за необходимо да го сподели и с нас. Мислел си, че ще мине. Но когато след време циреят започнал да се възпалява, казал на личния си секретар Хасан Джан. От него разбрахме и ние. Като опипал с ръка гърба на господаря, Хасан Джан се натъкнал на подутина колкото гълъбово яйце. Махнал дрехите и видял цирея. Както ни каза, имал отгоре съвсем черен връх, голям колкото око на птица. А наоколо — тъмночервена, морава подутина. При най-малкия допир господарят подскачал от болки. Хасан Джан щял да му каже, че ще е по-добре да го види лекарят, но знаете какъв е… падишахът… как да му го кажел!

Той изведнъж спря да говори така рязко, като че ли някой му заповяда: „Млъкни!“. Хатидже вдигна глава да го погледне и какво да види — очите на Али Челеби бяха приковани в Небиле.

Седнало в краката ѝ с вдигнато нагоре лице, девойчето слушаше този човек с широко отворени очи. Лекарят явно я забелязваше за пръв път. Направо си беше глътнал езика. За миг очите на Хатидже се прехвърлиха от единия към другия.

Небиле беше толкова красива! Розови, нежни скули. Пъстри очи. Веждите, ресниците… Устните — същински череши. Момичето сякаш не го слушаше, то направо гледаше в захлас обрамченото с черна брада лице на лекаря, съзерцаваше стойката му, ръцете.

„О, не!“ — изстена дълбоко в душата си Хатидже. Тя беше заличила в главата си всякакъв спомен за такива сцени. Сега отново оживяваха. Само дето участниците в нея бяха други. Преди години тя беше в ролята на Небиле. А в ролята на Али Челеби — нейният Поен славей! „Аллах! — възкликна негласно. — Не ми го причинявай! Не прехвърляй моята съдба върху това скъпо дете.“

— Да! — намеси се веднага тя. — Слушам ви!

Али Челеби се изчерви като рак. „Аллах! Съвсем като него!“ — трепна Хатидже. А Небиле усети по тона ѝ какво искаше да каже. Засрамена, откъсна очи от него и наведе глава.

За да оправдае мълчанието си, главният лекар се поизкашля.

— Негово Величество падишахът настоял да му изстиска цирея. Хасан Джан ни каза: „Бях принуден“. Седмица преди да тръгнат към Одрин, натиснал цирея, спукал му върха, гнойта изтекла. Господарят се пооправил. Болките отшумели. Дори подметнал на шега към личния си секретар: „Имаш лечебна сила в ръката си, Хасан Джан, ако искаш да те назнача за лекар, а?“

Хатидже забеляза как погледът му отново се плъзна към Небиле. Ядоса се. „Виж го този колко е невъзпитан! Ние се тревожим за баща ни, а челебията — за трепетите на сърцето си!“ И се заяде с него:

— Спотайвате ли се? Струва ми се, че криете нещо. Не го премълчавайте. Кажете го, колкото и да е болезнено. Ние знаем как да превъзмогваме болките и трудностите.

— Било два дни преди да потеглят, обясни ни после господарят. Циреят отново се разлютил. И отново започнали болките. Този път бил много по-възпален. Падишахът все настоявал пред Хасан Джан да не казва на никого. Тръгнал в това състояние. Вчера видях, че не се чувства много добре. Люшкаше се върху Акдуман. Никой не беше виждал Явуз Селим така — същият Явуз Селим, който не знаеше какво е умора дори когато прекосяваше и пустините, за да достигне прозренията на Пророка.

На това място се намеси и Пири Мехмед паша:

— Щом господарят ми каза: „Паша, нещо става с нас“, спряхме. Едва слезе от Акдуман. И какво да видим — вдигнал висока температура, целият гори. Веднага извикахме лекари. Едва тогава всички чухме за този цирей.

Очите на главния лекар пак се залепиха върху Небиле.

— Челеби! — не се стърпя повече Хатидже. Видя, че го стресна, и смекчи тона: — Каква диагноза му поставиха? Що за цирей било това?

Дори и Небиле усети строгото назидание в гласа ѝ. Част от него бе отправено към нея и за да се отърве от черните очи на Али Челеби, тя леко се извърна с гръб към него и положи глава върху коленете на господарката си.

— „Лъвската лапа“! Антракс!

Хатидже тихо изстена. Ами да, на могъщия Явуз Селим му прилягаше и лъвски проблем. „Съдба! Пак си се проявила!“ — ѝ мина през ум.

— Това е много опасна болест! — каза лекарят с апломба на учен.

Върху лицето му беше изписан смут, но Хатидже не се съмняваше, че е свързано не толкова със състоянието на баща ѝ, колкото с обърнатия гръб на Небиле.

— При изстискването му циреят се разлютил. Гнойта се разпръснала и по други места.

— Оооо! На други места? Къде?

Али Челеби се поколеба. Хвърли крадешком поглед към великия везир паша. Но и неговият вид всячески показваше, че не знае какво да ѝ отговори.

— Еее? — нетърпеливо попита Хатидже. — Къде?

— Простете! — прошепна лекарят. — В слабините на господаря например, отляво. И още два на гърба.

— Какво предприехте?

— Негово Величество падишахът приемал опиати, за да притъпи болките. Забранихме му. Защото опиумът обостря гнойното възпаление още повече. Ние прочистихме раната и я наложихме с катран.

Изведнъж гняв на вълни, на вълни заля Хатидже:

— Покрихте, значи, раната отгоре! А отдолу да става каквото ще, така ли? Оставихте баща ни на съдбата — това ли се опитвате да ни кажете, Челеби?

И Пири паша, и Али Челеби я погледнаха учудено. Та те не ѝ бяха дали никакъв повод за такъв гняв. Това е било единственото необходимо нещо, което е трябвало да се направи, и те го бяха направили.

— Ако се съди и по това, че сте му забранили опиума, явно сте го оставили на болките и мъченията.

Челеби понечи да ѝ отговори, но гласът му секна.

— Дъще… — прошепна великият везир.

— Моля, паша?

— Лекарите овладяха болките с различни видове отвари. На падишаха му поолекна. Успокои се от тях и заспа.

— Искаме да го видим!

Хатидже скочи така от мястото, където седеше досега, че Небиле без малко щеше да се прекатури. В последния момент се закрепи на колене и се надигна. Побърза да се изправи на крака и тя.

— Господарят сега спи, султанке. Да не го безпокоим. Цяла нощ не можа да мигне. И целия ден, допреди един-два часа. Имаше много болки. Да го оставим малко да си почине.

— А лапата от катран ще пробие върха на цирея — смотолеви за свое оправдание Али Челеби. — Ще изсмуче гнойта. Ако успеем да я изчистим докрай…

— Искаме да видим баща си, Челеби!

Той погледна безпомощно към великия везир.

— Искаме да видим баща си, паша! Ако ни попречите, ще ме накарате да загубя цялото си уважение към възрастта ви!

XLII

„Хей, могъщи Явуз, стани да видиш дъщеря си! — взе да си реди наум великият везир. — Колко прилича на теб, като се разгневи! Кое сърце би могло да издържи този поглед?“

Наведе глава. Беше вдигнал вече бялото знаме.

— Нека Али Челеби ви заведе при господаря.

Хатидже и Небиле излязоха след лекаря. По едно време Хатидже хвана момичето за китката и се взря в очите ѝ.

Небиле се смути. Познаваше какво означава този поглед. И да не го познаваше, пак щеше да прочете в очите на господарката си одобрява ли я или не. Дали щеше да разбере, че се е влюбила от пръв поглед в Али Челеби?

— Султанчице!

Сведе очи встрани от срам.

— Погледни ме, Небиле!

Погледна я. И тогава разбра. Направи това, което ѝ каза господарката. Останаха известно време очи в очи. Краткият поглед на Хатидже се стори на Небиле дълъг като година.

„Бащице мой, Аллах! Султанчицата ми разбра. Прочете го в очите ми. Разбра, че съм се влюбила в него!“

Да, Хатидже беше разбрала. Ето на, съдбата пусне ли си стрелата, няма как да не те уцели. Самата тя успя ли да ѝ се опълчи, та да успее и малката Небиле, това най-красиво в целия свят момиче?

Въпреки всичките си опасения и тревоги, в които беше затънала, строгото изражение на лицето ѝ полека и бавно се стопи. На негово място грейна изпълнена с обич усмивка. Прошепна ѝ:

— Ела с мен! Ще имам нужда от теб, момичето ми. Не ме оставяй сама!

Посърналото лице на Небиле за миг се озари: „Не ми се ядоса! — зарадва се тя от все душа. — Моята султанчица не се разсърди заради трепетите в сърцето ми“.

Главният лекар повдигна платнището при входа на оградената от всички страни палатка на господаря и направи път на Хатидже и Небиле. Хатидже видя как Али Челеби тръгна да влиза веднага след Небиле.

— Без вас, Челеби!

Тонът ѝ беше строг и не търпеше възражение. Измери с поглед Небиле, за да прецени как ѝ се е отразила заповедта. Стори ѝ се, че светлината в очите ѝ помръкна. И допълни:

— Вие останете с нашето момиче Небиле. Искаме да останем насаме с баща ни!

И си помисли: „Колко ли са се зарадвали и двамата!“. Знаеше, че каквото щеше да става — ставаше, и на това не можеше да се попречи. Съдбата я научи на това. Този път обаче нямаше да е така. Защото се научи и на още нещо — че ако трябваше, можеше и да се опълчи срещу съдбата. Късно го научи, но се научи. Като се кажеше „съдба“, не значеше, че трябва да се предаваш. „Само да видя дори една твоя грешка, Челеби, не знам как ще се опазиш от това, което ще ти стоваря на главата! — закани му се наум тя. — Колкото и да си красив, колкото и сърчицето на моята Небиле да се е устремило към теб като към извор с чиста вода, няма да си затворя очите пред какъвто и да е тормоз, упражнен върху нея, така да знаеш! Няма да позволя Небиле да бъде връхлетяна от моята съдба!“

Като разбра, че ще остане насаме с момичето, Али Челеби се спусна към завесата пред отделеното за постелята на падишаха място и я дръпна настрани. И Хатидже ги видя — до главата на баща ѝ седеше ходжа и четеше свещения Коран, а Хасан Джан, свит в ъгъла, тихичко ронеше сълзи. Али Челеби им направи знак с глава да излязат. След няколко измънкани последни срички от Корана ходжата завъртя почтително глава надясно, наляво, после и двамата си излязоха.

Хатидже пристъпи навътре. Блъсна я някаква миризма. Тежка миризма, която поглъщаше дори аромата от извитите над димящите в кадилниците тамяни тънки струи дим. Миризмата на гной.

Приближи се и застана до главата му. Погледна го с нежност. Идеше ѝ да го прегърне, да извика: „Ето ме, аз дойдох!“, да зарови глава върху гърдите му. Нищо от това не можеше да направи. Можеше само да стои и да го гледа като непозната. „Спи“ — си помисли. Изведнъж изтръпна.

Това ли беше Седим хан, който разтърси два континента, който помете като вихър Сафевидите, мамелюците и пустините на Египет — орелът на бойните полета?

Този пожълтял, изпит човек ли беше Явуз султан Селим, който в полето на Чалдъран накара шах Исмаил да захвърли трона си и да побегне презглава; който прекатури Кансу Гаври в Мерджидабък, Джанберди Газали в Ридание, Томамбай в Газзе Чьолю и постави на престола в Кайро Юсуф Неби? В един момент я връхлетя налудничавата мисъл да викне: „Ставай!“. Да изкрещи: „Ставай, хей, победоносни султане, ти, който завладя огнището на исляма и го докара в сърцето на Османската империя, ти — военачалникът, спечелил най-великата слава, най-високите и свещени титли за Османската династия! Ставай и препасвай ятагана! Как може, кой ти позволява да лежиш така, когато държавата те очаква?“

Не можеше, изобщо не беше позволено. „Да вървят по дяволите тези позволения! — си рече Хатидже. — На теб пък съвсем не ти е позволено да лежиш така!“

Ястребовите очи, в които никой не можеше да гледа, бяха затворени. Колко много беше остарял, откакто не са се виждали. А беше едва на петдесет. През осемгодишното си властване беше извървял пътища, по които толкова много други завоеватели не успяха да минат, беше забил знамето на Османската империя с трите полумесеца в толкова недостижими дори в мечтите им земи. Хатидже не е стърпя повече:

— Татко?

Сигурна беше, че го прошепна, но на самата нея ѝ се стори, че изпищя.

Нямаше никаква реакция.

— Татко. Аз съм, дойдох!

Баща ѝ пак не реагира.

— Дъщеря ти. Хатидже. Твоята Томирис Едже!

Отново — нищо. Султан Селим спеше.

— Отвори ястребовите си очи!

Буца заседна в гърлото ѝ. Притисна устни с длан, за да потисне риданията си.

— Хатидже съм…

— Най-сетне… — беше шепот.

Боже господи! Клепките му трепнаха. Гласът му прошумоля толкова тихо, че не беше убедена дали го е чула или не.

— Татко?

— Идвахме при теб, Хатидже.

Сега вече повярва. Чула го беше!

— Нямахме търпение, татко, и ние дойдохме при теб! Искаше ни се да посрещнем Негово Величество падишаха още по пътя.

— Какво да се прави! Силите ни стигнаха само дотук! — намръщи се от болка лицето му. — Но знаехме, че дъщеря ни ще дойде на бегом!

Аллах! Колко трудно изговаряше думите.

— Не се претоварвайте!

Внезапно очите на баща ѝ се отвориха. Като че ли само за миг маската на страданието падна.

— Хатидже?

— Заповядайте, повелителю!

— Татко! — Гласът му отново се превърна в шепот. — Не го вземай за недостойно, иска ни се да ни наричаш „татко“. Поне за момента.

Хатидже ласкаво взе ръцете му в своите длани.

— Татко, вие сте моят баща — истински лъв. Вчера, днес и завинаги. Все сте си вие!

Сети се, че при тази обстановка не биваше да нарича лъв човек, който лежи измъчен от болки, и прехапа устни.

— Сами ли сме?

— Моля, повелителю? Татко! — почуди се Хатидже.

— Сами ли сме?

— Да!

— Имаш ли представа къде се намираме?

— Наблизо има някакво село.

Лицето на Селим се намръщи от болка. Лекичко завъртя глава на две страни. Отрони тежка въздишка:

— Тук е! На това място, Хатидже, извоювахме надмощие над баща ни Баязид хан и го свалихме от престола.

Не знаеше какво да каже. Как можеше съдбата да си устройва толкова жестоки игри? За миг си помисли: „Дали не сме прокълнати?“. Стенанията на дядо ѝ, на чичовците, на племенниците ѝ ли ги блъскаха насам-натам?

— Погледни колко е справедлива съдбата, Хатидже. Виждаш ли? Връхлетя и ни повали на земята на същото това поле, където превърнахме живота на баща ни в затвор.

Продължи известно време да мълви неща, които Хатидже не можа да разбере. Стори ѝ се, че казва: „Това заслужава всеки, който посегне върху живота на баща си“. Изтръпна от ужас, но той не ѝ остави време да го попита:

— Приближи се и ме чуй добре. Не мисля, че ще мога да го повторя още веднъж. Дъще…

Хатидже се наведе съвсем близо до лицето на баща си.

— Направихме някои приготовления — едва-едва говореше султан Селим. — Тайно. Изключително поверително. Забранено е да се обявява! Тези неща са само… само в нас, в главите ни. Разбираш ли, Хатидже? Само в моята… В това се крие и причината да дойдем по тези места.

Хатидже изведнъж настръхна. Значи? Той идваше при нея не за да я види, не защото се беше затъжил, а за да завоалира тайните си планове?

Селим отгатна изражението върху лицето на дъщеря си. Опита да се усмихне, дори понечи да вдигне ръка и да я погали. Не успя. Лицето му се намръщи от болка.

— Не се сърди! — отрониха устните му почти като шепнещ стон. — Така трябваше, Томирис Едже.

— Не се изморявайте! — настоя тя пак пред баща си. „Томирис Едже, а?“

— Трябва да говоря. Нямаме време. Пътят ни беше дотук. Каквото не сме успели да направим, трябва да го довърши вече синът ни.

— Татко!

Хатидже се опита да покрие с ръка устните на баща си. С последни усилия Селим я отхвърли.

— Има раждане, има и смърт. Томирис Едже го знае много добре. Вечна е държавата, а не гражданинът. Но Негово Величество падишах султан Сюлейман хан трябва да държи в тайна моята смърт, докато не препаше ятагана и не седне на трона…

Поспря, за да си поеме дъх. Дишаше все по-трудно. Гърдите му се повдигаха и хлътваха като мех.

— Великият везир изпрати шест вестовоя на коне до сина ни. Всеки един от тях ще стигне в Сарухан по различен път. И да се случи нещо с четиримата, петият и шестият все ще успеят. Сюлейман веднага трябва да дойде в столицата. Тронът, Хатидже, не трябва да остава дори и за ден празен! Разбираш ли? Да не остава!

— Татко! Но…

Онази част от лицето на падишаха, където нямаше брада, изведнъж се измокри. Лицето на султан Селим се обливаше със сълзите на дъщеря му.

— Татенце!

— Сега… чуй ме! Ще ти кажа най-важното нещо. Наведи се докрай.

Хатидже изпълни това, което каза баща ѝ. Сега ухото ѝ се допираше до неговите устни. Докато той ѝ шепнеше нещо, тя го слушаше изненадана и смаяна.

— Разбра ли? — попита накрая повелителят.

— Разбрах.

— Прибери ги. Разбра къде е мястото, нали? Вземи ги оттам, прочети ги и ги дай на Сюлейман. Да се знае какво сме казали, какво сме подготвили, какви са били намеренията ни. Ако рече: „Бащин завет е“, нека да направи каквото трябва. Ако каже: „Не! Ще вървим по своя път!“, вече ще е заповед на повелител и тя ще е неговата заповед. Нека да стане каквото каже. Но това да се пази единствено между султан Сюлейман, сина на Селим хан, който ще седне на трона, и сестра му Хатидже султан. Ясно ли е?

Хатидже не беше способна да направи каквото и да е, освен да лее сълзи и да ридае: „Татко!“. Съдбата ѝ отнемаше единия от двамата мъже, които имаше до себе си. С всяка минута, малко по малко, баща и изтляваше.

— Сега… — продума Селим — …в пояса ми има малък лист хартия. Вземи го.

Хатидже го напипа и го извади оттам.

— Чудесно! — промълви Селим. — А него го дай на жена ми Хафза султан, когато пристигне в столицата заедно с нашия син принца. Нека властването ѝ като валиде султан бъде щастливо и успешно.

За момент ѝ се прииска да разгъне бележката и да я прочете.

— Не сега! — каза баща ѝ.

Опита се, въпреки всичките си страдания, да се надигне, за да я спре. Хатидже смачка бележката в шепата си. Султан Селим изстена и се отпусна на постелята.

— После… — тихо промълви. — После, като свърша… — И отправи към нея гаснещ поглед. — Доближи ръката си до устните ми, Хатидже!

Тя изпълни желанието му. Ненадейно усети пламтящите като огън устни на баща си върху ръката си. Във всичките ѝ сетива избухна пожар. Душата ѝ изкрещя: „Не!“ Това не беше обикновено докосване.

Падишахът ѝ целуваше ръка! Целувка за сбогом! Целувка за прошка! А може би, може би… целувката, с която прегръщаше дъщеря си!

— Хиляди пъти благодаря! — пророни като стон Селим. — Всевишни, Ти ни даде още малко живот, колкото да покажем, че сме достойни за прошката на дъщеря ни. Най-сетне ни удостои с честта да проявим бащинските си чувства към нашата Хатидже, а това значи, че за твоя слуга Селим няма по-високо стъпало за възвисяване. Готов съм. Вземи си вече това, което ти е поверено!

Прикова в Хатидже забулените си вече от вечността очи. До съзнанието му достигна единствено причината за мокротата по лицето си. Сълзите се лееха като дъжд от очите ѝ и гасяха огъня по скулите му. През главата му прехвърча мисълта: „Състраданието на рожбата“.

— Не плачи! — прошепна. — Томирис Едже не е заплакала. И Хатидже султан не бива да плаче.

Задъха се, сякаш спря да диша. Гърдите му взеха да се надигат и спадат учестено.

— Сега си върви! Предай на батко си Сюлейман каквото ти казах… Тръгвай! Остави всичко друго! Нека да бъда запомнен все така — като Явуз Селим, с черните вежди, с ястребовите очи, с орловия поглед, с гъстите мустаци; като Явуз Селим, чийто гняв е хиляда пъти по-лош от камшика… Така е по-добре. Хайде, чуй ми думата, тръгвай! Директно към столицата!

Хатидже посегна и поднесе нежно безжизнената му ръка до устните си. Обсипа я с целувки. Надигна се, целуна го и по обляните му в собствените ѝ сълзи бузи.

— Селим хан! — промълви. — Докато в това тяло има живот, твоята Хатидже ще те помни винаги като единствения ѝ скъп баща!

И ето, точно тогава в очните ябълки на баща си видя кристалните капки.

Султан Селим плачеше.

— Тръгвай!

Разделиха се, сякаш не можеха да си откъснат ръцете. Хатидже го погледна за последен път. Молеше се да види върху лицето му лека усмивка. „Аллах! — зовеше с болка в сърцето. — Моля те, озари лицето му в последния миг с щастлива усмивка. Така му вземи душата! Не лишавай ба… баща ми от твоя рай!“.

* * *

Щом камшикът на кочияша изплющя във въздуха, четирите коня повлякоха в бясно клатушкане колата право към столицата.

Понякога жестоките подскачания събаряха Хатидже ту на една, ту на друга страна, подхвърляха я нагоре, главата ѝ се удряше в тавана, но това изобщо не ѝ правеше впечатление.

Небиле седеше срещу нея. Очите на момичето все още искряха като бисери. Хатидже посегна да изтрие сълзите си и едва сега усети болката в дясната си длан. От стискане ноктите ѝ се бяха забили в плътта. Разтвори шепа и видя малкото парче хартия, което извади от пояса на баща си. Съвсем го беше забравила.

Опита да се усмихне на Небиле, която гледаше към нея през натежалите си от сълзи ресници.

— Не плачи, момичето ми!

— Но… но ти, султанчице, плачеш!

Плачеше ли наистина? Не забелязваше дори и това. Усещаше само някакво парене.

— Виж, и аз няма да плача повече. Видя ли? — опита пак да ѝ се усмихне. — Ето, край! Свърши вече. Чака ни толкова дълъг път! Опитай се малко да поспиш, Небиле!

— Щом моята султанка не спи, и Небиле няма да спи! — завъртя глава на две страни момичето.

Хатидже си замълча. Затвори очи. Трябваше час по-скоро да пристигне в Новия дворец. Преди да го е намерил някой, тя трябваше да прибере от тайника посланието, което баща ѝ поръча да предаде на Сюлейман.

В този момент пред очите ѝ изплуваха образите на батко ѝ Сюлейман и на майка ѝ. Живата представа за двете скъпи лица като че ли облекчи донякъде болката ѝ.

Бавно разгъна бележката от шепата си. Най-отгоре баща ѝ беше написал:

Скъпо мое момиче,

Тази нощ болките малко стихнаха и аз се размислих за живота си. За онова, което съм направил, което не съм направил, което не можах да направя… За Сюлейман, за теб, за валиде султан, валиде на принцесата, моя жена и моя законна съпруга. Отроних стон: „Ах, Хафза! Ах, моя кротка, предана Хафза с очи като черници! Неволно от устата ми се изплъзнаха тези два стиха:

Треперят лъвове дори от страх пред мощната десница,

а аз съм роб безсилен, запленен съдбовно от очи-черници.

Моя Хатидже султан, предай ги на твоята валиде като последно сбогом от султан Селим към жена му!

Хатидже не можа повече да се сдържи. Избухна в плач на глас, задави се от ридания.

Небиле скочи от мястото си и подхвърлена от друсането на колата, се стовари отгоре ѝ, притисна се цялата до нея и зарови глава на гърдите ѝ.

— Султанчице! Не плачи, моя султанчице! Султанчице! Не плачи!

XLIII

ДВОРЕЦЪТ В САРУХАН

СЕПТЕМВРИ 1520 Г.

„Господи! Не! Не! Не ми я показвай! Аааах!“

Крещеше там, на онова място, където лежеше сред мрака някакво тяло… Скочи в леглото. Едва дишаше. Притисна с ръка сърцето си, дано да се успокои. „По дяволите!“ — изруга наум. Пак този сън! Ибрахим плуваше в пот. Навик му беше станало вече нощем да се буди с вик. Където се спреше, чуваше насън някаква тупурдия. Мислеше, че идва отвън, и се събуждаше, за да не открие нищо повече от тишината, в която тънеше дворецът. Още по-странното беше, че това, което чуваше, не беше и в сънищата му. Стряскащата тупурдия го връхлиташе точно тогава, когато се луташе между съня и събуждането. Сякаш духове и самодиви тряскаха вратите, обръщаха казани, разнасяше се ужасно трошене. Отвореше ли очи, навред се възцаряваше тишина.

А си имаше и ето този друг сън. Само два крака. Два боси крака. Вероятно бяха неговите. Или на някой друг… Не знаеше. В съня му не се появяваше нищо друго. Нямаше дори земя, по която да ходи. Но ходеше. Непрекъснато вървеше. Имаше и някакъв глас. Глас, който казваше: „Време е да я видиш!“; глас, от който му се изправяше косата.

Кой говореше — нито го виждаше, нито го познаваше.

Още щом го чуеха, ходещите крака се спираха.

„Ела! — му говореше този път гласът. — Не стой. Трябва да я видиш. Ела! Ела!“

Някакъв друг глас упорито отказваше: „Не, не искам да я видя!“

Дори насън съобразяваше, че гласът принадлежи на този, на когото са и краката. Но като че ли този глас му беше познат.

„Длъжен си да я видиш! Колко още ще се криеш? Ела! Виж я ето там! Ела!“

Не тръгваха тези крака. После помръдваха. Като че ли нечия сила ги притегляше и неволно, без да искат, колкото и да се опъваха, се повличаха крачка след крачка.

Изведнъж му се присънваха крака без тяло. Влачеха се директно нанякъде в празното пространство.

А оня проклет глас непрестанно повтаряше: „Ела! Малко остана. Сега ще я видиш! Като заобиколиш ей там. Не си стискай очите! Отвори ги! Гледай! Гледай! Гледай!“.

И точно на това място от своя сън Ибрахим започваше да крещи и се събуждаше.

Сънуваше го почти всяка нощ. От едно и също място започваше, на едно и също място прекъсваше. Оня глас, който го плашеше, който го раздираше, повтаряше все същите думи.

По едно време му хрумна да каже на принца и да потърси лекарска помощ. Но моментално се отказа. Още като се разчуе, щяха да му лепнат прозвището „болният“.

Той обаче си знаеше, че това си е болест. Болест, която го сграбчи още тогава и продължаваше чак до днес. Въпреки че изминаха цели шест години, проклетията не го оставяше на мира… От онази злокобна нощ, когато Карадут полетя към смъртта заедно с бебето в утробата си, за да спаси него.

В помещението на момичетата се разбра за внезапното ѝ изчезване още същия ден. Никой обаче не се трогна. Не беше нещо необичайно.

Понякога момичетата се влюбваха в някой мъж отвън и при първа възможност бягаха при него. Случваше се да хванат някоя и да я върнат обратно. А ако бъдеше изоставена и се върнеше сама, просто се просваше в краката на Хафза султан да иска прошка. Два дни по-късно се понесе слухът, че Мюнире е избягала с някого.

Като се размисли същата нощ, Ибрахим реши, че не той е отговорен за трагедията. Съдбата си беше казала думата. Единствената негова грешка беше, че подхвана такава връзка, след като си беше подредил в главата основните цели. Всъщност дори и за това виновният не беше той. Ако Ферахшад не беше запалила в кръвта му огъня на страстта, и през ум нямаше да му мине да се заиграва с Карадут. Освен това, не трябваше ли и Мюнире да се замисли, че от тази работа няма изход. Ибрахим не ѝ беше давал никаква надежда, нищо не ѝ беше обещавал.

В онази нощ той само ѝ каза: „Ела!“ — по-добре да не ѝ го беше казал! — и толкоз! Откъде можеше да знае, че ще се стигне дотук. Не биваше да ражда онова дете. Като ѝ пораснеше коремът, щяха да я изхвърлят от двореца. И да го издадеше — какво щеше да се промени? В този случаи щяха и двамата едновременно да ги изритат през вратата навън. И това нямаше да промени нищо. Ибрахим никога не би помислил за общ живот с нея. По-добре да не се беше случвало. Но ето че се беше случило веднъж завинаги. Мюнире го беше обикнала истински. За да не му захлопнат под носа голямата врата, която се отваряше пред него, тя беше пожертвала себе си. И онова, което беше в утробата ѝ.

Затвори душата си за протестите на съвестта, оневини себе си и погреба всякакви мисли по този въпрос. Докато един ден Сюлейман му каза:

— Научи ли? Намерили са я.

— Моля, принце?

— Тази, твоето чернокожо момиче. Грях са си взели някои да казват за нея, че е избягала. Открили са трупа ѝ под Плачещата скала.

Трупът?… Трупът на Карадут?!

Сега, за пръв път от робските дни в кораба на пиратите насам, страхът стисна Ибрахим за гърлото така безмилостно, както тогава.

— Сигурно ѝ е тежала някаква мъка. Казват, че се хвърлила от скалата. Какво да кажем. Аллах да ѝ даде покой на душата. Колкото дни стояла там, вълците и чакалите я разкъсвали, горката. Изтърбушили ѝ дори корема.

Ибрахим усети, че му се зави свят. Ако не се беше хванал за нещо, този ден може би щеше да се строполи в краката на Сюлейман.

— Почакай де! Какво да се прави. Така ѝ било писано на нещастницата. Споделяла ли е с теб какво ѝ тежи?

Ибрахим намери сили само да отрече с глава. В съзнанието му продължаваха да кънтят думите на Сюлейман: „Колкото дни стояла там, вълците и чакалите я разкъсвали, горката. Изтърбушили ѝ дори корема“.

Карадут. Смърт. Вълци. Чакали. Изтърбушили дори корема на момичето.

— Хайде, ела да излезем! Ще се поразходим, да подишаш малко чист въздух. Ще се оправиш. Ще ти изпратят друга прислужница.

— Какво направиха?

— Не можело да се пренася, така казаха. Иначе щели да я погребат в гробището. Заровили я там някъде.

Болестта на Ибрахим се разрази същата нощ. За пръв път дочу тупурдията. И гласа: „Малко остана. Сега ще я видиш. Като завиеш ей там. Не си стискай очите! Отвори ги! Гледай! Гледай! Гледай!“

Но той стисна здраво очи. И за пръв път в тази нощ закрещя: „Господи! Не! Не! Не ми я показвай! Аааа!“. И за пръв път скочи в леглото си, обзет от ужас.

От шест години сънуваше все този кошмар.

И сега в главата му пак бучеше същата ужасна тупурдия. Като че ли някой удряше по нещо.

Дум! Дум! Дум!

И сякаш стотици хора крещяха. Все едно плачеха, викаха, смееха се с все гърло. Някаква жена ридаеше. Дете плачеше. Плачеше неуморно, безспир.

Някой не преставаше да тропа.

Дум! Дум! Дум!

— Стани! Ставай! Умрял ли си бе, човек!? Скачай! Ставай!

Ибрахим изведнъж се осъзна. Гласовете, които чуваше сега, бяха по-различни. От другата страна на вратата, на стената, а не в мозъка си.

— Абре, Ибрааам!

Боже господи, какво става?

Скочи с все сили.

— Ставай, ти казвам, Ибрахим, ставай!

Сюлейман беше!

Принцът удряше с юмруци по вратата на стаята му. Тази нощ се случваше нещо, каквото не е било цели осем години.

— Господарю! — спусна се той.

Беше по нощната си риза. Сети се, че не бива да отваря на принца в този си вид, и стреснат се върна обратно. Но така щеше да го накара да чака по-дълго. Или пък Сюлейман щеше да изкърти вратата и да нахълта. Втурна се пак към вратата с шалварите в ръка.

— Идвам, принце!

Отвори така рязко, че юмрукът на принц Сюлейман увисна във въздуха и без малко щеше да се стовари върху главата му.

— В мъртвешки сън ли потъна бе, човек! Щях да изкъртя вратата!

За пръв път го виждаше толкова развълнуван. Лицето му беше зачервено до кръв. Но в очите му пърхаха светулки. Знак за какво беше това — за добро или за зло? Не можа да разгадае.

— Господарю! Аз… такова…

— Стига си мънкал! — И като видя шалварите в ръката му, Сюлейман викна: — Обличай тези гащи и тръгвай след мен!

Ибрахим се опитваше с една ръка да обуе единия си крак, а с другия подскачаше на едно място.

— Господарю, случило ли се е нещо?

Този път Сюлейман се обърна и го погледна с пламтящи очи.

— Часът удари, Ибрахим! Дойде му времето! Часът удари!

Ибрахим първо съвсем се обърка. Не можа да схване отведнъж. Часът ли, времето ли? — си каза. — Времето час ли е?

— Какво? — извика неволно. — Значи… значи…

Не успя да изрече: „Сега стоя пред Негово Величество падишаха!“. Езикът му се беше вдървил.

Сюлейман потвърди с глава.

— Боже господи! — прекръсти се, без изобщо да си даде сметка какво направи.

Обул беше само единия крачол на шалварите. Другият още стоеше в ръката му. Забравил за смешния си и раздърпан вид, той коленичи пред Сюлейман:

— Бъди благословен, повелителю!

Сюлейман стоеше гордо изправен, но изглеждаше и покрусен от загубата на своя баща и владетел на света.

— Ставай! — протегна ръка на Ибрахим. — Не бързай, все още не сме препасали ятагана и не сме седнали на трона с корона на главата. А дано и никой да не види, че първият човек, който е коленичил пред новия падишах, е по долни гащи и нощна риза!

Най-сетне успя да нахлузи крака си и в другия крачол.

— Ела! — каза му принцът. — Чака ни много работа. Трябва да си обсъдим нещата. Да си подредим едно по едно всичко, което ще правим.

* * *

Ибрахим завари коридорите потънали, както винаги, в тишина, съвсем не в унисон с тупурдията, която беше чул, и това направо го смая. Полунощ отдавна преваляше, но не трябваше ли целият Сарухански дворец в нощ като тази да бъде на крак? И дежурните от охраната по ъглите си стояха съвсем спокойно. Когато Сюлейман минаваше покрай тях, те му отдаваха почит по обичайния войнишки начин. Не трябваше ли да се просват на земята пред падишаха, който току-що се е възкачил на трона? Къде бяха хората?

„О, естествено!“ — каза си наум.

Преди да е преминала болката за починалия падишах, те не смеят да изразяват радост и да ликуват в чест на заместилия го син. Ето на, турци!

Без да спре, Сюлейман хвърли поглед през рамо към подскачащия подире му Ибрахим. Веднага долови изненадата му.

— Никой още не знае! Само аз, валиде и ти! На Гюлбахар дори още не съм казал. Валиде ме предупреди: „Не казвай на жена си. Родилка е. Може да ѝ секне млякото. Щом майка му още има кърма, значи и Мустафа има нужда от майчино мляко“.

Откакто роди Мустафа, Махидевран Гюлбахар беше на почит и уважение. В това пухкаво момченце с черни вежди и черни очи сякаш се беше побрал целият свят. Сюлейман изчезваше по цели дни и седмици, през цялото време седеше при своя син.

Ибрахим изведнъж се сети, че не е поднесъл съболезнования. Въобще не знаеше как се постъпва в подобни случаи. Ако беше в чифлика, щеше да каже като другите: „Ти да си жив и здрав!“, там понякога и плачеха заедно с опечаления. Жените оплаквачки вдигаха на главата си всичко наоколо със своите писъци и воища. Но какво се правеше тук, в двореца? Никой не го беше научил. А и той въобще не беше помислял. Дали Сюлейман нямаше търпение да седне на трона? Не си ли шушукаха тайно: „Когато му дойде времето и удари часът!“ Ето че времето дойде и часът удари! Това бе мигът, който Сюлейман очакваше от години. Изглеждаше угрижен. Все пак му беше баща, но Ибрахим бе единственият, който знаеше, че тази вест се чакаше от дълги години. И единственият, който сега не знаеше какви думи да подбере, за да му пожелае той да е жив и здрав.

— Такова… — измънка, като настигна принца. — Кога ви съобщиха?

Има-няма петнадесетина минути. Великият везир ми изпратил съобщение. Баща ни предал духа си на Всевишния в Чорлу. Пири паша пише, че веднага трябва да отидем в столицата. Смъртта на баща ни ще се пази в тайна, докато пристигнем в Истанбул.

— Защо?

— Не се знае как ще реагират частите на еничарите, Ибрахим. Неприятности, шушукания.

— Разбрах. Но нали няма друг претендент?

Сюлейман замълча.

— Няма. Но и предателството не се спира пред нищо. Пири паша има богат опит. Щом той смята, че е уместно да се постъпи така, и ние ще го смятаме за уместно.

— Тогава тръгвайте веднага, господарю!

— Но преди това да се подготвим. Да помислим какво трябва да се направи веднага след пристигането ни в столицата, за да не се злепоставим пред пашите и везирите на баща ни. Да им покажем кой и какъв е синът на Селим хан! Не искам да си шушукат зад гърба ни: „Ами че това е вчерашно хлапе. Тежко и горко ѝ на Османската империя!“.

Минаха през тежката врата с двамата стражи гиганти отпред. Оставиха зад гърба си трите нанизани една след друга стаи, решиха да останат в тази в дъното, без прозорците. Ибрахим направо се отвращаваше от тази стая, но Сюлейман провеждаше в нея разговорите си, които не искаше да бъдат подслушвани. Стените ѝ бяха по-дебели, върху каменните зидове бяха положени три дървени пласта, а най-отгоре бяха облицовани с керамични плочки.

— Хафза султан е покрусена.

Сюлейман гледаше умислен към Ибрахим. Разбира се, не можеше да каже, че майка му няма да се трогне от смъртта на мъжа си, но също така не можеше да се премълчи и това, че в очите ѝ просветна спотаена радост. Вече нямаше да се събужда със страха пред вероятността Сюлейман да не стане жертва на бащиния си гняв. Хафза нямаше да се плаши вече от всяка сянка. Нямаше да следи сред хората кой злосторник ще хвърли клевета върху сина ѝ Сюлейман, за да разпали яростта на Явуз султан. Винаги изпитваше гордост, че е съпруга на най-суровия и най-могъщия мъж на света. Но и винаги се страхуваше от Селим. Дори когато му се отдаваше, имаше моменти, в които ѝ минаваше мисълта дали няма да я удуши. И вече — край на кошмара. До нощта, когато синът ѝ потропа на вратата да ѝ съобщи вестта, тя беше съпругата на падишаха, майката на принца. Сега беше вече майката на падишаха. Валиде султан!

— Затвори се в стаята си. Реди молитви.

Седна на нещо. Ибрахим остана прав.

— Записвай си в ума всичко, което ти кажа! Става ли?

— Ще го изпълня, падишах!

— Ибрахим!

Разсмяха се и двамата на укора в тона на Сюлейман.

— Първо! — тихо произнесе Сюлейман. — Веднага започни подготовката за пътуването. Ще казваш, че преди да тръгне на следващия си поход, баща ни иска да ме направи наместник на трона и затова ме вика в столицата. Колите на валиде и на Гюлбахар да се подготвят като за дълъг път. Ще трябват коли и за кухнята. Колкото са, да се обзаведат. После, да се направи каквото трябва в Стария дворец и за султанките. Да им бъдат осигурени удобства и спокойствие. За нашия принц и за майка му да има лекари в самия дворец.

— А господарят ни с какво ще пътува? За вас кола…

— Двамата с теб ще яздим на коне.

— Двамата ли?

— Събуди се вече! — усили шепота си Сюлейман.

— Господарят…

— Второ! — отсече Сюлейман. — Като пристигнем в столицата, на брега да ни чака кораб. Да се вземат необходимите мерки за това!

Ибрахим наведе глава.

— Трето! Погребалната церемония на преселилия се в рая наш баща Седим хан трябва да бъде достойна за славата му! Да се дадат указания на главния архитект час по-скоро да му издигне тюрбе на най-подходящото място в Истанбул. Искаме, Ибрахим, на същото място да се построи още и джамия.

— Ще бъде изпълнено!

— Четвърто! Сестра ни Хатидже султан е била при баща ни, преди да умре. Пири паша пише, че тя е тръгнала към столицата. Да се направи всичко необходимо за нейното спокойствие. Пето! — Сюлейман съвсем сниши гласа си. — Ще се изпълни това, което е останало недовършено от баща ни.

Неизпълнено от баща ни!

За бога! Сюлейман отсега жадуваше за война! И то с най-невъзможния враг!

Ибрахим се опитваше с месеци, с години, изливаше цялото си красноречие, но така и не успя да го разубеди. Разгромяването на шах Исмаил, който посегна да убие сестра му Хатидже султан, и унищожението на сафевидската държава се превърна в негова идея фикс. Всеки път, като стигнеха до тази тема, той го прекъсваше с думите:

— Стой и гледай! Като му дойде времето, ние ще заличим тази змия от лицето на земята.

Най-големият враг на Османлиите се намираше на изток. Колко пъти беше шептял в ухото на Ибрахим: „Баща ми допусна грешка, че тръгна срещу мамелюците, преди да е унищожил Исмаил. Вярно, стана халиф на всички ислямски области, но змията все още си стои и съска. И аз ще смачкам тази змия. Това е първата ни мишена!“.

Значи, Тебриз! Сюлейман щеше да се разпростре също като Александър Македонски чак до Индия. „Ще извървя пътищата, по които е вървял завоевателят, чието име си обсебил, Ибрахим, ще видиш!“ — му казваше с присвити очи. Имаше готов план. Просвещавал го беше по цели нощи. „Виж, ще минем оттам. Ето тук ще прекосим пустинята. А през онази долина ще прехвърлим разположените си там сили и ще им излезем в гръб… После ще затегнем примката!“

Беше пресметнал дори колко оръдия, колко кавалеристи, колко пехотинци и коли ще са им нужни.

А пък Ибрахим си мислеше, че истинската опасност се задава към тях от запад. Наумил си беше да сътвори от Османската империя един нов Рим, а от Сюлейман — един нов Цезар. Султан Селим се занимаваше с арабските пустини и не беше забелязал все по-растящата опасност откъм запад. Короната на Рим сега си имаше вече нов претендент: Карл Пети. Кралете свеждаха глави пред него, папата се страхуваше, а той набираше все повече мощ. Подготвяше се и нов кръстоносен поход срещу Османската империя.

— Да, но… — опита се Ибрахим да му възрази.

Сюлейман обаче моментално го парира:

— А какво да правим, Ибрахим? Да чакаме онази змия да хапе до насита Османската империя, да краде сърцата, душите, да създава още повече раздори и разногласия в ислямския свят? Да заровим в земята посегателството върху сестра ни Хатидже султан ли?

— Не… но…

— Шесто! — изброи падишахът. Махна с ръка в знак, че приключват с тази тема. — Ще назначим нашия възпитател Касъм ага за везир. Да се подготви ферманът.

„Виж, това ми харесва!“ — си рече Ибрахим. Касъм ага беше добър човек. Учен, истински порой, море! За осем години беше обучил Сюлейман и самия него на толкова много неща. Благодарение на него Ибрахим вече гледаше по друг начин на земята, на държавите, на балансирането, на сметките. На няколко пъти беше оспорил амбицията на принца относно Изтока. И Касъм ага беше против походите на изток. Поне засега.

— Не бива повече ислям да се противопоставя на ислям! — му беше казал човекът на ухо.

— И седмо! — произнесе Сюлейман с огромно удоволствие. — Това го чуй добре. „Аз, Сюлейман! Син на преселилия се в рая Селим хан, султан Сюлейман! Издавам ферман! Обявявам, че вече освободихме моя роб Паргалъ Ибрахим!“

Помисли, че се задушава. Вдигна ръка към гърлото си. Ето че стана това, от което се страхуваше. Дотук беше неговата вярност. Край на всичко! Изгони ги с четири думи!

„Освободихме вече Паргалъ Ибрахим.“ Ето, това беше всичко. С четири думи всичко на всичко новият падишах заличи и захвърли всичките му мечти. Направи надеждите му на пух и прах.

„За какво ли ми се ядоса? — запита се Ибрахим. — Че му възразих за походите на изток? Сигурно е за това. Не можах да си захапя езика.“

„Паргалъ не е вече роб. Дадохме му свободата… От този момент Ибрахим ага е вече свободен. В моите владения той е с високо вдигната, чак до небесата, глава и ще бъде винаги вдигната.“

Какво?! Какво! Какво!

„Велики Исусе! Пресвета Дево Марийо! Всички светци, не мога да повярвам!“

Видя се проснат в краката на Сюлейман. Неволно пак се прекръсти. Беше се отървал от невидимите вериги, които винаги бяха пред очите му и чието дрънчене чуваше в ушите си.

Това не беше възможно. Не се побираше дори и в представите му. Не можеше да повярва. Беше нещо повече от чудо!

— Господарю! Повелителю!

Посегна да целуне полите на кафтана му, но Сюлейман ги дръпна.

— Още не съм свършил. Да се запише и още: „Мой ферман! Ибрахим ага е вече моят личен секретар! Не го нарекохме везир, но тъй като ще отговаря за Новия дворец и за Ендерун, трябва да му се полага всичко като за везир. Да се направи необходимото за това. Да му се определят съответната месечна заплата, бюджет, седалище. Да му се дадат на разпореждане слуги, охрана, служители. Да бъде зачислен съобразно това на храна от кухнята на двореца…“

Не можа да чуе нататък. Сълза от окото му капна върху ботуша на падишаха.

Жюстиниен, единственият син на рибаря Армано от Парга и красивата Зелжена, е при Османлиите… Ага!.. Боже господи! Какво каза — трябва да му се полага всичко като на везир! Паргалъ Ибрахим ага!

Сюлейман се изправи. Хвана Ибрахим за раменете, вдигна и него.

— Осем години ти ми беше другар, Паргалъ. Видяхме, че беше нещо повече и от това. Нищо не ни липсваше. За приятел те имахме, с приятелство ни отвърна. Научихме те на каквото знаехме, а каквото не знаехме, заедно го научихме. Не допуснахме да се перчим, че ние сме принц, нито пък ти да бъдеш унижаван като роб. Не обявихме, че сме равни, но като те сравнихме с нашите аги и бейове, дойде ден да те поставим пред тях. Разкрихме нашите помисли, разгадахме и твоите мечти. Не скрихме тайните си от теб. Заедно си представяхме бъдещето, когато му дойде времето. Недей да мислиш, че сме забравили първата ни вечер при Плачещата скала. Ето че му дойде времето, Паргалъ, часът удари. Сега е наред осъществяването на мечтите ни. Хайде да те видя сега. Очакваме добра служба!...

Падишахът се обърна, защото сърце не му даваше да гледа опитите на Ибрахим да изрази своята признателност.

— Ще се ръководиш в действията си по предначертаните ни преди осем години намерения. И когато сме си само двамата, недей да се държиш като служител на падишаха, остани си моят приятел, в когото имам пълното доверие, че няма да премълчава това, което е научил. Да знаеш, че в държавата, във властта няма приятел, няма роднина. Пред служителите ми не забравяй, че съм падишахът.

Ибрахим го слушаше и кимаше с глава.

— Сега тръгвай, личен мой секретарю, Ибрахим ага! Имаш много работа. И да изпълниш нарежданията ми незабавно!

Ибрахим за пръв път се оттегли от него заднешком. До днес нито принцът беше очаквал подобно нещо, нито той го беше правил. Никой не му го беше казал, от никого не го беше научил, но сега му дойде отвътре да постъпи така.

— Паргалъ!

Ибрахим вдигна глава и погледна към падишаха. Изведнъж ли беше пораснал? Толкова широки ли бяха плещите на Сюлейман? Такъв ли остър беше погледът му, такава решителна ли беше стойката му?

— Подгони и шивачите! — нареди му Сюлейман. — Да ушият на моя личен секретар кафтани, ризи, дрехи, че да пристигне в столицата облечен в тях.

Ибрахим се поклони и излезе. Едва се сдържаше да не хукне презглава по коридорите.

Идеше му да закрещи от все душа към изгряващия ден: „Господи! Не съм роб! Не съм роб! Не съм вече стока за продаване и купуване!“

Внезапно се случи нещо съвсем неочаквано. Пред очите му изникна онази злокобна нощ. Нощта, когато небосводът изливаше върху земята своя гняв. От мястото, където се беше притулил, виждаше Карадут. Отчаянието върху лицето ѝ. Неописуемата мъка в очите ѝ. Тя прегръщаше с ръце бебето в утробата си, говореше му: „Не се сърди на татко си, бебче! Аз съм си виновна!“

Преживявайки отново момента, когато Мюнире се канеше да полети, Ибрахим настръхна, обхванат от неистова скръб. В ушите му зазвъня гласът на застаналото пред прага на смъртта момиче, чийто кристален смях някога беше символът на радостта и щастието в чифлика на госпожата: „Нека баща ти да се спаси, бебче! Поне един роб да се усмихне!“.

Сбъдна се това, което изрече Карадут. Щастието се бе усмихнало поне на един роб. „Карадут! — отрони се от устата му. — Виж, спасихте ме! Нямам вече вериги!“

Буца заседна в гърлото му. „Пресвета Дево Марийо! — изтръгна се молитва от дъното на душата му. — Ако ме гледат от божествените райски селения, извести ги за моето щастие. Да видят, че ненапразно са скочили в пропастта!“

XLIV

СТОЛИЦАТА, САРАЙБУРНУ[35]

СЕПТЕМВРИ 1520 Г.

Хатидже полудяваше от нетърпение. Непрекъснато си повтаряше: „Къде си? Идвай вече. Виж, батко Сюлейман, как те очаква тронът на османската държава!“.

Минаха осем дни, откакто Пири Мехмед паша изпрати вестоносеца в Сарухан да съобщи на Сюлейман за смъртта на падишаха. А той още никакъв не се появяваше.

Повече не можеха да чакат.

Шейхюлислямът Зембилли Али ефенди отсече:

— В никакъв случай… Недопустимо е да се изчаква погребение, грехота е. От пръстта дойдохме, на пръст ще станем. Тялото час по-скоро трябва да се слее със земята!

Великият везир и главният лекар бяха на едно мнение, те изкопаха дупка в палатката на падишаха и временно го погребаха там. Засега успяваха да пазят в тайна смъртта на баща ѝ, но докога можеше да продължи това? Нима еничарите не любопитстваха какво става с падишаха, който цяла седмица вече не излизаше от палатката си.

Хатидже стоеше при шадравана в градината и се взираше в отсрещния бряг. От дни наред очите ѝ бяха приковани все в издигнатата посред морето бяла кула. Оттам, зад нея, трябваше да се зададе батко ѝ Сюлейман.

Нетърпението ѝ нарасна още повече, след като намери скритото от баща ѝ писмо на същото място, което той ѝ пошушна на ухо, и го прочете.

Османската империя имаше много по-важни тайни от неоповестената смърт на падишаха. Ако се разчуеха, ако ги разкриеха, можеше да настъпи истинско бедствие. Час по-скоро трябваше да се вземат мерки. Сюлейман трябваше да предприеме действия, преди шпионите да са надушили истинската причина баща ѝ да напусне столицата.

„Пири паша е чудесен човек!“ — помисли си Хатидже. Не стига, че е скрил тялото на баща ѝ, ами той самият се предрешил и в униформата на военен пощальон се върнал предния ден в столицата. Възрастният велик везир беше разтревожен колкото нея. Същата сутрин се отби при Хатидже и сподели:

— Времето здраво ни притиска. Не сме си изтупали още праха от краката, а посланиците на Венеция и Генуа вече заявиха, че искат аудиенция. Сигурно са заподозрели нещо. Негово Величество падишахът трябва да бъде коронован час по-скоро.

Трябваше. А го нямаше!

„Хайде, скъпи батко! Хайде, батко мой красив! Хайде, батко мой султан! Ела и си седни на трона! Направи каквото трябва, за да изпълниш завета на нашия баща!“

Сюлейман обаче живееше като че ли в някакъв друг свят. Откакто Гюлбахар му роди син, той коренно се промени. „Само да го видиш! — ѝ пишеше в последното си писмо. — Още отсега показва темперамент. Мустафа наполовина се е метнал на нас, другата половина — на дядо си. Като те погледне, ще помислиш, че Явуз Селим е навъсил чело.“

„Кой знае колко му се перчи вече Гюлбахар!“ — помисли си Хатидже. А после се ядоса, че въобще се е присетила за това. При тези големи тревоги, които са им виснали над главите, нима батко ѝ ще вземе да се занимава със съпругата си? Едва ли. Той не обичаше жена си. Не мислеше, че и майка ѝ я обича. Беше вироглава. Горделива. Създали я бяха сякаш планините, откъдето дойде. Но ето, беше дарила Сюлейман със син! Какъв ти син, Сюлейман щеше да е падишах, значи беше родила принц. Махидевран щеше да е майката на бъдещия падишах. Ех, ех, ех! А собствената ѝ утроба щеше да си пресъхне, без да даде поне един живот.

Хатидже тръсна рамене. Сега не биваше да си мисли за такива неща.

И пак за оня човек разказваше батко ѝ в писмото си. За оня човек, когото наричаше Паргалъ. Нямаше писмо, в което да не го споменава. Що за човек беше? Сякаш беше омагьосал Сюлейман. Дали не беше някой магьосник? И майка ѝ веднъж беше отворила дума за него. Но изкъсо. „Човек, който много е страдал, Хатидже. Дори и да не каже какво е изтеглил, мъката в очите говори какво му е на душата.“

Хафза султан не харесваше каквото и да е така лесно. От девет кладенеца вода докарваха, за да я убедят, че дори еди-коя си прислужница заслужава да бъде одобрена.

Например, като видя Гюлбахар, първо рече: „Висока е! Какво е това? По-добре да я побучат в бостана!“

После пък отсече: „Носът ѝ е вирнат! От такава жена мъж добро няма да види! Жената трябва да е сговорчива, с мек характер. Да посреща думата на мъжа си със сладка дума!“

Хатидже обаче знаеше защо майка ѝ намира Гюлбахар с вирнат нос  — тя чисто и просто беше наясно, че пред нея думата ѝ няма да преде. А иначе Гюлбахар си е истинска красавица, за бога. Стройна, здрава. Налетите ѝ бедра обещаваха плодовитост в раждането. И ето на, тя роди.

„Каква късметлийка!“ — неволно въздъхна Хатидже. Нея съдбата я постави на колене, отне ѝ мъжа, в когото се влюби, а Гюлбахар само за една нощ стана любима наложница на падишах.

Тръсна рамене. Не можеше сега да мисли и за Гюлбахар. Реши да определи държанието си към нея, когато дойде, според вида и поведението ѝ.

Истинският проблем беше самият Сюлейман. Как щеше да посрещне завета на баща си? По начертания от него път ли щеше да върви, или според собствените си решения? През цялото време, докато беше принц, той нито веднъж не престъпи бащината дума, нито веднъж не му се противопостави. Кажеше ли му стани — ставаше, кажеше ли му седни — сядаше. Когато Селим развя знамето на бунта против баща си, застана в първите му редици срещу собствения си дядо, без да му мине дори и за миг през ума, че може да му коства живота. Но сега беше падишах. Който е падишах, той издава ферманите.

Реши да не мисли и за това.

Да става каквото си ще!

Султан Селим вече го нямаше. Съдбата дори не го удостои с един спокоен гроб. Могъщият Явуз Селим лежеше скрит под една палатка, като престъпник.

Просълзи се — сети се в какво състояние беше баща ѝ пред прага на смъртта. Моментално скочи от мястото, където беше седнала, и застана права. Какво ѝ каза баща ѝ, като я видя да плаче? „Не плачи! Томирис Едже не е заплакала! И Хатидже султан не бива да плаче!“

„Боже мой Всевишни!“ — възкликна, обзета от щастие. Очите ѝ плувнаха в сълзи. Как така преди не беше забелязала тази фина похвала? Ядоса се. „Томирис Едже не е заплакала! И Хатидже султан не бива да плаче!“

Баща ѝ, който никога не криеше колко много иска тя да бъде смела като Томирис, за пръв път я бе разграничил от нея. Не каза: „Томирис не заплака, не плачи и ти!“. Томирис Едже не е заплакала! И Хатидже султан не бива да плаче! Не се стреми да приличаш на нея. Ако тя е Томирис, ти си Хатидже. Какво друго значеха думите на баща ѝ, ако не: „Ти доказа, че си по-смела и от нея!“

— Татко! — промълви тя към морето. — Виж, аз не плача! Благодаря ти, татко мой, султане! Нека съдбата да стовари върху острието на меча ми колкото болка, смърт, вероломство има по тоя свят — всичко накуп! Уплаша ли се, живот да няма за плътта ми!

— Господарке султанчице!

Небиле! Милата Небиле! Откога ли стоеше до нея? Само за миг да си променеше физиономията, тя веднага дотичваше и се опитваше да я развесели. Сега обаче тя също ходеше, потънала в мисли. Оттогава. От деня, в който се срещна с Али Челеби.

На колко ли години е, замисли се Хатидже. Небиле вече беше навършила осемнадесет. Кой знае на колко ли пък беше той. Не беше възрастен, но без съмнение между Небиле и него имаше разлика от доста години. Дали беше толкова голяма, колкото между нея и оня човек, за когото се съгласи да се омъжи? Но така или иначе, Небиле си беше вече девойка. Много назад във времето беше останало детството ѝ, когато е възприемала мъжа като някой звяр. Хатидже реши да се занимае с този въпрос.

— Какво каза, мила?

— Стори ми се, че чух да казвате: „Не заслужава“. Натъжи ли ви нещо?

Ах, това дете! Ах, това красиво и свежо като зюмбюл момиче! Как ѝ се искаше да бъде на нейните години и като нея недокосната, неомърсена. И да не беше погубила своя Поен славей.

Усмихна се.

— Не знам. Изглежда, не си ме чула добре. Нали се взираме в пътя, очакваме нашия батко, сигурно съм казала нещо от рода на: „Хайде, идвай си вече! Нямам вече търпение.“

Небиле се засмя лъчезарно. Щом нищо не тревожеше султанката ѝ, тя също нямаше за какво да се измъчва.

Хъдър ага размахваше ръце и тичаше запъхтян право към шадравана.

— Пристигат, султанке! Принц Сюлейман хан пристига!

Хем тичаше, хем сочеше някъде към морето.

Той знаеше, че падишахът е починал и че този, който пристига, е новият падишах, но Хатидже го беше предупредила най-строго и той сега се правеше на непосветен.

Хатидже присви очи и погледна натам. Забеляза на отсрещния бряг да се струпва навалица.

— Сигурен ли си, Хъдър ага?

— Погледнете точно натам, вдясно! — От мястото, към което сочеше, се виеше пушек. — Изпратих един от моите хора в Юскюдар. Трябваше да запали огън още щом ги забележеше. Огънят пламна. Пристига. А виждате ли струпването покрай онази, черната галера? Качват се на кораба.

Хатидже направо щеше да литне към платната му.

Да вървим тогава, Хъдър ага. Да посрещнем нашия повелител на брега и да му целунем ръка.

* * *

— Ето го Истанбул, Ибрахим! Сърцето на Османската империя и на ислямския свят!

Той стоеше изумен от великолепието, което се разкриваше пред очите му. „Короната на Източна Византия! — добави си наум. — Градът на император Юстиниан, на чието име мама ме кръсти Жюстиниен! Градът на императрица Теодора.“

Застанали върху склоновете на Юскюдар, те съзерцаваха града от седлата на конете си. Нямаше как да не се удивят пред очертанията му — той сякаш беше потопен и изваден в златната баня на есенното слънце. Между двата му бряга като син морски поток игриво трепкаше и проблясваше сияние от светлина. Видя на отсамния бряг проточилия се от край до край успоредно на възвишението зид и цял настръхна. Крепостните стени! Стените на Византия, за които му разказваха още в детството рибарите в своя подслон, а той все не можеше да проумее как са ги прескочили Османлиите, като са били толкова високи. Стените на Византия! „Вярно, как ли са превзели тези стени?“ — зашепна си наум. Моментално реши, че не трябва сега да мисли за това. Нямаше никакво намерение да засенчва възторга, който пораждаше в душата му разстлалата се пред него величава картина.

Обагрени във всевъзможните тонове на зеления цвят, пред тях се простираха хълмове и възвишения, обгърнати от великолепието на златистия блясък. Пъстрото веселие, което създаваха приветстващите есента със своите златистожълти почти до ръждивочервени листи дървеса, увенчаваше величественото кубе точно на отсрещния хълм. От двете му страни се извисяваха две минарета. Имаше обаче нещо странно. Или сградата стоеше като чужда за минаретата, или минаретата — на внушителната сграда под гигантското кубе.

Падишахът проследи накъде гледа Ибрахим.

— Айя София…

Ибрахим настръхна. Безсмъртната базилика на Исидор от Милет и Антемиос от Тралес…

Сюлейман се престори, че не е чул своя запленен от картината пред очите си личен секретар:

— Спомен от Византия. Прадядо ми Мехмед хан я превърнал в джамия.

За миг повя хлад, набързо ги облъхна и двамата. Единият — преливащ от трепет да препаше ятагана и да седне на престола. Другият — омаян от чудото на своя дори несънуван възход и от разпрострялата се пред очите му картина. „Хей, сине на рибаря Армано! — възкликна наум. — Отсега нататък твоят дом е тук. В Златния град на Османската династия, изникнал от пепелищата на Източната Римска империя! А ти вече си истински османлия. Не го забравяй! Любимият доверен приятел на османския падишах!“

В един момент падишахът срита коня с пети и се отдалечи от него. Ибрахим видя, че изчаква да се изравни с идващия подире им кортеж от коли. Сюлейман първо целуна ръка на Хафза султан. После подкара коня към колата на Гюлбахар. Задната завеска се повдигна, младият падишах взе нещо, което му подадоха оттам, и го вдигна високо във въздуха. Едно бебе размаха малките си ръчички и крачета.

— Моят принц! — извика с все гърло Сюлейман.

При вида на невръстния принц в ръцете на баща му стражите и прислужниците нададоха възторжени викове. Не спираха да скандират: „Да живее падишахът!“. Нямаше още официално съобщение, но всички отдавна се бяха досетили защо санджакбеят пристига в Истанбул с толкова голяма свита.

Султан Селим се беше преселил в райските владения, а принц Сюлейман беше станал падишах. Престолонаследникът можеше да пристига в Истанбул единствено заради своето коронясване, щом пътуваше заедно с валиде, любимата наложница, пеленачето принц, довереника…

Когато Сюлейман вдигна високо във въздуха детето, гъмжилото наоколо викна с радост:

— Да живее, да пребъде!..

За всеки церемонията по коронясването означаваше отплуване към нови хоризонти с вдигнати платна. Своите служители в санджака, от които беше останал доволен, новият падишах можеше да назначи на нови служби в столицата. Всеки си мислеше, че поне при разпределянето на тримесечните заплати ще се падне дял и на него.

Падишахът поведе коня си натам, където стоеше Ибрахим. За да му покаже бебето, той отново го вдигна високо нагоре.

— Гледай, Паргалъ! Погледни моя Мустафа, истински акробат! Погледни наследника на моите владения, виж смелия ми принц!

Ибрахим също се присъедини към неговия възторг и викна:

— Да е дълъг животът и на бащата, и на принца!

А после нададе оня вик, който в детството си често чуваше по склоновете на Парга:

— Уррраааа!

При всеки друг случай по-старите бойци, които придружаваха Сюлейман, най-малкото нямаше да посрещнат добре приветстването на малкия принц с такива гяурски възгласи. Но сега не им обърнаха внимание. Тях какво ги засягаше, щом Сюлейман хан си мълчи, когато поздравяват неговия принц с такива крясъци!

„По дяволите!“ — изруга Ибрахим. Откъде му дойде наум точно сега този християнски вик за атака? Даде си сметка колко е сгазил лука. Ето че щом му кипнеше кръвта, не можеше да се отърси от тези си навици. Но вече беше късно да се разкайва. Трябваше веднага да направи нещо.

— Пожелавам — викна срещу навалицата — принц Мустафа хан да се присъедини към армията на безсмъртните. Нека принцът да препуска с коня си по пътищата на завоеванията също като дедите си и като баща си, нашия господар Сюлейман хан!

— Амин, амин!

— Да даде Аллах на нашия господар и на нашия принц дълъг, дълъг живот!

— Амин, амин!

Надяваше се поне малко да е пооправил нещата. „Това е втората ти грешка! — си каза. — Най-напред се прекръсти пред Сюлейман. И то два пъти. А сега се издаваш за втори път!“

Ненадейно си даде сметка, че цели осем години те двамата със Сюлейман си бяха приказвали стотици часове, бяха споделяли мисли за всяко нещо, но никога не бяха засягали темата за вярата. По-точно — принцът никога не я беше подхващал. Например никога не го беше питал: „Ти стана ли мюсюлманин?“ Вероятно не беше сметнал за нужно, тъй като се знаеше, че по принцип девширметата са помохамеданчени, но все пак не го ли интересуваше какъв е?

Когато кортежът на принца с трите тугри слезе на брега, навалицата нарасна още повече. Мъжете, които разбраха, че конникът, изправен величествено върху жребеца си най-отпред, е синът на султан Селим — принц Сюлейман, заприиждаха от хълма като порой. Жените подаваха глави иззад дръпнатите завеси и викаха:

— Да живее дълго принц Сюлейман!

XLV

САРАЙБУРНУ, 29 СЕПТЕМВРИ 1520 Г.

На пристанището ги чакаше черна галера. Цял куп мъже с къси панталони и червени елеци, облечени на голо, застанали до мачтите или по въжените стълби, с протегнати напред десни ръце скандираха:

— Да се множи славата на Сюлейман хан!

Падишахът поздравяваше народа, който все още не знаеше, че е дошъл в столицата за коронясването.

Ибрахим се огледа крадешком. По лицето на Сюлейман грееше такова изражение, че и на него му се прииска да закрещи като луд, да го запрегръща. „Ето, аз съм Александър! — си каза. — Аз съм Цезар! Аз съм султан Сюлейман!“

Пръв на галерата се качи Сюлейман, след него — Касъм ага, когото падишахът реши да назначи за везир, а третият беше Ибрахим.

Сюлейман му направи знак с очи: „Ела!“ Тръгнаха към капитанската каюта. Отсреща Истанбул ги очакваше като нагиздена невеста. Морето се диплеше, надигаха се вълни, то сякаш разбираше, че се ражда нов завоевател. Подхвърляше към бордовете на галерата леки талази с бяла пяна, нашепваше на падишаха: „Добре дошъл!“

Харемът и натоварените с багаж коли останаха на брега. Конете — също. Щяха да ги превозят на другия бряг с шлепове. Малко след като взеха на палубата Хафза султан и Махидевран Гюлбахар хатун заедно с придворните, капитанът, който ги посрещна, извика с мощен глас:

— Прибери такелажа!

Моряците се разтичаха. Друг мъжки глас му отговори:

— Такелаж — прибран, капитане!

Капитанът отново изкомандва:

— Десен на борд!

Над главите им се разнесе топуркане:

— Десен на борд, капитане!

Ибрахим видя отгоре да се развява на вятъра червеният флаг с трите бели полумесеца.

— Пълен напред!

Гласът на капитана още не беше заглъхнал, когато моряците извикаха в един глас:

— Велик е Аллах!

Галерата се полюшна. Не след дълго носът се обърна на югозапад. Сега величественото кубе на „Айя София“ беше точно срещу тях.

— По греблата!

Гласът на капитана отекна на три-четири места:

— По греблата! По греблата! По греблата!...

В пристанището греблата стояха вдигнати право нагоре, при тази команда се потопиха в морето.

Облегнат на перилата, Ибрахим наблюдаваше как греблата заедно разпенваха водата, потъваха в нея и пак изплаваха. Внезапно завиха рязко на запад.

— Греблата десен на борд!

Сега дочу греблата да разцепват водата от другата страна на кораба.

„Господи, в приказка ли живее твоят слуга? Или в някакъв сън?“

Подпрян с ръце на перилата, падишахът се взираше в морето.

— Ибрахим! — повика го той.

Строените зад Сюлейман аги, бейове и възпитатели впиха погледи в него. В очите им съвсем открито се четеше завист: „Пак ли този европеец!“.

— На вашите заповеди, господарю!

— Ела де, ела при мен!

Ибрахим обърна гръб на ревнивите погледи и отиде при падишаха. Подпря и той ръце на перилата. Сюлейман му посочи отсрещния хълм.

— Виждаш ли онази горичка? Дето се катери по хълма почти от самия бряг право нагоре към „Айя София“?

— Да, а на брега има крепостни стени.

— Ето, точно там. Нашият дворец е зад тези стени.

— Дворец ли, господарю?

— Да, дворецът, прадядо ни Мехмед хан заповядал строежът му да започне веднага след завладяването. Дядо ни Баязид хан го разширил. Какво е направил баща ми — не знам. Защото от препускане по бойните полета не му остана много време да седи в дворец. Ето там е и сърцето на Османската империя. Вече и ти ще живееш там, заедно с нас.

Като се кажеше дворец, Ибрахим си представяше нещо гигантско, а сега едва различи сред горичката почти незабележимите постройки. „Турци!“ — възкликна си наум. Беше започнал вече полека-лека да разгадава техните потайности. Не си падаха по блясъка у човека. Например Сюлейман. Сякаш не той, а някой друг отиваше в този момент да седне на престола. Беше облечен в съвсем обикновен кафтан. Единствената му показност беше перото в предната част на шапката, украсено с един ослепителен изумруд, голям колкото човешка длан. Но станеше ли въпрос за държавата, те се надуваха и важничеха колкото се може повече. Правеха всичко необходимо, за да демонстрират мощта и непобедимостта на империята, за да ѝ придадат невероятна пищност и величие.

Неволно погледна към своя връстник, който промени целия му живот. Прибра един роб, който прокарваше бразди между лозята, засяваше тръстика и по три пъти на ден проверяваше дали гроздето е узряло, прибра го и го доведе ето докъде. Премрежи очи с признателност и промълви:

— Господарю! Вашият слуга се чувства безпомощен да изрази огромната си благодарност!

— С вярна служба и преданост, Ибрахим ага! — едва забележимо се усмихна Сюлейман. — Ха, междувременно шивачите са си свършили добре работата! Този кафтан от черна тафта страшно ти отива!

— Господарю!

— Само не разбрах защо са оставили края на саръка ти да виси отзад на тила. Не са го затиснали добре и затова се е измъкнал, така ли?

— Не, господарю, стана по мое желание!

— По твое желание ли? — учудено го погледна Сюлейман.

Краят, който излизаше отзад, беше извезан с малки червени фигурки, имаше и пискюл и се спускаше към рамото. Северният вятър не спираше да развява опашката на главния секретар.

— Ако не ви харесва, веднага ще ги накарам да го навият отново.

— Неее! — вдигна ръка падишахът. — Промяна е! Мога да кажа, че дори е красиво. Но ще ти лепнат прякора „опашатия“, така да знаеш!

— Да го лепнат! — сви устни Ибрахим. — И без това няма да ми е за пръв път. Нали откакто сме на разположение на господаря, ме наричат „Европееца“.

— Чух, чух. Ех, какво да се прави! Не е лъжа. Истински европеец си! Не се сърди.

И бездруго не се сърдеше. Замълчаха.

— Успя ли да се ориентираш в посоките? — ненадейно попита Сюлейман. — Натам е север. Там Босфорът се влива в морето. Там е и земята, на която за пръв път станахме санджакбей.

Ибрахим погледна натам. Минаваха покрай някаква бяла кула насред морето.

— Безпредметно е да ти го казвам, но наляво от нас е юг.

Югът! Съзнанието на Ибрахим за миг се замъгли. Юг! „Пътят към моя дом!“

— Поема към Мраморно море — продължи падишахът. — Към Егейско море, към островите…

Оттам се спускаше към Бяло море. С кораб като този и при добър попътен вятър като нищо можеше да се стигне до Парга за по-малко от двадесетина дни — само да завъртиш руля на запад.

Парга! Ах, Парга!

— Какво има? Изведнъж се отнесе нанякъде?

Гласът на падишаха опомни Ибрахим. Никога не беше крил чувствата си от него, пак нямаше да ги премълчи.

— Това море — прошепна, загледан на юг, — ме грабна и за миг ме отведе у дома. Чух гласа на майка си. Видях баща си, качен върху скалите, да размахва ръце оттам. Парга видях!

— Абе човек никога не знае, Ибрахим ага! Току някой ден наистина ще ги видиш! Но запомни вече това: ето там е твоят дом! Онзи дворец сред гората. Ти вече не си Жюстиниен, синът на рибаря. Ти си Паргалъ Ибрахим ага, личният секретар, любимецът на султан Сюлейман!

Кимна с глава. Да, това беше. Паргалъ Ибрахим. Ибрахим, който живееше в дворци. Ибрахим, който душа даваше да види довелия го в тази мечта свой връстник, по-велик завоевател и от Александър, и от Цезар.

— Ах, скъпа моя сестрице!

— Моля?

— Нали понякога ти споменавах „Хатидже така…“, „Хатидже иначе…“!? Сестра ни, султанката, излязла е да ни посрещне, Ибрахим ага! Виж великия везир с грамадния сарък! А изправената до него стройна тополчица е моята сестра. Моята Хатидже, на която шах Исмаил устрои капан!

В същото време Сюлейман се замисли кое ли е това момиче до нея. Сигурно Небиле, за която му пишеше в писмата си. Небиле, която беше приела под свое покровителство като сестра, даже като свое дете. „Как си личи, че сме една кръв! А ние пък не се ли привързахме към този Паргалъ, хайде, да не кажем като към брат или дете, но като към другар, като към приятел?“

Падишахът гордо ѝ помахна два пъти.

— Само имай търпение, Хатидже! — продума тихо, но Ибрахим го чу. — Само да бъда коронован и да препаша ятагана, да почета центъра на духовността Еюб султан джамия, че да видиш тогава как батко ти Сюлейман ще довърши оставените наполовина работи на баща ни. Как ще хвърли в краката ти главата на змията Исмаил! Ще го видиш и ти, и целият свят!

Знаеше, че Ибрахим е против похода на изток и затова се обърна да го погледне. По лицето на падишаха играеше закачливо-злобна усмивка.

* * *

Хатидже прекоси горичката, крепостните стени на Сарайбурну останаха зад гърба ѝ. Когато слезе на пристанището, великият везир вече отдавна беше там. Пири Мехмед паша я уважи с поклон. Хатидже също го поздрави почтително и по достойнство.

— Слава богу! — прошепна пашата. — Господарят пристига.

И бездруго, докато тичаше насам, Хатидже благодареше на всяка крачка. Стигна до пристанището с трепет в душата: „Идвай, братко смел! Идвай, мой Сюлейман хан! Идвай, братко мой!“

От колко ли години не го беше виждала? Осем ли, десет ли? Тогава беше младеж. Току-що бяха започнали да му растат мустаците. Сигурно е станал голям мъж. Никога не го беше виждала с брада, нали на принцовете им забраняваха да пускат бради. Дали сега си я беше пуснал? Дано не се е бръснал от момента, когато е получил вестта за смъртта на баща ни. Кой знае колко много щеше да му отива брада?

Галерата приближаваше. Вдигнато беше само платното на носа. Но алено-зелените флагове се развяваха на воля.

Бяха подминали Девическата кула.

Тя се замисли дали трябваше веднага, още тук, да му предаде бащиния завет.

Ами ако го видеха и другите?

„Нека го видят! — си каза. — Та да не би хората да се втурнат да питат падишаха „Какво е това?“. Кой би се усъмнил в нещо, което си подават брат и сестра? Сюлейман трябваше да го прочете час по-скоро! Така беше поръчал баща ѝ.

И все пак явно не беше уместно още слязъл-неслязъл от кораба, да пуска нещо в ръката на падишаха.

— По дяволите това „уместно“! — промърмори Хатидже. — Цял живот ли ще ме преследва!

Вятърът развяваше и нейния ешарп, и ешарпа на Небиле. Сигурно това се случваше и с цялата редица от придворни дами отзад. Тя беше заповядала всички момичета, до една, да слязат на пристанището.

Ако пристигаха майка ѝ и Гюлбахар, те веднага щяха да ги обслужат.

С изключение на Небиле.

Тя беше душата на Хатидже, нейната довереница. Само тя можеше да остане при нея.

Като че ли Небиле усети, че мисли за нея, защото весело изчурулика:

— Все едно лети!

Ако Хатидже не я беше хванала, непременно щеше и да плесне с ръце.

Но така си беше, галерата с черния корпус все едно летеше. Греблата от двете ѝ страни в един и същи миг се вдигаха, в един и същи миг се спускаха и разцепваха морето, сетне разпръскваха вода навред и отново се вдигаха.

— Батко ми! — възкликна ненадейно Хатидже.

Беше го забелязала.

— Батко ми Сюлейман!

Забеляза, че великият везир също гледаше натам.

— Нашият господар!

Боже господи, колко е величествен! И какви широки плещи имаше батко ѝ! Стиснал с две ръце перилата, той се взираше към тях. Хатидже не можеше да различи дали има брада по скулите си. Предположи, че дори да си беше пуснал, тя все още щеше да е много къса. Вълните повдигаха и спускаха галерата, от голямата му шапка ту припламваха на слънцето, ту гаснеха зелени отблясъци. Вероятно Сюлейман си беше прикрепил към накита над челото зелен изумруд.

Галерата приближаваше.

С вдигнати гребла корабът започна да маневрира, за да пусне котва в пристанището. Вече можеха да се чуват подвикванията на моряците, командите им.

Сега Хатидже успя да разгледа батко си по-ясно.

Аллах! Колко… колко… не, не приличаше на баща си. Освен сключените вежди, не беше взел от баща си нито една черта. От дете го помнеше все такъв. Очите му бяха дръпнати, като изписани с грим. Не си беше бръснал брадата. Въпреки това лицето му грееше. Когато ѝ го описваше, Хафза султан все казваше: „Сюлейман се е метнал на моя баща. Същите блестящи очи на Менгли Гирай!“

Нещо я сви под лъжичката. В този момент Хатидже разбра защо майка ѝ не казваше: „В очите прилича на мен“. Мъжката рожба трябваше да прилича на мъж. За жената нямаше нито място, нито име. „А носът и устните Сюлейман е взел от свекър ми Баязид хан.“

На кого приличаше Хатидже — това не беше важно. Тя обаче винаги беше искала да прилича на майка си.

Галерата зави още малко и тогава го видя.

Кой беше този? Зад Сюлейман имаше строени в две редици хора. Този човек обаче стоеше до батко ѝ.

Беше по-висок от него. Като върлина!

„Това трябва да е той — възкликна в себе си Хатидже. — Робът Паргалъ, от когото не можеше да се нахвали в писмата си.“

Как се казваше, не можеше да си спомни.

Дали е красавец?

Ядоса се — защо се питаше такива неща? Какво я засягаше? Ако е красив, да си е красив, ако не е, да не е! И да беше красавец, какво от това?

Нищо обаче не ѝ пречеше да погледне. Какво е това? Грамадна пеперуда ли хвърчи зад главата му?

Присви очи и го погледна.

Чалмата му се е развързала. Отвътре я напуши смях, въпреки цялата и мъка и тревога. Шапката на батковия ѝ любимец всеки момент можеше да хвръкне.

Кой знае колко ли смешен беше?

— Кой е нашият господар?

Какво?

Въпросът на Небиле я накара да подскочи.

— Моля, скъпа?

— Кой е господарят? Кой от двамата, които стоят един до друг, е нашият господар, принцът?

Момичето имаше право. Единствено накитът с изумруда на шапката отличаваше Сюлейман от другите. Другият, естествено, нямаше нищо на шапката си.

И двамата бяха величествени и горди.

Дори оттук се виждаше, че са връстници.

Единствената разлика помежду им беше брадата по скулите на Паргалъ. Беше черна и тънка.

Дали му отиваше?

Пак се ядоса. Но ето на, отиваше му.

— Онзи отдясно — пошушна на Небиле. — Същият, от шапката на когото хвърчат светкавици. Това е моят брат. Сюлейман хан!

— Аха! А другият кой е, султанчице?

— Кой? Този до господаря ли? Не знам. Сигурно някакъв негов служител. Колко е смешен, нали? — прошепна на Небиле. — Забелязваш ли, чалмата му е тръгнала да се размотава.

Не знаеше защо постъпи така. Веднага почувства този човек като враг. И като че ли му отмъщаваше за нещо, когато го показа на Небиле в комична светлина.

Но защо, защо го направи?

XLVI

ИСТАНБУЛ, НОВИЯТ ДВОРЕЦ

29 СЕПТЕМВРИ 1520 Г., ВЕЧЕРТА

Посрещането стана точно така, както искаше. Простичко. Радостта и веселието никак не подхождаха за опечалените деца.

Пръв коленичи пред Сюлейман Пири Мехмед паша.

— Да сте жив и здрав! Аллах да ви даде дълъг живот, повелителю!

После се втурна Ахмед паша, чиито очи играеха на вси страни.

— Славни господарю!

Той понечи да целуне ръка на Сюлейман, който беше връстник с внука му, но падишахът го потупа по ръката и се дръпна.

Още като дойде в двореца, Хатидже усети, че този човек се е побъркал да измести Мехмед паша. Един ден Ахмед паша намери начин да се присламчи до нея в градината и да ѝ пошушне:

— Султанке! Страхувам се, че се пренебрегва подготовката на погребална церемония, достойна за славата на преселилия се в рая наш падишах.

Шпионираше великия везир.

— Кое ви наведе на тази мисъл?

— Всичко. Колата, която ще вози господаря… Как да го кажа. В Чорлу е изпратена най-обикновена кола. Все едно са казали, ами намерете там каква да е кола и пъхнете в нея мъртвеца.

— Паша, ние пожелахме да бъде така!

Той се сконфузи, но успя да не се издаде:

— Дори още не е решено къде ще бъде погребан. А пък…

— И това го заповядахме ние. Вечният дом на нашия баща ще бъде определен от нашия господар падишаха, след като пристигне в столицата. Мислим, че така е най-уместно.

— Ах, естествено — поклони се пред нея човекът. — Измислили сте най-удачното.

Хатидже не помнеше да е виждала друг път толкова лицемерен, толкова двуличен човек. Обзе я радост, че Сюлейман не даде да му целуне ръката. „Еее! — каза си наум. — Нали все пак е султан Сюлейман, синът на Селим хан! По очите познава човека. Личи си, че не е харесал Ахмед паша!“

Сюлейман обезателно е познал по очите и онзи, високия като върлина, дето не се отделя от него. Дали беше чист човек?

Хатидже се смая. Сама се смъмри: „Аллах! Какво съм се размислила? Защо този човек със смешната шапка и черната брада ми човърка из мозъка така!“. Слава богу, „върлината“ беше изчезнал някъде сред навалицата.

Сюлейман си проправяше път към нея през бейовете, които се надпреварваха да се докоснат до ръката му, до полите на кафтана му.

— Хатидже султан! Скъпа сестрице!

Тя също вървеше през хората към батко си, видя и другия да идва на крачка зад него. Цялата се разтрепери, поклони се. Дръпна за ръката и Небиле да се наведе.

— Господарю! Желая ви благодатно и щастливо царуване!

Аллах, какъв великолепен мъж беше станал Сюлейман!

Такъв трябваше да бъде падишахът. Величествен, строг. Когато е нужно, да гледа така ласкаво, като сега. Където попадне погледът му, да пламва.

— Колко си пораснала, сестро султанке!

Пораснала ли? Разбира се, че ще порасне. На двадесет и четири години — и вече вдовица! Жена, която е погребала в земята един съпруг и един любим!

— Господарю! — продума, без да се изправи. — И вие… И Вие изглеждате великолепно!

Ненадейно видя пред очите си ръка. Сюлейман искаше да му целуне ръка ли? Посегна с намерение да я хване и да го направи, но разбра, че не това имаше предвид брат ѝ, а да ѝ помогне да се изправи. Зарадва се: „Ето това, ето това е моят батко Сюлейман! Моят нежен батко!“. Как можеше човек с толкова нежна душа да се впрегне с такава остра скала като Гюлбахар? Хатидже изобщо не го побираше в мозъка си.

Изправи се и го видя. Зад гърба на брат си. За миг кръстосаха погледи, впиха очи в очи. Неговите бяха съвършено черни. Две черни очи под извити като лък вежди. Миглите му… с извит като стрела връх. Брадата — нито толкова малка, нито голяма. Устните…

Хатидже изведнъж се потресе. „Какво правиш?“ — обади се вътрешният глас. Пред очите ѝ оживя лицето на Фехим Челеби, влюбените му погледи. — Какво правиш? Потъпкваш паметта на едно толкова скъпо същество? Не те ли е срам, като нищо ще вземеш да възкликнеш колко е красив!

Но… но така беше! Красив беше! Откъде накъде това, че намира някого за красив, да е предателство към Пойния славей?

Сюлейман не знаеше какво прави Ибрахим, но улови погледите на Хатидже, с които тя го измерваше от глава до пети, а същевременно се мъчеше да не се издава. Отстъпи малко встрани.

— Това е моят личен секретар. Бях ти писал, Хатидже. Паргалъ Ибрахим!

Хатидже сведе очи и се задоволи да отвърне само с лека усмивка.

— Паргалъ, а това е нашата единствена сестра, скъпата ни султанка Хатидже!

— Султанке!

С крайчеца на окото Хатидже го видя да прави поклон. Последваха и приветствените му слова:

— Желая да изкажа щастието, което изпитвам, от оказаната ми чест да се запозная с високо ценената от нашия господар султанка — неговата сестра!

„Олеле, какви са тези купища от приказки! — помисли си Хатидже. — Лицемер. И този е лицемерен като другите. То не било чест, то не било щастие! Предварително е научил наизуст какво трябва да каже. С такива приказки, значи, е омаял моя батко Сюлейман!“

Хвърли му поглед, изпълнен с досада, дори и с обида. И точно в този момент видя онова нещо, дето висеше зад саръка му. Ето че ѝ се удаде удобният повод да го унизи, да го обиди. И с най-високомерното си изражение му подметна:

— Саръкът ви! Ще вземе да се размотае, ще останете гологлав!

Ибрахим изобщо не се трогна. Напротив, отвърна ѝ с усмивка:

— Не, султанке! Навит е здраво за шапката. Само че аз пожелах да оставят края му така.

„Я го гледай, привлече вниманието и на Хатидже султан!“ — си рече Сюлейман и веднага се намеси с няколко думи, за да разпръсне надвисналия хлад.

— Както и да е! — погледна към брат си Хатидже. — Имаме толкова много работа, а сме седнали да се занимаваме как е замотан някакъв си сарък!

Охо! Охо! Охо!

И Сюлейман, и Ибрахим си помислиха в един и същи миг едно и също нещо. Хатидже султан беше буре с барут.

Но и двамата нямаха идея защо постъпи така. Падишахът веднага посочи момичето до нея:

— А това трябва да е Небиле ханъм, за която ми разказваше.

Небиле моментално коленичи, наведе глава с почит:

— Господарю!

Навалицата изведнъж се разпръсна.

— Хатидже!

Майка ѝ! Хафза султан се спусна към дъщеря си, от години не я беше виждала. Точно както я помнеше. Хафза султан не вървеше, тя просто летеше.

— Валиде!

Хвърлиха се в прегръдките си една в друга. Подушиха се. Може би щяха дори да се разцелуват, но един друг глас ги стресна:

— И аз съм тук!

— Гюлбахар!

Двете жени размениха ледени погледи. За да замаже положението, Хатидже попита:

— Ами Мустафа? Къде е?

— Идва! — намеси се Сюлейман. — Ето го моя юнак, моя Мустафа!

Хатидже взе момченцето от бавачката му и в един момент бебето скри Хатидже и Сюлейман от очите на другите. Тя не закъсня да се възползва от удобния случай и набързо му пошушна:

— Баща ни пожела да ти предам нещо. Много е важно и спешно. Тази нощ. Ела при цветята!

* * *

След вечерната молитва Хатиже слезе в градината с цветята. Сюлейман още го нямаше. „Дано и оня човек да не се лепне подире му“ — си рече наум. Лицемер такъв!

Това място беше скривалището от тяхното детство, където двамата със Сюлейман се криеха доста често. Изпратеха ли ги на гости при дядо им, с тях тръгваха толкова пазачи, наложници и слуги, че не можеха да си поиграят до насита. Сюлейман откри това място. Паднеше ли им случай, бягаха, скриваха се между саксиите, по-високи и от тях, и се преструваха, че не чуват как наложниците ги търсят и викат. Щом всички се оттеглеха, макар и само за по веднъж, хукваха презглава по надолнището с разперени ръце, докато най-накрая ги хванеха.

За тези гонитби постъпваха пред дядо им дори и оплаквания. Султан Баязид приковаваше в тях вече избледнелите над подпухналите си бузи очи и наужким им се караше:

— Никога повече! Да не дава Аллах нещо да ви се случи! Никакви такива бягства и криеници! Казвайте, да видим къде се криете?

И двамата мълчаха. Не си издадоха тайната. Никога.

И сега отново градината с цветята щеше да бъде свидетел на тяхната тайна, тайната на зажаднелите за обичта си брат и сестра.

Ами ако оня човек дойде с него, какво ще прави?

Наистина, какво трябваше да направи?

Хатидже вдигна рамене. Започна да се дразни от този човек. „Не, дразня се от себе си! — промърмори. — Защо току се присещам за него?“

Сюлейман дойде сам. Поне влезе сам сред цветята. Без въобще да се замислят дали е редно или не, те се прегърнаха. В силните обятия на брат си Хатидже изпита неописуемо щастие. Сюлейман се зашемети от уханието на сестра си.

— Жалко, че не разполагаме с повече време. Защо поиска толкова тайнствена среща?

Хатидже се обърна гърбом. Извади от пазвата си скрития там малък пакет.

— Ето, заради това!

Падишахът погледна туграта върху кожения калъф в ръцете на сестра си и сърцето му се сви. Това беше печатът на баща му.

— Татко го написал, когато разбрал, че е болен. Скрил го на едно място в покоите си. Щял да ти го даде, като му дойде времето. Като отидох при него, той ми пошушна на ухото къде е това място. И ми каза: „Вземи го, преди да го намери някой друг. Дай го на падишаха! Това е заветът ни към нашия син, падишах Сюлейман хан!“. Никой не знаел. Дори и Пири паша.

Сюлейман взе калъфа. Изуми се, като видя, че печатът е разчупен.

— Но това е отваряно!

— Поиска и аз да го прочета — потвърди с глава Хатидже. — Ако станело нещо с теб, трябвало и аз да го знам.

Сюлейман дръпна сестра си към входа на градината с цветята. Можеше да го прочете единствено там, под мъждивата светлината на факела.

— Хайде, отвори го.

Отвори калъфа. Веднага позна почерка на баща си:

Писмото започваше така:

Сюлейман! Хане, сине мой! Соколе мой!

Щом четеш тези редове, значи му е дошло времето! Да ти е честито властването като падишах! Добре запомни това, което ще ти кажа сега, защото то ще ти показва пътя на твоето служене в името на Великата Османска империя. Ако вървиш, както ти кажа, ще си изпълнил думата на баща си. Ако кажеш: „Не! Аз съм вече падишахът! Ще постъпвам както си знам!“ — твоя работа!...

За миг Сюлейман вдигна глава и се взря в очите на Хатидже. Тя търпеливо чакаше да го изчете.

…Сега ще ти казват, сине мой падишах, покойният ти баща допусна грешка. Не успя да приключи със Сафеви шах. Превзе трона, но подари живота на Исмаил. Това дело легна на вашите плещи. Докато този Исмаил си стои така, докато врят и кипят размириците със Сафевидите, за Османската империя няма спокойствие, за ислямския свят няма мир. Нещо повече, нека се знае какви престъпни планове скрои Исмаил, за да убие вас и почитаемата султанка. Не е известно дали утре няма да направи същото. Наложително е в най-скоро време да се нападне Исмаил. Глупака ще бъде хванат тъкмо сега, защото няма да предполага, че толкова скоро след короноването си вие ще тръгнете срещу него…

„Точно както мисля и аз!“ — рече си Сюлейман. Естествено, разсъждаваха по един и същ начин. В писмото обаче баща му сякаш не защитаваше тази позиция, усещаше го.

…Тогава така се налагаше, така направихме, хане, сине мой! — продължаваше султан Селим своето писмо. — Какво ли не направихме заради родово съперничество, заради различия в религията, във вярата. Двамата с Исмаил погубихме толкова много хора. А и на двамата не ни беше по силите. Каквото стана, стана между хора от един и същи корен, от една и съща вяра. Много жертви имаше, Сюлейман. Ако се запиташ защо оставих Сафеви и се обърнах срещу мамелюците, постъпих така, защото пак така се налагаше. Това значи, че Всемогъщият Аллах пожела знамето на Халифата да се развява от Османската династия. И обърна пътя ни натам. Тогава си казахме, че като свършим и тази работа, ако Исмаил продължава да сее раздори, ще го нападнем…

Еее, това пък какво означаваше? Да не би умът на баща му да се беше помрачил от болестта, от високата температура, от страданията, които е понасял?

…Но не стана така, сине! Като получихме Халифата, Исмаил изпрати посланици до нас. Съобщаваше ни, че със завладяването на Египет ние сме спечелили и званието владетел на свещените градове. Не може така, ние не сме владетел, а само слуга, ние сме човек, който не дава да се чете такава проповед в негова чест. Този път Исмаил ми съобщи, че сега сме станали Александър и че отсега нататък няма да повтаря всичко онова, което е ставало между нас. „Иди в твоята страна, и аз ще отида в моята. Да не проливаме кръвта на мюсюлманите помежду ни. Ще изпълня всяко твое желание и всяка твоя цел“… — така ми пишеше.

— Даааа! — отрони Сюлейман неволно. — Ибрахим трябва да прочете това. Ето че баща ни, също като нас, му няма доверие!

…Не се напада този, който иска милост. Да си отваря очите и ушите. Ако си държи на думата, ако не продължава да сее раздори, моят завет е, че трябва да обърнеш поглед на запад, Сюлейман…

Какво? В този миг Сюлейман не повярва на очите си, запремята пергамента в ръце, вдигна го срещу светлината. Грешно ли го прочете? Не! Баща му дори беше добавил:

…Истинският враг на Османската империя е вече на запад!...

Боже господи! — възкликна в себе си Сюлейман. — Сякаш говореше Ибрахим!

…Там, сине, се е появил един човек. Казва се Карл. Дали майка му е била луда, дали баща му, не знам, така се говори. Трябва да внимаваш с него. Започнал е да събира всички крале под неговите си разпореждания…

Неволно си преповтори думите: Там, сине, се е появил един човек. Казва се Карл. Дали майка му е била луда, дали баща му, не знам, така се говори. Трябва да внимаваш с него. Започнал е да събира всички крале под неговите си разпореждания.

Не можа да продължи. Това не му се побираше в мозъка. Сякаш тези редове не бяха написани от баща му, а от Ибрахим.

Неочаквано викна:

— Ибрахим!.. Паргалъ!..

Тръгна навън. Излезе от оранжерията с развети поли на кафтана.

— Бързо повикайте личния ми секретар! Намерете веднага Паргалъ Ибрахим и ми го доведете тук! Бързо!

Хатидже остана сред цветята като вцепенена. Ибрахим ли? Какво означаваше това пък сега? Защо както четеше завета на баща им, Сюлейман извика като на пожар: „Паргалъ!“. Защо искаше да го намерят? Какво толкова имаше в тази върлина Паргалъ?

Сюлейман отдавна вече беше далече. Прислужници, пазачи, охранители, всички, които в този момент се намираха в градината, се разтичаха да намерят и доведат при него човека, за когото падишахът им заповяда.

— Кой е този Паргалъ? — се питаха един друг.

— Някакъв европеец, любимецът на господаря.

— Неверник, а?

— Не знам нищо повече по този въпрос! — подхилваше се друг. — Та няма да му смъкна гащите, за да го гледам какъв е!

Хатидже беше объркана. А изглежда, точно това я дразнеше. Мърмореше, мърмореше и вървеше по чакълестата алея. Оня е магьосник. Омаял е падишаха. „Мен обаче няма да можеш!“ — реши тя.

XLVII

ИСТАНБУЛ, НОВИЯТ ДВОРЕЦ,

МАКФИЛЪТ[36] НА ПАДИШАХА

Сюлейман беше с гръб към вратата. Седеше на огромния диван до прозореца и се взираше в мрачното море отпред. Чу, че Ибрахим влезе, но въпреки това не се обърна да го погледне.

Това спешно повикване не предвещаваше нищо добро. Когато най-сетне прислужниците откриха Ибрахим, те го гледаха с такова съжаление, като че ли му беше подписана смъртната присъда.

Обади се шепнешком, като се постара да прозвучи с настроение:

— Повелителю! Заповядали сте да ме извикат?

— Получихме писмо от баща си, ага!

Господи, помисли си Ибрахим. Писмо от умрял ли?

— Учудва ли те? Какво чудно има в това?

Забеляза, че тонът на падишаха на талази постепенно се повишаваше. Помисли си: „Дори не ме нарича вече Ибрахим!“ Все едно беше изхвърлил от речника си думите Ибрахим и Паргалъ. Моментално го обзе страх: „Наклеветиха ли ме?“. Дори не беше минал и ден, откакто пристигнаха в двореца! Нито придворните го познаваха, нито той — тях. Кой можеше да го очерни, а и да можеше, какво щеше да измисли? Никой нищо не можеше да каже!

Без да се обърне към него, падишахът му протегна дясната си ръка. Държеше голямо парче пергамент.

— Писмото от баща ни. Нали виждаш туграта отгоре? Искам да го прочетеш!

„Работите отиват на зле! — си рече Ибрахим. — Защо ще иска да чета писмото от умрелия му баща? Защо не ме поглежда? Защо е ядосан?“

Пристъпи с подкосени крака. Издърпа пергамента от ръката на падишаха, който така и не спираше да се взира в морето.

— Чети!

— Господарю?

— Чети, ти казах, ага! Чети го на висок глас, така че и ние да го чуем. Но кажа ли спри — спирай!

Ибрахим започна. Отначало гласът му трепереше. Смути се. Постепенно смущението му отстъпи място на ужаса. „Велики Исусе! Но това са нещата, които и аз говорех на Сюлейман! И баща му посочва на сина си опасността от запад, също като мен!“

Как така Селим беше написал това писмо горе-долу с неговите изрази? Настръхна от моментално сполетялото го предположение? Да не се е усъмнил, че аз съм говорил на баща му тези неща? Но това е пълна глупост… Много… много тъпо.

— Не разбирам, господарю! — В гласа му прозвуча целия му смут. — Това е невероятно!

— Чети!

— Там, сине, се е появил един човек. Казва се Карл. Дали майка му е била луда, дали баща му, не знам, така се говори. Трябва да внимаваш с него. Започнал е да събира всички крале под неговите разпореждания.

Това не бяха ли собствените му мисли и заключения, нещата, които обясняваше на Сюлейман, без да му омръзне, неуморно, чак до зори. Сигурно дяволът беше чул какво говори и го беше пошушнал на падишаха. Как иначе би могъл да напише на сина си абсолютно същото, и то почти с точните му думи?

— Продължавай!

— Заигравал се с Французко. Никой не може да разбере врагове ли са, съюзници ли? Обаче заграби ли страната на франките, опасностите нарастват. Той насочи като кама към сърцето на Османската империя брат си Фердинанд, като провъзгласи този неверник за крал на Влахия. Настоява да получи от папата декрет за Кръстоносен поход срещу нас. Споразумял се е с венецианските неверници. Започнали са да подготвят огромна флотилия. От страх папата е получил подкрепата на испанеца, французина, венецианеца, генуезеца и на някои северни страни, които дори не знам как се наричат. Искам да ти кажа, че опасността расте, сине. В сравнение с нея змията Исмаил изглежда малка. Възможно е да бъде смазана. Иначе краят е лош. Ние вземахме такива мерки. Но щом сега четеш моето писмо, значи Пророкът не ми е позволил. Пири паша ще те осведоми за нашата подготовка. Но само Аллах знаеше и само ние накъде щяхме да тръгнем на поход. Сега съобщаваме нашите намерения на теб, младия падишах на Османската империя…

— Чакай! Спри там! — вдигна ръка Сюлейман.

Започна бавно-бавно да се обръща. Интересно каква ли щеше да е физиономията му, като се озоват един срещу друг. Ибрахим също се постара да вдигне глава, доколкото беше общоприето. В ума му беше пълна бъркотия.

— Това не са ли твоите приказки? Не ни ли втълпяваше в главата, че за Османската империя има живот повече на запад?

На Ибрахим не му оставаше нищо друго, освен да кима в знак на съгласие.

„А може и като сме си говорили, някой да ни е подслушвал?“ — му мина през ум. Сюлейман не му ли беше казал, че навсякъде е пълно с доносници на баща му? „Вероятно някой от шпионите ни е чул и го е разказал на Селим. Нима не беше възможно? Иначе как щяхме да стигнем до една и съща мисъл и да я изразим с почти едни и същи думи?“

От прикованите в него очи на Сюлейман хвърчаха огньове и пламъци. Явно и той търсеше някакво обяснение на тази прилика. Сигурно си мислеше: „Как така баща ни оставя в завет същото това, което Ибрахим е говорил преди месеци?“ Очите му се замъглиха. Въобще не отбягна погледа му.

— Баща ни чуваше всяка мисъл, но правеше каквото реши на своя глава. Ако не го знаехме, щяхме да си кажем, че си имал контакт с могъщия повелител на Османската империя. Възможно ли е баща ни, който не се вслушваше във везирите и пашите си, да е написал този завет с мислите на служителя на своя принц?

Ибрахим реши, че е най-добре да замълчи. Още нямаше представа накъде ще избият най-накрая думите му. Вдигна рамене.

Сюлейман се взира в него дълго време. Най-сетне продума:

— Ние обаче уважаваме идеята, Паргалъ. От толкова години си при нас. Всичко правим не според поста си и властта, а според ума и замисъла. Не сме ли се водили от твоите идеи?

„Умен съм, затова!“ — си рече Ибрахим. Сюлейман мразеше някой от обкръжението му да се произнася: „Онова трябва да е така, а не иначе. Грешка! Истината е еди-каква си“. Околните познаваха този му нрав и дума не обелваха, каквото и да кажеше, кимаха с глави в знак на съгласие, приемаха го като заповед. Като ги видя как се държат, Ибрахим си помисли: „Ами че това си е живо предателство!“ За да си му служител, трябваше да казваш, че той си знае най-добре. Откакто откри тази черта в характера му, започна да представя собствените си мисли като мисли на Сюлейман. Така например всяка своя дума започваше с израза: „Както Негово Превъзходителство принцът знае много добре…“ Междувременно, дори Сюлейман да си помислеше: „Виж, ето такова нещо никога не ми е идвало наум“, тия, дето му кимаха отсреща с глави, не липсваха. А ето че сега съвсем красноречиво му казваше: „Ако трябва, ще постъпя така, както мислиш“.

Нарастващият в него страх отстъпи място на радостта и гордостта.

— Мой падишах! — промълви. — Заклевам се, няма друг човек, който може по-добре от вас да печели сърцата!

— Продължавай, откъдето спря.

— Но по-нататък не е ли секретно?

— Секретно ли? За нас двамата не е. Чети тихо. Да не чуят стените.

Под светлината на кандилото Ибрахим отново заби очи в пергамента:

— …Ти знаеш, сине. Ако пехливанинът не иска пъпът му да види звездите, той няма да се издаде пред противника кога ще го атакува. Ще се престори, че се кани да му направиш „ключ“, а ще му приложи „вълчия капан“…

От този текст мозъкът му се обърка. Спря и се замисли какво ли е искал да каже. Сюлейман прояви нетърпение:

— Продължавай, продължавай!

— …Сега настъпи времето за „вълчия капан“, Сюлейман. Това, което ще ти кажа, е моят завет…

Ибрахим плъзна набързо поглед към по-долните редове и неволно възкликна в себе си: „Господи!“ Съвсем сниши глас, едва си пое дъх:

— …Отиди и превземи онази Белградска крепост, сине. Още преди това тя два пъти удържа на Османската империя, отби и върна назад дядо ни Фатих хан, ние също не можахме да я завоюваме. Не ни стигна живот. Нека ти да си завоевателят на Белград. Това наше намерение не е известно дори и на Пири паша. Нали напълних корабостроителниците с кораби, докарах в столицата Селман Реис от Червено море заедно с гребците арапи, все едно са неверници, той също си мисли, че ще има поход към Родос. Остави ги, нека всички си мислят така…

Ибрахим спря да си почине. Прехапа устни, за да не издаде възхищението си.

— Повелителю, баща ви е бил изкусен тактик!

— Ти си гледай четенето!

— …Ти гледай да направиш даже такива работи, които да заблудят шпионите на неверниците. Имперската флотилия да надуе платната в Егейско, в Бяло море. Нека докрай да вярват, че ще нападаш рицарите. А ти бързо се прехвърли през Дунава. За да преминеш през Сава, ще трябва да построиш мостове. Ще се иска време. Не оставяй време на неверниците да им се притекат на помощ. Мобилизирай архитекти, майстори строители. Да направят такива мостове, че да можеш с волска кола да прехвърлиш всичко едно по едно. И още веднага след прехвърлянето да се разстановиш на място възможно най-бързо… — Ибрахим бавно надигна глава и се загледа в Сюлейман. — Всъщност аз бях привърженик да се придвижим през Влашко. Но баща ви… Не го бях измислил толкова далновидно, господарю.

— Ако го мислеше толкова далновидно, Паргалъ, ти щеше да бъдеш Селим. Чети. Виж още колко много има.

— …Строшиш ли катинара на Белград, вече никой няма да издържи пред щурма на конните ти ескадрони. Стъпчи Буда, Пеща. Издърпай маджарския трон изпод невръстния крал. Влашката корона сложи върху главата на Фердинанд. Нека в Рим, дето е заприличал на Конски хан, да чуят пръхтенето на османските коне. Да видим тогава дали ще им дойде умът в главата на тия друговерци? Това е моят завет, Сюлейман…

Подчини Родос на знамето с полумесеца. Иди и свали от крепостта в този остров кръста на рицарите друговерци. Забий полумесеца върху най-високата кула. Аз казах, каквото имах да казвам. Повелителят вече си ти. Ти заповядваш. Аз изпълнявах дълга си… — Ибрахим си помисли, че нататък е вече много лично, и млъкна. Но падишахът му направи знак с ръка да продължава. — …в двата свята. Изпълнявай го и ти. Почитай и уважавай твоята валиде. Ние не можахме да се покажем като истински баща пред нашата принцеса, направи го ти като неин по-голям брат. Поверявам Хатидже на батко ѝ. Да те видя, сине, нека станеш по-голям от баща си. Падишах мой, да живееш заедно с държавата си хиляда години! Щастлива да е победата ти, щастието да те съпътства навред!

Ибрахим погледна към Сюлейман. Очите му изглеждаха просълзени. Известно време в стаята цареше тягостно безмълвие. Сега Ибрахим се възхищаваше най-искрено от бащата на Сюлейман. Значи, до прочитането на писмото, съдейки само от дочутите приказки, той е бил несправедлив към султан Селим. Каза си: „Бил е велик пълководец, велик тактик. Но за съжаление умът на сина му е все в пустините на Сафеви шах“. Реши мълчаливо да изчака.

В един момент падишахът вдигна глава.

— Ти още ли си тук? — сякаш се учуди, че го вижда.

— Аз, такова…

— Да извикат великия везир. Да попитаме Пири паша къде са галерите, за които говори баща ми.

Ибрахим се поклони и тръгна да излиза.

— Да се каже на Пири паша, че го чакаме. Бързо да дойде. До сутринта тримата имаме да обсъдим много неща. Слънцето да ни завари с готови планове за завоевания.

Тримата ли каза? Сърцето на Ибрахим запърха. Падишахът и великия везир щяха да си говорят за тайните на Османската империя, за военните им намерения. И той — заедно с тях. Той — синът на рибаря Армано, робът Жюстиниен, или Паргалъ Ибрахим — новоизпеченият османлия, служителят европеец на падишаха. Съдбата му поднасяше един съвсем нов живот. И тогава той реши в себе си: трябваше да се вкопчи със зъби и нокти в този нов живот, на всяка цена!

Тъкмо излизаше, когато Сюлейман се обади:

— Изглежда, Хатидже не те хареса много, Паргалъ. Какво ще кажеш?

Ибрахим замръзна на място. Хатидже султан ли? Това пък сега откъде се взе? За да не се издаде, наведе глава, сякаш се е засрамил. В същото време му избликна въпросът: „Дали наистина не го харесва? Ами аз? Хайде да видим, аз пък дали я харесвам?“.

Действително, не я беше видял добре заради еуфорията и гълчавата наоколо, макар че използва един удобен момент да ѝ хвърли крадешком бегъл поглед. Забеляза само косата ѝ. И то, защото я сравни с цвета на кестена. Красива ли беше? Тръсна рамене в отговор на въпроса, който му мина през ума. Красива или грозна, какво ме засяга? И бездруго съдбата я беше надарила с най-хубавите неща. Власт! Сила! Богатство!

До вчера Хатидже беше дъщерята на падишаха. Сега е сестрата на падишаха.

А той?

Засмя се горчиво в себе си. Взетото преди малко решение можеше да се разбие на пух и прах: „Въобще не си въобразявай! И вчера, и днес ти си просто слуга. Стигна до началник на канцеларията. Личен секретар. Само това можеш да бъдеш. Защо ли да те хареса?“

Вдигна бавно глава и срещна погледа на падишаха — той очакваше да му отговори.

— Вероятно госпожа султанката си има някаква причина.

— Ами ти?

Изтръпна от страх. Какви ги говори този човек? Да кажа „Хареса ми“? Ами ако и на мен не ми е харесала? Ако изтърся: „Не сме си по сърце“? Да не би Сюлейман да е решил да ми отсече главата? Какво си мисли, че не знам как секат главата на онзи, който се осмелява да говори за семейството и харема на падишаха?“.

— Прощавайте! Какво право имам да гледам сестрата на Негово Величество падишаха?

— Значи не си видял Хатидже?

Ибрахим наведе глава. Цялото му тяло плувна в пот. Не знаеше какво да му отговори.

— Да погледна лицето… — засрича той, — на госпожа султанката?… Как мога да имам… тази дързост?

Сюлейман се изправи, явно потънал в дълбоки мисли. Сключи ръце на гърба. Започна да снове от единия до другия край на стаята, с издадена напред глава. По едно време се спря. Погледна го така, като че ли искаше да му каже нещо. Сетне отново продължи да снове.

XLVIII

Хатидже прекара нощта в Новия дворец, в покоите, приготвени за майка ѝ. Също и Махидевран Гюлбахар султан, която всъщност трябваше да се настани в Стария дворец.

Двете с майка ѝ не можаха да останат и за миг сами, да се порадват една на друга, да се оплачат, да се попитат как са. И бездруго Хафза султан беше изморена от пътя. Целуна Хатидже по косата, както правеше в детските ѝ години. Пошушна ѝ:

— Изглеждаш ми добре!

Добре ли? По какво си личеше, че е добре? Тенът ли, погледът ли, стойката ли издаваха душевното ѝ състояние? Тихо ѝ отвърна:

— Никак не съм добре!

— И без това, зълво моя, ще е несправедливо да очакваме, че се чувстваш добре?

Двете с майка ѝ погледнаха към Гюлбахар с изненада.

— Еее! — завъртя компетентно главата си тя. — Болка след болка, мъка след мъка. Да не е лесно? Камък да е, ще се пръсне! — Измери Хатидже с поглед, изпълнен с неприкрита подправена обич. — А ти тежи и мисълта, че си нямаш и мъж… Как ли се понася това? Аллах ми е свидетел, възхищавам ти се, зълво. Аз въобще не бих изтърпяла. Какво значи живот без мъж…

— Гюлбахар! — опита се да я спре Хафза султан, но така и не успя.

— Не съм ли права? Като си легне човек…

— Пази боже, пази боже! — измърмори този път Хатидже.

— Не се ядосвайте де! Истината ви казвам. Ей, млада си още. Кой мъж няма да те вземе?!

— Стига! — не се опита и този път да скрие яда си Хатидже. — Стига вече, Гюлбахар!

— Но какво има, драга? Кой няма да вземе сестрата на могъщия Сюлейман хан, нищо че е живяла с мъж. Стига ти да поискаш. Един даже ми хвана окото. Какво ще кажеш за онзи високия, дето е все със Сюлейман? Ибрахим ли беше, как…

— Престани! — сряза я през зъби Хатидже. — Не те ли е срам да говориш такива неща пред валиде?

— Добре, добре! — отвърна Гюлбахар с убийствен поглед. — Млъкнах.

Но трябва да разбереш! Сърцето не се интересува от срам, нито от благоприличие. Ако си казваш: „Срам ме е, това е неприлично“, ще си изсъхнеш като едното нищо! Така да знаеш!

Видя, че майка ѝ я гледаше с преливащ от обич поглед, смесен със състрадание. Явно и тя се страхуваше да не би дъщеря ѝ да увехне.

Колко нощи си беше представяла, че ще разкаже на майка си за своя Поен славей. Нямаше кой знае какъв смисъл, но искаше поне тя да узнае, че в сърцето на вехнещата ѝ дъщеря е разцъфнало едно цвете. Злата съдба ѝ беше изтръгнала и това цвете, но нека. Може би като чуеше истината, майка ѝ би могла да излекува кървящата в душата си рана, зейнала още навремето, когато не се разбунтува, че дадоха момиченцето ѝ на оня мъж — кръвожадния звяр с ръце като паяци.

— Сега в сърцето ми няма място за други чувства, освен болката за баща ми, Гюлбахар.

— Умрелият си е умрял, зълво. Нека Аллах да не лишава от милостта си нашия баща султана. Ако го оплаквате все така, душата му няма да намери покой.

Хафза обърна тъжните си очи към дъщерята. Вдигна вежди да ѝ направи знак: „Не я слушай тази!“. В това време Хатидже си мислеше. „Аз ли да я удуша, или да я връча на Хъдър ага?“. Опита да се усмихне.

— Добре че ти си с нас, Гюлбахар! — изрече с леден тон. — Поне твоята жизнерадост ще достигне и до баща ни. Душата му ще намери покой!

— Дано! — рязко отговори тя. — Е, предупредих те, душко! — И измърмори като че ли на себе си: — И нас ни предупредиха, но не повярвахме!

— Какво са те предупредили, Гюлбахар? На какво не си повярвала?

— За теб… Казаха ми, че султанката много обича да говори с ирония.

Тя дори не намери за нужно да прикрие враждебния си тон.

— Направо се зарадвах. Поне те накарахме да се увериш в това, Гюлбахар!

Другата прикова очи в Хатидже, измери я с поглед от глава до пети. Личеше си, че в главата ѝ се премятаха съвсем недобри неща. После захвърли ръкоделието върху постелката, на която седеше, и процеди:

— Какво да се прави? Ще ме издържиш някак си тази нощ. Утре ще кажа на Сюлейман да приготвят и моите покои тук.

Мъчеше се да покаже колко е важна, затова споменаваше падишаха само по име.

— Сигурно искаше да кажеш „на многоуважавания падишах“?

— И към бащата на нашия принц ли е забранено да се обръщам по име?

Търпението на Хафза султан се изчерпа:

— Не е забранено, дъще… — изрече с каменно лице. — Традицията го повелява. Плюс това настаняването на любимка на многоуважавания наш син в Новия дворец е забранено.

— Защо?

— И това е традиция! — намеси се Хатидже. — Жените живеят в Стария дворец. Разрешено е настаняването тук само на валиде, майката на падишаха!

— Да се промени вече бе, драга! Какво е това? Ако Сюлейман поиска да прегърне и погали нашия принц…

— …ще дойде в Стария дворец — довърши Хатидже. — И без това падишахът по принцип прекарва нощите си в харема. Харемът също е в Стария дворец. Тоест там, където ще трябва да живееш ти.

— И това ще се промени! Мен не ме интересува какви са били предишните владетели. Сюлейман ще прекарва вече нощите си с нашия принц и при нас.

Хафза султан хвърли гневен поглед и промълви:

— Пази боже! — После се обърна към Хатидже: — Султанке, разкажи ми за онази нощ, дъще! Как беше Селим хан? Много ли го болеше, големи ли бяха мъките му? Какво каза, какво направи? Как се сбогувахте? Не се страхувай, че ще страдам, че ще плача, че ще ме боли. Наричат ме Хафза, законната съпруга на Селим хан, дъщерята на Менгли Гирай хан! Прекрасно знаем къде се плаче, къде се говори, къде се засмива човек.

Последните ѝ думи бяха камък в градината на снаха ѝ, но Гюлбахар изобщо не се усети. Майката и дъщерята я изгледаха продължително. Хатидже седна съвсем близо до майка си и ѝ разказа за цялата нощ.

Ту подсмърчаха, ту плакаха от сърце и душа. Ту ридаеха. Махидевран Гюлбахар ту ги поглеждаше, ту забиваше и изваждаше иглата в гергефа.

Накрая Хатидже извади малката бележка, която ѝ повери баща ѝ.

— Валиде! — не успя да овладее гласа си да не трепери. — Преди да се сбогуваме, той пожела да извадя това от пояса му и да ти го предам.

— Какво е това? — не се сдържа Хафза султан.

Взе хартиеното парченце, което дъщеря ѝ държеше с върха на пръстите си така, като че ли беше свещено писание. Разгъна го.

Скъпо мое момиче,

Тази нощ болките малко стихнаха и аз се размислих за живота си. За онова, което съм направил, което не съм направил, което не можах да направя… За Сюлейман, за теб, за валиде султан, валиде на принцесата, моя жена и моя законна съпруга. Отроних стон: „Ах, Хафза! Ах, моя кротка, предана Хафза с очи като черници! Неволно от устата ми се изплъзнаха тези два стиха:

Треперят лъвове дори от страх пред мощната десница,

а аз съм роб безсилен, запленен съдбовно от очи-черници.

Моя Хатидже султан, предай ги на твоята валиде като последно сбогом от султан Селим към жена му!

Това беше краят. Седяха така, без да промълвят и дума. После Хафза султан целуна и допря до главата си малкото колкото човешка длан листче, изпратено от нейния съпруг.

— Липсваш на твоята Хафза, Селим хан!

Отпусна глава върху възглавницата си.

Хатидже дълго гали посивяващата вече коса на майка си. Тайно ѝ пожела: „Иди и го намери!“. Единственото нещо, което побеждаваше смъртта, беше този дар божи сънят. За него нямаше граници. Тя го знаеше много добре. Измъчена от страдания, тя се срещаше с любимия човек само в сънищата. В сънищата се виждаше със своя Поен славей хиляди пъти. В сънищата Фехим Челеби ѝ пееше най-хубавите си песни така, сякаш не беше умрял. В сънищата Хатидже му признаваше своята най-съкровена тайна: „Обичам те, Славей мой!“ Сега беше ред на майка ѝ. Простена: „Иди и го намери, валиде! Иди и намери твоя Явуз Селим. Кажи му колко си го обичала. Имаше толкова голяма нужда да го чуе!“.

* * *

Ибрахим се изуми, като видя възрастния велик везир да влиза в стаята така стремглаво, че чак полите на кафтана му се развяваха. Не очакваше да дойде толкова бързо. Не беше минал и половин час, откакто изпратеният вестоносец хвана пътя от двореца към конака на Пири Мехмед паша.

Беше готов да изпълни първото си задължение като личен секретар.

— Добре дошли! — посрещна с почит великия везир. — Нека да съобщя на Негово Величество падишаха, че сте пристигнали.

Леко открехна вратата към покоите на Сюлейман. Без да си подаде главата, още от прага съобщи:

— Негово Превъзходителство Пири паша, господарю!

Очакваше падишахът да каже: „Да дойде!“

— Само че първо ела ти, Паргалъ!

Учуди се. Дали беше уместно падишахът да вика него при себе си, а великият везир да чака? Нямаше време да мисли за това. Веднага прекрачи прага. Прекърши се през кръста, наведе глава.

— Повелителю!

Сюлейман се разсмя с глас, после му пошушна на ухо:

— Още от сутринта изгоря, Ибрахим! На бърза ръка! Пири паша ще разкаже в Дивана как съм го накарал да чака, а съм приел теб, и веднага ще ти измислят нов прякор.

Той и бездруго очакваше да се случи подобно нещо.

— Полека-лека свиквам да прибавят към името ми отпред и отзад разни неща, господарю!

— Както и да е! — каза Сюлейман и поклати глава. — Не забравяй, че баща ни е скрил някои неща и от Пири паша. Ще му задам само някои въпроси и ще му съобщя решението си. Онова, което трябва да знае, ще го чуе, като му дойде времето.

Ибрахим отново се поклони, направи се, че уж му целува ръка, вдигна я към челото си. Този жест изразяваше: „На драго сърце ще изпълня заповедта ви!“. В същото време си мислеше, че ако час по-скоро не си направеше преценка — и то съвършено правилна преценка! — на събитията, които започваха да му променят живота, а ги оставеше да се премятат из ума му както сега, щеше на бърза ръка сам да си подпише смъртната присъда.

Изгледа с удивление как великият везир заситни към падишаха. В знак на траур, дори и в този вечерен час Пири паша беше облечен в черно. Дори високата му бяла шапка беше обвита с черен тюл. Почуди се, че въпреки въпросното толкова високо нещо, главата на този човек беше наведена към дясното рамо. Как ли ходеше, без да я събори? „Със сигурност аз никога няма да сложа на главата си такъв калпак — си рече. — Дори и да сложа, преди да направя две крачки, ще го съборя и ще стана за посмешище.“

Появяването пред принц се различаваше от представянето пред падишах. На първо място, той не настъпи прага. Прекрачи го не изправен, а наведен. Като го премина, изправи гръб, но не съвсем. Главата и шапката му си стояха над дясното рамо. Ръцете — хванати една за друга под корема. Черни бяха кафтанът му, поясът, ризата, дори йемениите с извитите нагоре носове, които се подаваха под крачолите на шалварите. И понеже полите му метяха пода, не се виждаше как пашата крачи, той сякаш се пързаляше. Очите му бяха сведени надолу. Въобще не вдигаше глава да погледне към Сюлейман. Направи една-две крачки и се спря.

— Могъщи!

Дори Ибрахим едва успя да чуе гласа му.

— Приближи се, велики везире!

Едва след това Мехмед паша направи още една-две крачки.

— Войската разбра ли за смъртта на баща ни?

— Утре, точно когато господарят ще препасва ятагана в „Еюб султан джамия“, шатрата, където е скрито тялото на починалия, ще бъде вдигната. В това време колата, която ще извози тленните останки, също ще бъде в Чорлу.

Сюлейман поклати одобрително глава.

— Личният секретар, Ибрахим ага, ви е предал какво искаме във връзка с церемонията по погребението.

— Да, повелителю!

— Като казваш „да“, избран ли е хълмът, където ще положим в земята нашия баща?

— Като тръгнем за „Еюб султан“, ще прекараме шествието за коронясването ви оттам. Ако решите, че е подходящо, веднага ще се започне с подготовката. Там ще са архитектите и майсторите строители. Ще вземат размерите за тюрбето и джамията, които ще бъдат построени върху гроба на нашия господар.

— И това е добре. Къде ще се прави намаза за погребението?

Великият везир се учуди и на този въпрос:

— Във „Фатих джамия“, повелителю. Духът на Селим хан ще се зарадва, че е в селенията на дядо си.

— Добре е измислено. Завоевателят заслужава да тръгне в последния си път от мястото на друг завоевател.

Настъпи мълчание.

— Сега — замислено продума Сюлейман — в джамията, точно срещу двора, да се обособи място за жените. Там ще бъде нашата валиде. Само че… — замисли се за малко — сестра ни Хатидже султан ще се сбогува с баща ни в двора на джамията. И само тя да бъде допусната до самия гроб. Ясно ли е?

Ибрахим погледна към великия везир и си каза: „Нищо не е разбрал!“ Като чу, че в двора на джамията и при гроба ще присъства жена, Пири Мехмед паша съвсем се обърка. Но не беше в състояние да се противопоставя. И възрастният везир направи оня жест, че уж целува дясната му ръка, после я поднесе до челото си.

— Ще го изпълня на драго сърце, повелителю!

— На шейхюлислямът Зембилли Али ефенди да му кажеш рано сутринта. Нека да подготви съответния религиозен документ, да не възникват никакви пречки.

Отново поднесе ръката му към устните и към главата си.

— За това се разбрахме. Сега, да дойдем до най-важния въпрос. Още не сме коронясани и още не сме седнали на трона на Османската империя, но от вечерта искаме да знаеш. Ти, паша, служи честно и почтено на нашия баща.

Великият везир изтръпна. „Понижава ме! — му мина моментално през ума. — Ще предаде поста на оня разбойник Ферхат или на кръвния ми враг Ахмед. Какво да се прави! Дотук ми било писано!“

— Информирани сме как си служил. И ние те оценяваме по достойнство.

Ибрахим внезапно изпита жал към този човек. Лицето на пашата беше побеляло като вар. На себе си каза: „Стига си го протакал, хайде, час по-скоро му кажи на горкичкия, та да си отива вече, да си почива“.

— И си мислим още — отчетливо, дума по дума, продължи падишахът, — държавната служба не бива да се прекъсва рязко. Трябва да знаеш, че ние ти имаме доверие. Нека държавният печат да остане в теб, паша! Да видим сега, след бащата, как ще служиш и на сина.

Възрастният човек се захлупи в полите на Сюлейман. Падишахът не му позволи да ги целува.

— Повелителю! Всемогъщи! Твоят слуга Мехмед залага главата си на твоя път!

— Главата си е твоя, паша, за нас е достатъчно да ни служиш! Ще кажеш и на Зембилли Али ефенди, че баща ми го е поверил на мен. Да продължава да разпръсква светлина по пътя към ислямския свят.

Великият везир целуна ръка и я допря до челото си.

Този път падишахът посочи него:

— Непременно сте чули за Ибрахим ага. Моят любимец.

„Любимец, а? — си каза Мехмед паша. — Любимецът на султан Сюлейман!“

— Той ми е довереният приятел! — поясни падишахът, като видя изразеното в очите му учудване. — С него си споделям проблемите. Да изброявам ли още? Надявам се, че след Сарухан името му се е разчуло и из столицата. Ако кажеш „не, не го знаем, нямаме представа“ — ето, сега вече я имате. И не само в столицата, името му трябва да се чуе от цялата Османска империя, трябва да се знае, така искаме. Върнахме му свободата и го назначихме за личен секретар — каквото е казал, все едно сме го казали ние. Очакваме да получава съответното уважение.

Още в Сарухан се беше научил, че дворците са натежали от изненадващи случки, от изненадващи думи. Но в султанския дворец беше по-друго. Хрумна му въпросът: „И великият везир ли ще ме уважава?“ Не очакваше подобна заповед. Наведе глава пред падишаха в знак на благодарност, а с крайчеца на окото изгледа стария везир. По отново вдигната и спусната ръка стана ясно, че пашата няма нищо против да му отдава почтително уважение. И как би могъл да има?

— Оправихме и това! — обади се султан Сюлейман. Взе една кристална чаша с вода от близката масичка и я изпи. — Паша, тази вечер Хатидже султан ми донесе завета от покойния ни баща Селим хан.

Завет ли? Великият везир се изненада, но не се издаде. Принцесата въобще не му беше споменала за това.

— Прочетохме съветите и желанията на нашия баща. Сега имам един въпрос към теб.

— Заповядай, всемогъщи султане!

— В какво състояние се намира флотилията на моята държава?

Макар че гледаше крадешком, Ибрахим видя как засия лицето на великия везир. Той очевидно се беше зарадвал да чуе този въпрос. „Благодаря ти, Всевишни! — си промълви сам. — Значи предложенията ни са повлияли на султан Селим. Значи, когато му казах да изкараме флотилията в Бяло море, да всеем страх сред врага, да завладеем остров Родос, за да прекършим и отхвърлим и последния кръстоносен меч в гърдите ни, това, че се изчерви и кипна от яд, е било преструвка. Виж, завет е оставил на сина си за остров Родос.“

Тъкмо отвори уста да му отговори, падишахът вдигна ръка да замълчи.

— Този разговор ще си остане тук, Пири паша, така да знаеш! Между тримата. В Дивана още няма да се огласява. Чуя ли от някого една дума, една идея, ще си го изкарам на вас двамата. Няма да пожаля нито единия, нито другия. Главите и на двамата ще се изтърколят в краката ви.

„Олеле!“ — стресна се Ибрахим. Колкото пъти чуеше заплахата за отсичане на глави, толкова пъти ръката му неволно се хващаше за гърлото. В момента стана същото.

— А сега се приближи така, че това, което ще ми кажеш, да го чуем и двамата.

Пири Мехмед паша се приближи до падишаха. Сюлейман махна с ръка към Ибрахим да се приближи и той. „Трима мъже глава до глава! — си каза Ибрахим, изпълнен с гордост. — Сюлейман ще разкрие на великия везир политиката, която ще води. И то пред мен.“

— Повелителю! — започна великият везир. — Нека най-напред да благодарим на Аллах. Отсега да ти е честита победата, Сюлейман хан. Завоевателят на Родос Сюлей…

Падишахът вдигна гневно ръка да млъкне. В този момент Ибрахим усети вътре в него да се надигат талазите на гнева. „По дяволите! — измърмори си наум. — Упорит турчин! Завета на баща си дори не чува. Инат на инатите! Като нищо ще се нахвърли първо върху Сафеви шах!“

— Недей да ми редиш поеми, паша! Какво става с флотилията?

Великият везир се смути, но продължи. Този път обаче в тона се усещаше спадналото му настроение.

— По заповед на покойния Селим хан разширихме Истанбулската корабостроителница. Даже разчистихме гробищата наоколо. Господарят беше издал ферман да изградим корабостроителница и в Галиполи.

— Еее, паша, ами корабите?

— По доковете стоят 150 галери, всяка от по 700 тона. Като завършат и галиполските, ще станат 250 на брой. Ако прибавим и съществуващите…

— Значи нямаме налице определената сила. Ще чакаме, така ли?

„Ето, стана това, от което се страхувах! — помисли си Ибрахим. — Сега си мисли: докато завършат корабите, аз ще отида да смачкам главата на Сафеви шах.“

— Ние не разполагаме с време за чакане, паша!

Ибрахим се стресна от непоколебимия и категоричен тон на султан Сюлейман. „Дали не се заблуждавам? — трепна радостна искрица в него. — Дали Сюлейман…“

— Да не стане година! Така или иначе, аз трябва да изпълня завета на баща ни!

Сюлейман погледна косо към Ибрахим. Забеляза, че неговият личен секретар е полудял от радост и щастие — той разбра, че най-сетне падишахът е възприел идеята, която осем години му беше пилил на главата.

— Няма да допускаме някой да каже: „Не изпълни завета на баща си!“. Имперската флотилия да се довърши по най-бързия начин. Дотогава из Бяло море да се развява нашият флаг.

Великият везир също грееше от радост. И все пак в него се загнезди някакво колебание. Беше пръв сред тези, които предлагаха да се насочат кораби в Бяло море, но дълбоко в себе си се плашеше от това. Увеличеният брой на османските галери нямаше ли да подскаже на врага, че се подготвят за превземането на Родос?

— Такова… — измънка.

— Искаш нещо да ни кажеш ли, Пири паша?

— Повелителю, слушам и изпълнявам вашата заповед на драго сърце. Вашият слуга също е обзет от тази идея. Но отвътре нещо ме гризе. Боя се, че ако не го кажа, няма да съм изпълнил както трябва службата си към господаря.

— Казвай го тогава!

— Като пуснем наша флотилия в Бяло море, друговерецът няма ли да ни заподозре?

Лицето на Сюлейман неочаквано потъмня:

— Нека да ни заподозре! Да заподозре, че на рицаря друговерец да се развържат завързаните му крака и колене! И при това какво от кого ще криеш? Шпионите отдавна са го надушили. Ти трябва да предприемеш мерки за това, което ти казах. Вече можеш да се оттеглиш!

Великият везир си тръгна ощастливен от двете хубави новини, които получи. Хем оставаше на поста си, хем получи радостната вест, че започва подготовка за похода към Родос.

„Благодаря ти, Аллах!“ — повтаряше наум, докато вървеше към конака си.

След като той си излезе, Сюлейман прикова лисичи поглед в Ибрахим.

— А ние — рече — да си гледаме другата работа, Паргалъ. Да се придържаме към плана на баща ни и да действаме според него. Видя ли, възприемаме идеите и на нашите служители. Ти също се хващай на работа по този план.

Ибрахим се наведе да целуне ръка и да я допре до главата си.

— Преди това обаче имаме друга задача. Да отидем в покоите на нашата валиде и да ѝ целунем ръка. Да я поуспокоим малко. Ти умееш да го правиш най-добре, Ибрахим. Ха, не забравяй какво ти казах по-преди. Утре, по време на погребалната церемония, не изпускай от очи Хатидже султан! Ако ѝ се случи нещо, ти отговаряш! На принцесата понякога ѝ става лошо. Усетиш ли нещо странно, веднага я изведи оттам!

XLIX

„ФАТИХ ДЖАМИЯ“, КРАЯТ НА СЕПТЕМВРИ 1520 Г.

Дворът беше препълнен с хора. Изправена пред ковчега на баща си, Хатидже си правеше равносметка на миналото, на всички ядове и бунтувания, от сърцето ѝ капеше кръв. И ето, точно в този момент се случи нещо съвсем неочаквано. Тя чу зад гърба си шепот:

— Простете на вашия слуга, султанке!

Толкова различен звук сред молитвите, погребалните четения и бученето от общата гълчава на навалицата. Топъл шепот, прочувствен, галещ, прегръщащ, проникващ в сърцето. Даже нямаше нужда да се обръща, за да го види. Защото го позна — този глас принадлежеше на европееца с черната брада, с черните очи и извитите като полумесец вежди, когото още при първата им среща на Сарайбурну заради високия ръст тя нарече „върлината“ и от когото се дразнеше още преди да го види. Дори и да не беше той, тя се изненада от собственото си желание да е познала.

— Какво желаете?

— Простете…

— Пропуснали ли сте нещо, за което трябва да ви простя?

Не знаеше защо постъпи така, но отвътре ѝ идеше да го унизи, да му се накрещи, даже да му издере лицето с нокти.

— Да, султанке!

О, Аллах, колко отблизо звучеше гласът му! Точно зад нея! Хатидже усещаше дори как дъхът му ѝ гали ухото.

— Пред господаря се притеснявах да изразя чувствата си към вас. Не успях да ви пожелая крепко здраве. Знам колко дълбока е болката ви, толкова дълбока, че нищо не би могло да я утеши.

— Откъде ще знаете? — сряза го Хатидже. — Никой не може да чете в сърцето на друг човек.

„Ох! — възкликна в себе си тя. — Показах му къде е границата! Знаел колко дълбока била болката ми! Сега умът му е в това — как да омагьоса с ласкателствата си и мен, като батко.“

— Аз обаче чета, Хатидже султан!

„Ох, Аллах!“ Как е възможно с най-обикновени, толкова прости думи да се говори толкова затрогващо? Мислите ѝ съвсем се объркаха. Опита се да придаде на гласа си възможно най-леден тон.

— И вие ли сте загубили баща си?

Това като че ли беше първата ѝ що-годе нормална реакция.

— Да! — въздъхна след нея. — И аз останах без баща, господарке.

Е, Хатидже си помисли, че би трябвало на това място от заядливия им и ненормален разговор тя самата да поомекне:

— Съжалявам!

— Имах смелостта, без да имам право, да се приближа до вас, прекрачвайки границите на общоприетите норми, само за да ви кажа нещо. И тъкмо затова помолих да ми простите.

Щял да ѝ каже нещо ли? Какво? Какво имаше да казва някакъв си слуга на падишахската сестра? Вероятно новина, която Сюлейман е искал да ѝ предаде чрез него? Да, само това можеше да е! Добре де, защо се развълнува така? Сега пък откъде накъде сърцето ѝ трябваше да запърха така, сякаш гълъб размахва крила.

— Сигурно сте изпитали големи затруднения, докато дойдете при нас!

Тя моментално съжали, че го каза. Нямаше начин човек да не долови присмеха в шепота ѝ. А той не беше направил нищо, с което да заслужи това.

— Поне си кажете каквото имате за казване, за да не са отишли напразно всичките ви усилия!

— Ето какво искам да ви кажа, Хатидже султан…

Аллах, Аллах, пак го направи! Тези четири-пет думи се изнизаха от устата му пак така обаятелно, че Хатидже се разтърси както преди малко.

— Можете да се считате дори за щастливка…

„Какво! Глупак! Ето на, в този момент той развали цялата магия. Щастливка, а? Докато баща ми лежи безжизнен ей там, върху погребалния камък… Ще се считам за щастливка, а?“

— И защо?

Изуми се. Не трябваше ли всъщност да му обърне гръб и да се махне от него? Защо му подаваше възможност да продължава този глупав разговор? По желание на брат си тя се смеси с гъмжилото, облечена в мъжки дрехи, но прекрасно можеше да се появи някой, който да я познае. Иди после, че се оправяй! Като нищо щяха да тръгнат клюките: „Хей, аги! Сестрата на повелителя си шушукаше ухо до ухо с оня европеец, любимеца на господаря! На какво прилича това — някоя жена насред улицата да си приказва с мъж! На това ли му викат „последните дни преди апокалипсиса“?

— Защото вашият баща почина. След малко ще се върне там, откъдето е дошъл. Вече не можете да питаете дори трошичка надежда да го видите пак. А пък…

„Какви ги дрънка тоя?“ — попита се Хатидже.

— А пък…?

— А пък моят баща е там, в Парга. Жив е. Жив баща загубих, султанке. Да знае човек, че този, когото обича, е жив, а да не може да го вижда!... Няма по-голяма болка от тази човек да загуби живите си любими хора!

Хатидже нищо не каза, не можа. Не намери думи. Толкова се беше потресла, че нищо не ѝ дойде наум да му отговори. Прав беше. Смъртта беше край! Ами раздялата? В смъртта нямаше изход, нямаше надежда. Но в раздялата, в копнежа? Съществуваше безкрайната надежда, която всеки ден, всеки час гризеше човека отвътре, докато накрая го стопи напълно. Наистина, мъката от живата раздяла с ясното съзнание, че никога повече няма да има близост, сигурно трябва да е по-лоша и от смъртта. В този момент и тя мислеше точно така, в пълния смисъл на думата.

— Колко нощи… — прошепна отзад топлият, сладостен глас.

Хатидже усети как косата ѝ, раздвижена от неговия дъх, рисува кръгове по раменете. Тръпка премина по тялото ѝ. Затвореният в кафеза на гърдите ѝ гълъб запърха още по-силно да избяга, да излети на свобода.

— …колко нощи ми се е искало да отворя вратите и прозорците и да извикам към звездите: „Татко! Мамоооо! Ето ме! Тук съм!“.

Очите на Хатидже за миг плувнаха в сълзи. Сама не можа да разбере коя бе причината — прощалните възгласи на хората към баща ѝ и към Аллах или думите на „върлината“. „Повече няма да го наричам така! Това бе единственото нещо, което ѝ хрумна в момента. Срамота беше да се подиграва с толкова чувствителен и страдащ човек, грехота беше. Кой би могъл да знае това по-добре от нея?

— Защо? — обърна се леко през рамото си назад. — Защо към звездите?

— Защото небесният свод над главите ни е един и същ, султанке. Защото може би и те в същия момент са отправяли взор към звездите, на които говорех, и са чували моя зов.

Хатидже отново не намери думи.

— Ето, затова дойдох, султанке, да ви кажа, че вие сте щастливка. Споделям болката ви. Но него вече го няма. И няма да го има. Няма да се върне. Ще може да го виждате вече само в сънищата си. Според мен, по-добре е заедно с господаря да погребете и вашата болка. Позволете от една смърт да се роди един живот!

Аллах! Какви бяха тези красиви думи? На Хатидже ѝ се прииска този омагьосващ разговор, който навяваше в сърцето ѝ някакво странно спокойствие, никога да не свършва.

— Но как ще стигне до звездите вашият зов?

Ибрахим сякаш беше очаквал този въпрос, тъй като моментално отговори:

— С моята цигулка…

„Ах, да!“ — сети се Хатидже. Онзи инструмент, за който майка ѝ не спираше да разказва какви омайни звуци издавал.

— Свиря всяка вечер. За да чуват на всяка цена мелодиите на моята цигулка. Сякаш усещам как майка ми въздиша и впива взор в звездите. Виждам как баща ми обръща глава към връхлитащите върху скалите вълни, за да скрие сълзите си. Чувам как другите го питат: „Какво е това бе, Армано, да не плачеш?“, а той им отговаря: „Какъв ти плач, не виждате ли, че морето се блъска и разпръсква пяна?“.

— Чухме, че вашите мелодии омагьосвали всеки, който ги слуша?

По дяволите, колко сухо, безчувствено прозвуча гласът ѝ. А никак не искаше да се получи така.

— Тази нощ — дочу шепот зад гърба си — ще заиграя с лъка върху струните така, че да го почувства и вашето сърце, Хатидже султан.

Хатидже неволно подхвърли:

— За да ги чуят и вашите родители ли?

Начаса тупна с крак по земята от яд. „Какво ти става, Хатидже? — укори се сама. — Защо постъпваш така? Не те ли е срам да се подиграваш с някого, който ти разкрива душата си?“

Слава богу, Ибрахим се направи, че не е разбрал.

— Не. За да чуе баща ви, който се възнася към звездите, какво изпитва сърцето ви, за да каже на проблясващите край него звезди: „Помълчете, послушайте, погледайте какво казва за мен моята дъщеря“.

За миг на Хатидже ѝ се стори, че гъмжилото, изпълнило двора на „Фатих джамия“ е изчезнало. Нямаше го и батко ѝ падишаха. И везирите, и агите, и пашите. Нямаше никой. Там беше само тя.

И само Ибрахим, който я омагьосваше с думи. „Паргалъ Ибрахим! — поправи се веднага. — Паргалъ музикантът.“

„Трябва да го видиш! — заповяда ѝ вътрешният глас. — На всяка цена трябва да го видиш!“ Да, тя щеше да се обърне и да го погледне. Какво ли изражение беше изписано върху лицето на мъжа, който ѝ говореше такива думи? Хатидже добре познаваше изражението върху физиономията на грубия, кряскащ мъж, който считаше себе си за помазан от Аллах, а нея — макар и дъщеря на падишах — за някаква твар, създадена да му служи. Себично, зло, пошло, грубо, грозно изражение!

Обърна се, но не го видя. Различи само нечий гръб, който се отдалечаваше сред навалицата, и толкоз! След известно време го видя заедно с батко ѝ Сюлейман да носи на рамо ковчега на султан Селим. Извитите му като полумесец вежди изглеждаха смръщени, очите — забулени от скръб.

* * *

Ибрахим беше убеден, че е направил впечатление на принцесата. Разбра, че в поведението ѝ, в гласа ѝ беше изчезнал онзи горделив маниер, онова изражение да го гледа отгоре надолу. Реши да планира още една-две крачки, за да спечели сърцето ѝ.

Падишахът му се възхищаваше. Приятел му беше. Другар. Вслушваше се в него. Доверяваше му се.

Лошо ли щеше да бъде да привлече вниманието и на сестра му, дори да ѝ спечели сърцето. Още далече преди да отиде в столицата, той беше разбрал, че ще има нужда от мощни съюзници.

Сюлейман беше зад погребалния камък, до него се бяха наредили Пири Мехмед паша и останалите везири. В един момент се почувства неудобно да стои далече от тях. Но нали повелителят беше поискал да стане така. На него беше поверил сестра си. Това не беше ли по-важно? Засмя се мислено. Рече си: „Ама и ти, Паргалъ, толкова си умен, че можеш да превърнеш едно най-обикновено задължение в любов“. На пристанището Хатидже му изглеждаше оградена с дебели непробиваеми стени. Дори се беше подразнил от нейното гордо излъчване, каквото дори падишахът нямаше. И какво стана? Ето че с две думи Ибрахим срина тези стени.

Рязко се обърна.

Господи! Стори ли ми се?

Точно зад падишаха, до един грамаден телохранител имаше някакъв човек. Нисичък на ръст. Скорпион! Скорпион, скрит в диплите на шапката върху главата му. Не, самият сатана!

Той ли беше наистина? Не можеше добре да го различи — гъмжилото се движеше и изпод краката се вдигаше прах и пепел чак до небесата.

Смени си мястото. Опита се да мине малко по-напред. От друга страна, се опасяваше падишахът да не му се ядоса, че е оставил сестра му сама.

Но в този миг умът му беше обсебен от взривилото се в него като бомба желание за мъст.

„По дяволите! Не мога да го видя!“

Можеше и да се е припознал. Колко години изтекоха оттогава. Десет ли, петнадесет ли? Но нямаше как да забрави онова лице. То се беше врязало във всяка фибра на мозъка му. Веждите му, окото, мустаците, брадата, кривите рамене, късият дебел врат. Съскащият като змия глас. Всичко. Толкова години чакаше като навита пружина да го срещне още веднъж. И в момента, когато щеше да го види, пружината щеше да се скъса и той щеше да го стисне за гърлото. Лицето на Ибрахим щеше да е последното нещо, което виждаше в тоя живот. Лицето на момчето, което той биеше, псуваше и на което той сам направи сюнет с тъпия си нож и с думите: „Аз ще го накълцам“, вместо да го връчи в ръцете на някой знаещ и можещ.

Но можеше ли оня сатана да се присламчи толкова близо до султан Сюлейман?

Реши, че такова нещо не можеше да се случи. Вместо да намалява, прахолякът от развълнуваните хора все повече се сгъстяваше. Лицето му беше скрито и от шапката на главата. Вървеше под ковчега, до самия падишах, понесъл на рамо султан Селим.

— Познаваш ли онзи човек?

Човекът, когото хвана за ръката, го погледна сърдито. Време ли му беше сега да задава въпроси? Но като зърна лицето му, набързо се отказа да му противоречи.

— Кого?

— Онзи. До господаря… Дето шапката му е скрила веждите.

Човекът този път го изгледа учудено.

— Ти, изглежда, си чужденец?

— Как разбра?

— Ако не беше чужденец, щеше да го познаваш, по това те разбрах! Че кой не познава главния ковчежник? Това е Искендер Челеби! Касиерът на падишаха. Главният финансист. Дори и Харун ал Рашид е бил по-беден от него.

Той е! Господи, той е! Искендер!

Онзи човек продължаваше да му изрежда още неща, но Ибрахим не чу нищо повече. Пусна ръката на непознатия и разбутвайки гъмжилото, се опита да стигне до тези, които носеха ковчега на султан Селим. Сега нямаше време да разсъждава дали падишахът ще му се ядоса или не.

Часът на разплатата беше ударил!

Вдигна ръце нагоре и извика:

— Велики Исусе!

Викът му увисна като шепот след всеобщата гълчава.

— Ти изкара на пътя ми оня сатана! Благодарен съм ти!

Разблъскваше хората, плувна целият в пот. И в същото време си говореше:

— Идвам, Искендер! Не бягай! Смъртта е по петите ти!

Сети се, че нямаше по себе си никакво оръжие. Чекийче дори нямаше. По дяволите! Как да го ликвидира? Как да отмъсти за плътта си?

„С пръстите! — викна вътрешният му глас. — С ноктите! Със зъбите!“

Да! Така щеше да направи. Щеше да го погледне право в очите и да забие нокти в гърлото му. Щеше с пръсти да му разкъса и извади гръкляна. Щеше да му раздроби сърцето на парчета и да ги хвърли на кучетата, които се гонеха покрай стените на джамията.

Изведнъж се озова до ковчега на Селим хан. Вдигна лявата си ръка да го подхване. Един по един подмина мъжете. Застана вече точно зад гърба на падишаха.

Онзи беше отляво. От другата страна на ковчега. Трябваше да издебне удобен момент да мине отляво. Зад гърба му. Там, където щеше да се вкопчи в дебелия му къс врат.

Нещо стана и Сюлейман се обърна назад да погледне през рамо. Като видя Ибрахим, свъси вежди:

— Какво търсиш тук?

Ибрахим му отговори без колебание:

— Не е ли и наш дълг да поносим на рамо покойния ви баща, повелителю?

Падишахът не му каза нищо, просто се обърна. Продължи да пристъпва с ковчега на баща си върху лявото рамо.

Това мигновение обаче беше достатъчно, за да си събере ума в главата и да се отърси от настървението.

„Дали ще го убиеш, а? — попита го разумът. — Да речем, вкопчиш се в гърлото му. Няма ли да се притичат и да го изтръгнат от ръцете ти. И кой ще бъде умрелият?“

Отговорът беше от ясен по-ясен: „Аз!“

„Кой щеше да се прости с мечтите си? Искендер или ти?“

„Аз!“

„Тогава, събери си ума, Паргалъ! Ще си затвориш очите за поредния опит на сатаната да ти навреди ли? Толкова ли си глупав и сляп, че да не послушаш разума си? Нали го откри! Повече няма да ти избяга! Изчакай подходящото време!“

Залитна наляво, избута го, изглежда, струпването под ковчега.

Сега се оказа точно зад гърба му. Усещаше дори ужасната миризма на пот, която се разнасяше от тялото му. Ах, огън го изгаряше отвътре. Де да имаше един нож сега. Никой нямаше да го види. Една секунда беше достатъчна, за да му пререже гърлото. Никой нямаше дори да разбере какво е станало. Докато Искендер се свличаше на земята с бликащата от гърлото му мръсна кръв, той щеше да го стъпче и да мине през него. Цялото гъмжило щеше да тъпче под краката си проклетото му тяло.

Съвсем се доближи до него. Докосна го по рамото. Подаде си главата.

Искендер се извърна леко и го погледна с въпроса: „Ти пък кой си?“.

Същите очи. Същите зачервени подпухнали очи. Същото проклето лице. Белегът от нож над дясната вежда.

Кръстосаха погледи.

Нададе вик в себе си: „Трепери пред ангела на смъртта, Искендер!“.

Искендер обаче дори не трепна. Обърна се и продължи да носи ковчега.

Не го позна!

Ибрахим направо полудя! Господи, той не ме позна! Не позна момчето, което кълца, на което причини неописуеми мъки, което вдигна и хвърли на земята с думите: „Хайде, превържете му онази работа!“.

Блъснаха го силно по рамото и той изхвърча настрани. След това — още веднъж. Гъмжилото, разбунено от изпращането на предишния си падишах и от желание да попадне в полезрението на новия, го изблъска съвсем настрани.

Така си и остана там.

Вдигнатият от земята прах му раздразни ноздрите и очите.

„Не си мисли, че си отървал кожата! — промълви. — Намерих те, Искендер! Ако те бях удушил тук, щеше да се превърнеш в герой. А ти трябва да умреш безславно. Разрешавам ти да живееш до деня, когато ще бъда твоят ангел на смъртта и ще те стисна за гърлото. Но клетва давам, отсега нататък ти, Искендер, ще проклинаш всеки ден, в който ще бъдеш все още жив!“

L

НОВИЯТ ДВОРЕЦ, АПРИЛ 1521 Г.

Хатидже не можеше да забрави онази нощ. Нощта след погребението на баща ѝ. Защото за пръв път тогава погледна към звездите с други очи. Какво беше казал Паргалъ? Господи, толкова красиви неща беше казал, че ето на, не успя да ги запомни дума по дума. Беше ѝ обяснил, че баща ѝ е вече сред звездите. Дали виждаше, че Хатидже сега е отправила поглед към него?

После беше дочула отдалече онзи звук. Онази магия. Онзи вик. Онази въздишка. Онзи стон. Забранено беше да се минава покрай покоите на валиде, затова Ибрахим вероятно свиреше някъде откъм галерията на господаря.

Това, значи, беше цигулката, която омагьосваше слушателя. И Паргалъ галеше струните с лъка, мислейки за нея. Пръстите му се плъзгаха по късия гриф на инструмента заради нея. Ето, Хатидже си спомни думите на Ибрахим, които допреди малко не ѝ идваха наум. „Баща ви, който се възнася към звездите, ще чуе какво изпитва сърцето ви и ще каже на проблясващите край него звезди: „Помълчете, послушайте, погледайте какво ви нашепва за мен моята дъщеря“.

Докато го слушаше, все повече се убеждаваше. „Ето какво изпитва сърцето ми — си каза. — Стон, надгробен плач, копнеж, разкаяние, гняв, мъчителна обида, която простих, но от която не можах да се отърся, самота… всичко имаше. Това е гласът на моето сърце.

Тази нощ, когато някъде там стенеше цигулката, Хатидже вдигна към звездите плувналите си в сълзи очи и промълви: „Чуваш ли, татко? Чуваш ли гласа на сърцето ми?“.

И в същия миг стана още едно чудо. Една от звездите — най-голямата, най-блестящата, най-разкошната — сякаш намигна на Хатидже. Радост запърха в душата ѝ: „Ето, това е звездата на моя баща!“.

Всяка нощ очите на Хатидже не спряха да търсят тази звезда. Ослушваше се да чуе цигулката на Ибрахим, но той от месеци вече не свиреше.

„Защо? — ядосваше се тайно тя. — Защо не свириш? На какво прилича това — да накараш някого да се наслади, а след това да го лишиш?“

А тя имаше такава нужда от този звук, от тази хармония, от тези напеви!

— Хатидже?

Обзе я страх да не се е обидил. Ако се е обидил, имаше право. Сигурно това толкова нежно, толкова чувствително сърце бе покрусено от нейната грубост. Хатидже съжаляваше, че тогава не се обърна поне веднъж да погледне Ибрахим. Съжаляваше за всичко, което направи и не направи от първия миг, когато го видя, та досега.

— Случило ли се е нещо, момичето ми?

— Моля?

Майка ѝ я гледаше разтревожена право в очите.

— Случило ли се е нещо, принцесо моя? Беше се отнесла нанякъде?

— А? Неее. Нищо ми няма, валиде… Бях се замислила.

Хафза не я попита: „Я кажи, да видим, за какво си се замислила, хубава моя Хатидже?“ Защото предполагаше за какво можеше да бъде.

Хатидже беше такава особена от онази вечер. От вечерта, когато Сюлейман, придружен от Ибрахим, дойде в покоите ѝ да целува ръка.

Нямаше как да се каже, че майка ѝ се заблуждава. Хатидже ходеше непрекъснато умислена. Но не беше дори и от въпросната вечер, когато батко ѝ и Ибрахим дойдоха в нейните покои — тогава тя дори не погледна към Ибрахим.

Беше от още по-преди.

От момента, когато Гюлбахар ѝ каза: „Не ми е ясно как може да се живее без мъж!“ Не изчезваше от ушите ѝ нейното подхвърляне: „Е, все ще се намери някой да те вземе!“.

Щеше ли да се намери наистина? Щеше ли да се намери мъж, който ще пожелае да вземе в обятията си нечие тяло, мачкано от звяр с ръце като паяци, нечие омърсено тяло?

„Ще се намери! — беше казала Гюлбахар. — Че кой няма да вземе сестрата на могъщия султан Сюлейман? Аз даже намерих един…“

Тя била намерила вече един! И кой бил той?

„Какво ще кажеш за онзи, Европееца, дето не се отделя от Сюлейман? Чакай, как му викаха? Ха, Ибрахим!“

Цялата нощ Хатидже се въртя от яд и се мята в леглото си, заравяше глава във възглавницата, за да не чуе Небиле риданията ѝ.

Ако Гюлбахар ѝ кажеше същите думи сега, дали щеше да се мята и да ридае, дали щеше да полудява от яд? Не беше много сигурна.

Единственото сигурно нещо беше ядът ѝ. Трябваше да покаже на Гюлбахар къде ѝ е границата. Изгаряше отвътре, полудяваше да стъпче на земята навирения ѝ над планините нос. Все още нямаше представа как ще го направи, но непременно трябваше да измисли някакъв начин.

— Затъжих се за батко ни, падишаха. Мислех си, валиде, какво ли прави, какво ли струва?

Майка ѝ я погледна, въздъхна дълбоко, но нищо не каза.

— Май щеше да кажеш нещо, валиде. Отказа се. Хайде, кажи си го!

— Боже, какво да каже една старица? Няма нищо.

— Хайде де, ще се пръсна от любопитство!

Хафза султан изгледа мълчаливо бледото нежно лице на Хатидже. И тихо продума:

— Познат ни е този копнеж дъще — защо, мислиш, изчезнаха мъжете край нас.

Хатидже я погледна подозрително. В душата ѝ се надигна радост. Нима… Сюлейман в харема ли се развличаше? Не викаше ли повече Гюлбахар в покоите си? Засрами се от себе си, че се зарадва толкова много.

— Харемът ли? Кажи ми: „Батко ти Сюлейман се отбива в харема. Появи се и съперница на Гюлбахар!“, че да се хвърля на врата ти от радост.

— Хатидже!.. Срамота е! Грехота!

Огледа се наляво-надясно да види какво са чули придворните.

Хатидже се присламчи съвсем близо до майка си и прошепна:

— Какво да правя? От теб ли да крия това, което и Аллах знае? Мразя я онази грузинка от планините. Кой повече от мен би се зарадвал, ако падишахът си е намерил нейна заместничка? Нима великият Сюлейман ще прекара целия си живот с една драка? Не му ли трябва още една любимка? Една, три, пет! А?

Хафза султан изпита непреодолимото желание да погали дъщеря си по бузата, но се овладя. Такива работи не бяха позволени. И падишахът, и майка му трябваше да се държат на разстояние от децата си. А пък да целуваш и галиш голяма дъщеря пред прислужниците беше абсолютно недопустимо.

— Тя и без това си има заместничка — въздъхна лекичко.

— Какво? Наистина ли? Коя е?

— Имперската армия, Хатидже! — отвърна. — Армията е заместничка за всеки падишах. Защото всички властелини се грижат повече за воините си, отколкото за съпругата. — За миг погледът ѝ се зарея някъде. — Щом покойният ти баща изчезнеше, аз си знаех, че предстои военен поход, че Селим хан ще възседне Карабулут и начело на войската ще тръгне на война. За да въоръжи войниците си с храброст, той лягаше и ставаше в казармите. Заедно с еничарите и спахиите бъркаше с лъжицата в паницата им, в казана им. Е, такъв е и синът му Сюлейман, Хатидже. Сега е негов ред. Сигурно Сюлейман и Ибрахим ага сега са в казармата.

Хатидже не забеляза, че като спомена Сюлейман и Ибрахим, майка ѝ се усмихна и я погледна. Само една дума ѝ се загнезди в мозъка: „Скоро предстои поход!“.

Дали падишахът щеше да отведе и него в похода?

Сърцето ѝ се сви.

* * *

Не се наложи да чака дълго за отговор. Придворните и слугините се развикаха, разтичаха, по това разбраха, че Сюлейман идва в покоите на майка си.

Сюмбюл ага се втурна в стаята на Хафза султан и извика, едва поемайки си дъх:

— Повелителят! Господарят ни пристига, султанке!

Главният евнух се просна на земята не толкова да покаже почит, колкото да даде почивка на изтощените си от тичането дебели телеса.

— Султан Сюлейман пристига!

Хатидже се притесни. Захвърли ръкоделието. Дали и той идваше?

Нали не се отделяше от брат ѝ дори за секунда, би трябвало и той да е с него. Надяваше се.

Двете с майка си се стегнаха и станаха на крака да посрещнат падишаха. Но първо се отвори страничната врата. На прага ѝ застана Гюлбахар.

— Идва ли? Сюлейман пристига, нали? Попита ли за мен? Сигурно е чул, че съм дошла в Новия дворец.

Хатидже се ядоса. Проклета да е! Откъде се взе сега пък тази?

Хафза беше положила неимоверни усилия да я изпрати в Стария дворец. А сега, без дори да предупреди, тя беше дотичала тук, че на това отгоре се и похвали:

— Явно, като е чул, че съм тук, не се е стърпял. Абе защо му трябваше веднага да тича? Нали и без това довечера щяхме да си имаме халвет!

Майка и дъщеря се спогледаха. В очите и на двете се четеше: „Безсрамница!“

Гюлбахар вдигна рамене и мина отдясно на Хафза султан. Сигурно си мислеше, че така Сюлейман първо ще прегърне нея.

Вратата точно отсреща се открехна. Отвън се разнесе гръмотевичен глас:

— Дестуууур!

Последваха една след друга възхвалите за падишаха:

— Султанът на Анадола и още на Румелия, на седем земи, на три морета, надареният с щастие, слава и могъщество повелител на Османската империя! Наместникът на Мохамед и халифът на ислямските земи, господарят Сюлейман хаааан, син на покойния Явуз султан Селим хан, син на султан Баязид хан, син на султан Мехмед хан Завоевателя!

Падишахът подбра полите на кафтана си и прескочи прага.

Хатидже се срина.

Нямаше го.

И бездруго беше грешка да очаква, че ще дойде и той. Какво щеше да търси в харема друг мъж, освен падишахът? Но се беше надявала. Беше го пожелала. Беше го поискала. Когато пристигнаха в двореца и дойде първата вечер да целуне ръка на майка си, Ибрахим не беше ли до него? Защо сега да не е? Дали пък Паргалъ сам не е пожелал да дойде? Защото ѝ се е разсърдил?

С грейнало лице султан Сюлейман погледна към трите жени, навели глави за поклон пред него.

— Валиде!

Тръгна направо към застаналата между сестра му и любимката му Хафза султан. Когато целуна майчината ръка и вдигна глава, Гюлбахар се размърда да покаже, че е тук. След валиде обаче падишахът се обърна към сестра си:

— Хатидже султан!

С наведена пред него глава, тя видя как Сюлейман също се наведе леко и ѝ пошушна:

— От ден на ден ставаш все по-хубава, сестричке!

Хатидже зачерви бузи. Усмихна се и измънка:

— Така му се струва на господаря.

Гюлбахар остана последна и макар да усещаше как кръвта ѝ се смразява, не издаде разочарованието си и излезе напред:

— Повелителю! Какво щастие!

— И ти ли си тук, Махидевран?

Всичките нерви по лицето на Гюлбахар заиграха.

— Е, какво? — произнесе тя. — Само като проговорих, ли забеляза, че съм тук?

— Как е нашият син, принц Мустафа?

— Чака с нетърпение да целуне ръка на баща си.

— Преди да тръгна, ще се отбия в Стария дворец. Толкова се затъжихме за сина си и ние!

— На тръгване ли?

По лицето на Хафза султан този път плъзна тревога.

— На тръгване ли казахте, сине мой, хане?

— Да, валиде. Дойдох да ме благословите. Походът е скоро.

Поход ли? Хатидже погледна внезапно побелялото лице на майка си.

— Накъде?

Султан Сюлейман се усмихна на сестра си. Но не ѝ отговори. Естествено, тя пак направи нещо недопустимо. Цял живот не откри докъде е позволеното и откъде започва непозволеното. Но тя попита. Трябваше да пита. Тя беше Хатидже — дъщерята на Селим. Тя беше първият човек, от когото баща ѝ поиска да види и да прочете неговия завет. Щом е така, тогава тя трябваше да има правото да попита батко си къде ще тръгва на поход.

Посещението на падишаха беше за кратко. Отново целуна ръка на майка си. Получи благословията ѝ. Погали го по гърба. Обърна се към Гюлбахар:

— Утре ще се отбия в Стария дворец да прегърна нашия принц.

С това той красноречиво даде да се разбере, че Гюлбахар трябва да се върне у дома.

После падишахът се обърна към сестра си:

— Оттук ще отидем до гроба на баща ни, да прочетем една молитва. А и да погледнем как работят архитектите и изпълнителите по изграждането на тюрбето. Ако искаш, ела и ти, Хатидже.

Излязоха заедно и по коридора Хатидже вече не изтрая:

— Накъде? — прошепна на султан Сюлейман. — Накъде ще е походът?

Въпреки сериозния си вид, падишахът погледна сестра си с усмивка:

— Ти знаеш накъде, сестро султанке! Натам, накъдето каза баща ни! Белград!

Белград, който Мурад Втори, Мехмед хан Завоевателя и дядо ѝ султан Баязид обсаждаха, но не можаха да го поставят на колене! Белград, за който баща ѝ умря, докато се подготвяше да го завоюва.

Белград, стражът на Дунава, Сава и Унгарската пуста.

— Изпратихме послание до краля: „Вместо да се лее кръв, поставяме ти следните условия. Ела и се предай. Ти ще си останеш на мястото“. Така нареченият неверник Лайош уби пратеника Бехрам чауш — това беше неговият отговор. Щом е така, ние пък ще сринем крепостта и така ще изпълним завета на баща ни.

Хатидже едва удържа сълзите си.

— Да бъде благословена твоята храброст, падишах!

* * *

Още докато изчакваше Небиле да се качи в колата, Хатидже усети нещо непривично. Момичето за миг застина от изумление при вратата. Когато Хатидже се качи на стъпалото след нея, сърцето ѝ подскочи до гърлото. Вътре седеше някой. Той!

Боже господи!

Веднага влезе, затвори вратата.

— Вие?

— Простете ми дързостта!

Колата се люшна. Тръгнаха.

Ибрахим седеше откъм кочияша, с гръб към него. А Хатидже и притиснатата от любопитство и страх към господарката си Небиле бяха точно срещу него.

— При всяка наша среща искате извинение!

— Не искам да е така, но не ми остава нищо друго. Знаете, че не е възможно да се приближа до вас незабелязано.

— Е, значи сега никой не ви видя, като се качвахте в колата?

— Никой! Накарахме ги да вземат мерки!

Този му отговор я обърка. Личният секретар на падишаха ще се качи в колата на сестрата на великия падишах и никой няма да го види!? Невъзможно! Внезапно в главата ѝ изплуваха последните думи на Ибрахим: „Накарахме ги да вземат мерки!“. И той ли беше започнал да говори изискано по царедворски? Или имаше предвид повече от един човек?

— „Накарахме ги да вземат“!?

По лицето на мъжа, който долови подозрението в гласа ѝ, плъзна смутено, но лъчезарно изражение.

— Да, султанке! Накарахме ги! Вашият слуга и Негово Величество падишахът!

Какво! Падишахът ли? Значи и батко ѝ участваше в тази подмолно скрита работа?

— Не разбирам защо сте решили, че трябва да се прави такова нещо. Ако се разчуе, няма да е много добре — не толкова за мен, колкото за вас. Какво искате?

— Да се сбогуваме, Хатидже султан!

„Ах!“ — възкликна в себе си тя. Пак този глас — обайващ, галещ, топлещ душата, зовящ я към грях; гласът, който я караше всяка нощ да се оправдава пред духа на Пойния славей.

— Скоро с моя повелител поемаме на поход. Не исках да тръгвам, преди да ви видя. Не знам какво е предвидила съдбата — тръгваме, но дали има връщане?

Сърцето ѝ се сви и разтревожено възкликна:

— Да не дава Аллах!

Ибрахим открехна леко завесата и погледна навън.

— Трябва да тръгвам!

Тупна три пъти зад гърба си. Конете обърнаха на тръс, после забавиха ход. Колата спря.

— Слушайте ме тази вечер! — пошушна Ибрахим.

— Ще свирите ли?

— Да. За вас! Само за вас! С надеждата, че ще гледате към звездите и ще си спомняте за вашия слуга! — Ибрахим моментално се съвзе и с половин уста изрече: — Ако ме… ако ме чакате…

Хатидже помисли, че ще полудее.

— Да? Ако ви чакам…

— Ще имам повод да се върна, Хатидже!

Вратата рязко се отвори. Макар че колата тръгна съвсем бавно, през отвора Хатидже видя, че минават покрай редица чинари. Личният секретар остави в ръцете ѝ нещо, скочи и за миг изчезна сред дърветата.

— Дииий! — викна отгоре кочияшът. — Тръгвайте, мързеливи момичета! Какво е това! Хайде, препускайте!

И двете останаха като омагьосани. Погледнаха това, което Ибрахим набързо ѝ мушна в ръцете:

— Пръстен! — промълви Небиле. — Пръстен ви е оставил, султанке!

* * *

Същата вечер Хатидже слушаше Ибрахим с поставения на ръката си пръстен. Не знаеше дали батко ѝ и майка ѝ имат представа за това.

Не смяташе и да им казва. Това, това… това си беше нещо като необявен годеж. В никакъв случай не беше в реда на нещата. „По дяволите!“ — си каза. И да е позволено, и да не е, тя се беше сгодила. И нейният годеник скоро отиваше на война.

Оправда се — с разума, с душата, с греховете си. И Пойният славей щеше да поиска това да се случи. Всъщност, да бъде щастлива.

„Прости ми!“ — промълви тя към нощта. Знаеше, че Фехим Челеби я съзерцава някъде от звездите. „Аз съм толкова отчаяна. Толкова самотна. Много. Много. Ти го знаеш. Държах се. Но… в мен, изглежда, пламва любов, мой Славею. За пръв път след толкова години, Фехим, в мен покълва надежда.“

После потърси звездата на баща си. Ето, там беше. На другата до нея измисли име: „Крадецът на сърца“. От тази нощ нататък това щеше да бъде вече звездата на Ибрахим. Всяка нощ тя щеше да си говори с нея, да споделя, щеше да си спомня мелодиите на цигулката. Щеше да зове: „Ела! Ела!“

Изслуша последните звуци, които ѝ грабнаха душата и отлетяха нанякъде. Не помръдна, докато безмълвието не погълна нощта. Отдалече, много отдалече, се чу гугукането на нощна птица. Това сигурно беше знак. Сигурно Пойният славей ѝ се обаждаше: „Върви към твоето щастие, моя Хатидже!“ Както казваше той: „От една смърт да се роди един живот!“

Бавно се надигна от дивана, на който беше приседнала. „Ще те чакам, Паргалъ! — промълви. — Има вече за какво да се върнеш. Върни се при мен!“

LI

СТАРИЯТ ДВОРЕЦ, ХАРЕМЪТ

МАЙ 1521 Г.

Хатидже беше объркана. Нещастна? Не можеше да си отговори с „да“. Дори от време на време си мислеше, че е щастлива. Непълно, особено щастие, но ето на, щастлива беше. И през ум не ѝ беше минавало, че е възможно да чака някой мъж. За нея това беше съвсем непознато чувство и когато си даде сметка, че я завладява, по цялото ѝ тяло сякаш се разля огън.

Броеше дните. Армията тръгна на осемнадесети май, оттогава бяха минали петнадесет дни. Само петнадесет дни. Петнадесет дни, които на нея ѝ се струваха хиляди години. Къде ли бяха сега? Войската сигурно беше оставила Одрин зад гърба си.

За да си ангажира мислите с нещо, тя се пренесе в Стария дворец. Следеше за реда и порядките в харема, всеки ден изслушваше купищата оплаквания на главния евнух Чухадар Сюмбюл ага от момичетата, а в същото време пускаше по някоя и друга муха в главата му.

— Като се върне господарят, искаме тук, в харема, да се отърси от умората в похода. Трябва да сме подготвени.

Отначало човекът не я разбра.

„Ами нали Гюлбахар хасеки е тук!“ — си помисли. Но когато видя блясъка в очите на Хатидже, моментално схвана завоалираните ѝ приказки.

— Мога да уредя една вечеря на господаря с момичетата в харема, султанке.

— Подходящо е, напълно! Как иначе се лекува напрежение от война, не е ли така?

Разбраха се.

И това тяхно споразумение стана повод Хатидже почти всеки ден да се появява в салона на наложниците. Сновеше в него от край до край, оглеждаше новите момичета.

Този ден още от вратата на харема разбра, че там е настъпило Второто пришествие.

В ташлъка на харема някакво момиче крещеше нещо на непознат език, гласът ѝ трещеше от земята до небето. Подали глави над парапета от горния салон, наложниците подхвърляха закачки към врявата долу, смееха се, подвикваха.

— Коя е тази бе?

— Какво сте се развикали?

— Накарай я да млъкне бе, Сюмбюл ага!

После гласът на момичето се извисяваше пак на непознатия език, след него кипваше Сюмбюл ага.

— Александра ли? Тебе трябва да те нарекат „Стоножка“. „Червената стоножка“!

После иззад вратата долиташе някакъв свистящ звук и писък.

— Ха така! — викаше отгоре една от наложниците. — Удряй я с тоягата по гърба, та да научи на бърза ръка какво значи дворцов харем!

Боже господи! Бие момичето! Хатидже беше чула за подобни неща, но не можеше да повярва. Веднъж главният евнух ѝ беше казал: „Вие, султанке, не знаете, но няма друг начин да се приучат тези момичета на ред и порядък!“

Хатидже рязко отвори вратата към ташлъка.

— Сюмбюл ага!

Запъхтеният евнух замръзна с вдигнатата дълга тояга в ръце.

Първото нещо, което ѝ привлече вниманието, беше талазът от разпръснатата в краката на Сюмбюл ага коса. За пръв път виждаше такова нещо. Приличаше на залял девойката чак до талията червен водопад.

Криеше лицето си с ръце. Стоеше в явно очакване тоягата да се стовари за пореден път върху гърба ѝ. Клекнала до нея върху каменните плочи, плачеше още една девойка. Още една девойка! С черни коси и дръпнати очи. Точно когато Хатидже се втурна в ташлъка, я завари вкопчена в краката на Сюмбюл ага да го моли да не бие червенокосата. Той спря, тя го пусна, веднага се обърна към девойката на земята, започна да я гали по косата, да я успокоява.

— Какво става тук?

Главният евнух се опита да каже нещо, но Хатидже не му даде тази възможност. Посочи с пръст проснатата на земята девойка:

— Биеше ли я?

Той погледна увисналата си във въздуха ръка така, сякаш я виждаше за пръв път да стиска тояга. Пръстите му омекнаха и той я изпусна на пода.

— Много е опърничава! Само Аллах и аз си знаем какво тегля от седмици…

— Какво е направила?

— Откакто е дошла, в харема няма мир и покой. Непрекъснато крещи. На всички момичета вече им писна!

В това време девойката на пода се опитваше да се изправи на колене. Рязко завъртя глава и отметна падналата върху лицето ѝ червена коса. Промълви нещо неразбрано и прегърна момичето, което седеше до нея.

Господи!...

Хатидже не помнеше досега да е виждала толкова красиво лице. Невероятно красиво! „Какво ли не може да сътворява Аллах!“ — удиви се тя. Тази девойка беше по-красива и от Небиле, за която беше решила, че няма друга като нея на света, а Сюмбюл я биеше така безмилостно! Възмути се от дън душа. Обградено от талазите на червената коса лице беше бяло и розово. Не можеше да се каже, че има високо чело, може би заради няколкото огнени букли, паднали върху него. Веждите — извити като лък. А очите… Хатидже не успя отведнъж да им определи цвета. Зелени като морето в облачен ден? Не, не точно такива. Сини като хоризонта, където небето и морето се сливат? Или теменуженосини като притъмняващото море, когато златистожълтият ден започва да се оттегля и запламтяват червените отблясъци на последните слънчеви лъчи? Нещо такова. Кой знае колко тояги се бяха стоварили върху гърба ѝ, а в тези очи нямаше и капка сълза. Само един ред бели като бисери стиснати зъби издаваха непоносимата болка.

— Откъде е дошла?

— По-добре да не беше идвала! От Крим. От двореца. Изскочи от кораба, който докара подаръците на хан Мехмед Гирай за нашия господар по случай коронясването му. Истинско бедствие!

Сюмбюл ага съвсем забрави, че се намира пред султанката, говореше без задръжки и тъкмо с това се издаде, че девойката направо го е подлудила. Той изобщо не погледна към Хатидже.

— И момичето до нея е от Крим, но тази никак не прилича на тамошна. Виж, косата ѝ е червена, очите — сини! Тази е московчанка! — процеди през зъби главният евнух. — Някъде оттам била.

За да не му подрони авторитета, Хатидже не му се скара пред момичетата. А това, че разбра как зверски налагаше жените по гърба, и то с дрянова тояга, направо я вбеси. В този момент се сети, че и Гюлбахар прави същото с дряновата тояга. Колко пъти беше видяла момичетата да викат от болка в нейните покои и да излизат оттам обляни в сълзи. Беше чувала и нейния квакащ глас: „На ти, на ти… Или ще ставаш човек, или ще ти насиня гърба с тоягата, като на Фитнат!“

А сега Сюмбюл караше неземната червенокоса красавица човек да става.

— Можеш да се оттеглиш, Сюмбюл ага! — каза му Хатидже.

— Султанке…

Явно човекът не искаше да я остави сама с някаква си дивачка.

— Сюмбюл! — скастри го тя. — Изпрати ми Шетарет калфа!

Хатидже изчака главния евнух да излезе, мърморейки нещо под нос.

Сетне се усмихна и пристъпи към двете девойки. Усмивката ѝ обаче не свърши никаква работа. Красивото лице на червенокосата с нищо не се промени.

— Коя сте, момичето ми?

Позна, че девойката разбра въпроса ѝ. Но беше стиснала зъби и огънят в очите ѝ не беше стихнал.

— Аллах да ви благослови! — намеси се другата с дръпнатите очи. — Спасихте ни от звяра.

— Не ни знае езика ли? Защо не говори?

— Знае го. Но сега е много ядосана.

Без да иска, Хатидже се разсмя:

— Ядосана, значи?

Стана нещо съвсем неочаквано. Червенокосата красавица, за която предполагаше, че не познава езика им, промълви:

— Да! Ядосана! И то много ядосана! Аз него мога убие. Да имала нож… гърлото… ето така щях режех! — показа с ръка къде и как е щяла да реже.

— Защо те биеше?

— Аз настъпила негов крак, затова.

Хатидже не можа да реши веднага как да постъпи — да се смее ли, да се ядосва ли… Значи затова Сюмбюл на излизане куцаше?

— Ти защо го направи? Не те ли е жал?

— Не. Аз много молила, много оплаквала, ама той не чува мен. Не води мен при Височество… нейно…

— При Височество ли, момичето ми? При кого?

— Майка ми Хафза!

Какво? Хатидже така се изуми, че ако държеше нещо в ръцете си, щеше да го изпусне.

— Майка ти Хафза ли? Добре, теб кой те изпрати?

— Майка ми султанката. Гюлдане султан.

Хатидже се размисли. Гюлдане султан? Съпругата на Кримския хан Менгли Гирай ли? Беше се разчуло, че горкичката е починала.

— Майка султанката като умирала, мене поверила… на майка Хафза. Така каза мене майка султанка!

— И ти дойде да видиш Хафза султан?

Момичето прикова в нея очите си — нещо между зеления, синия и теменуженолилавия цвят. Сега и двете ѝ ръце бяха на кръста. В тази си поза имаше вид на котка, готова всеки миг да скочи върху нея и да я одере — така поне изглеждаше на Хатидже. Известно време нищо не продума. Явно я преценяваше.

— Не! — каза самоуверено. — Ще се видя и с нея, но истинска моя работа — друга!

— Така ли? Каква е, можеш ли да кажеш?

— Изпълня завета на майка султан! Като умира, казала мене… върви! Сподели!.. Стани ортак трона… Ортак короната на Османовия род! Вземи го!.. Каквото ти се полага! И аз дойдох!... Ортак трябва стана!

По лицето на Хатидже пламна огън. Не можа да познае дали от това, което чу, или от жаравата в очите на това момиче.

Да споделяла короната и трона на Османската династия, така ли?

Да споделя?

Що за лудост беше това?

Короната и тронът на Османската династия беше султан Сюлейман. Нейният батко!

И това красиво и свежо като полските цветя момиче… Изведнъж в главата ѝ нахлу мисълта, от която всичко в нея затрептя.

Ще ставаш ортак на короната и трона, а? Ортак на короната и трона на батко ми Сюлейман… Аллах ѝ показа пътя, който търсеше. Тя вече знаеше как ще стъпче в земята носа на Гюлбахар. „Угасна, Гюлбахар хасеки! — злорадо си пошепна без глас. — Сега вече угасна!“

— Как се казваш?

За миг момичето се замисли и я погледна колебливо дали да ѝ отговори или не. Вдигна глава и на един дъх изрече:

— Александра Анастасия Лисовска. Дъщеря на отец Никола от Украйна. Тук казват мене Руслана… — набързо огледа дрехите на Хатидже. — А ти коя си?

Не ѝ дойде отвътре да отговори: „Аз съм Хатидже султан“.

— Хатидже! Така се казвам. А пък ако питаш коя е тази Хатидже, ще ти кажа, Александра. Аз съм тази, която ще те заведе при майка Хафза!

* * *

Хатидже трябваше добре да си помисли. Затова и не бързаше. Прибързаната крачка можеше да се окаже погрешна. Трябваше да подготви и майка си, и момичето за плана, който започна да се оформя в главата ѝ.

Не знаеше дали ще успее или не. Но реши, че ако опита, нищо няма да загуби. Първо трябваше да пази Александра от Сюмбюл, а него — от Александра.

От девойката научи, че е била образована в Кримския дворец. Как се казваше? Мерзука. Но тук беше дворецът на Османската империя. Мястото, където се фокусираха традиция, възпитание, вярност към държавата, безпрекословна дисциплина, добро и лошо, хубаво и грозно. Тук се държеше сметка дори за броя на хвърчащите из въздуха мухи. Място, където на всяка стена имаше очи и уши, на всеки ъгъл — заложени капани и предателства.

Шетарет калфа се занимаваше с момичето от четири месеца. Когато пълната чернокожа прислужница дотича запъхтяна, Хатидже я дръпна на една страна:

— Чуй ме добре, калфа! Новото момиче ще се отглежда добре!

— Че кое по-точно? Харемът е пълен с нови. Откакто господарят се коронова, даже и кокошките, и вълците взеха да изпращат момичета в харема. Само оттатък Каф планина не са дошли!

— Червенокосата! Александра!

— Руслана е тя, султанке — поправи я веднага калфата. — Така я наричат момичетата.

— Както и да е, точно тя. Искам учител по правилата за добро поведение. Повикай ходжи. Да се научи да свири на нещо. На уд например. Или на канун. Откъде да знам! Трябва да свири на нещо. Дръж я настрана от Сюмбюл. Гледай да го стреснеш с госпожа султанката, кажи му, че съм го взела под око. Ха, пази я и от другите наложници.

— Добре че ми каза, султанке. Оня ден три момичета се съюзили и напъхали в дрешника на ташлъка едно гъркинче, на което завиждали. Като почнали да го налагат с тоягите! Едва го изтръгнахме от ръцете им, господи! Обаче…

— Какво „обаче“, калфа? Не искам на онова момиче да му се случи такова нещо!

— Ти за нея не се страхувай, моя султанке с лице като роза! На Руслана нищо няма да ѝ се случи. Идва сама в помещението на наложниците. Така ги гледа! Леле, леле!... Не можеш да стоиш пред нея! На всичко е способна тази с червената глава!

Шетарет излезе права. За четири месеца не остана нещо, което Александра да не е направила. Разтурваше целия харем, обръщаше нагоре с краката салона на наложничките. Хатидже обаче всичко прикриваше. Не забравяше думите на Шетарет: „На всичко е способна тази с червената глава!“

Добре де. Та нали търсеше точно такава! Някоя, която да бъде способна на всичко.

— Ако те пита за мен, ще ѝ кажеш само „Хатидже“ — често напомняше на Шетарет. — Занимава се с възпитанието на наложниците. Ясно ли е? Само толкова!

* * *

Нямаше никаква вест. Разбира се, чуваха, че Османската армия преодолява всяко препятствие по пътя си и напредва, но не това ѝ трябваше на Хатидже. Ни звук, ни стон от Ибрахим! Не можеше ли човек да драсне поне един ред и да го изпрати?

С тези мисли в главата първо изпадна в хипохондрия: „Далече от очите, далече и от сърцето!“.

После я обхвана страх да не му се е случило нещо.

Дали съдбата не го беше последвала по петите, дали не го беше повалила на земята? Можеше ли? „Можеше — отговаряше си уплашено сама. — След като ми е такъв късметът!“

Друга нощ се настрои: „Щом той не пише, аз ще му изпратя едно послание“.

След това пък реши, че всичко, което си мислеше, е безпочвено и глупаво. Как можеше личният секретар на падишаха да изпраща писма на сестрата на султана? Възможно ли беше? Ако му се е случило нещо, непременно щеше да се разчуе. Никак не беше редно и тя да изпраща писма на Ибрахим. Ама никак! Още нямаше нищо казано, нищо чуто, нищо обявено. Един поглед с черни очи, един пръстен, пуснат крадешком в ръцете ѝ в една кола, където се бяха срещнали тайно.

Ами ако той ѝ каже: „Грешно сте ме разбрали, аз исках само да ви оставя един спомен“?

Това предположение ѝ беше достатъчно да се разтревожи така, че да ѝ пламнат и ушите. „Хайде, хайде, драга! — успокояваше се сама. — Ако беше така, защо щеше да ми казва: „Мисли за мен, спомняй си за мен!“

И ето на — тя си мислеше за него. Четири месеца, всеки ден, всяка нощ, всяка минута. В мисли за него прекарваше цялото си време, останало, след като получеше от Шетарет калфа сведенията за състоянието и обучението на червенокосата и след усилията, които полагаше да измисли за Небиле нещо, с какво да я ангажира и разсее, тъй като тя от ден на ден изглеждаше все по-отчаяна и затворена в себе си.

А нощем очите ѝ се срещаха със звездата на Паргалъ.

Вечерта, когато ѝ съобщиха, че валиде я вика, душата ѝ се стегна. По това време Хатидже витаеше в света на своите мечти. Изваждаше от мястото, където го криеше, пръстена, който Ибрахим ѝ пусна и избяга, поставяше го на пръста си, въртеше го насам-натам. За да не вижда това, Небиле или се втренчваше право пред себе си, или извърташе глава настрани. „Ах, моя хубава Небиле! — възкликваше без глас Хатидже. — Знам, страдаш за твоя любим. Недей да поемаш и моето тегло. Остави ме сама да чезна.“

Откакто главният лекар Али Челеби тръгна на поход заедно с имперската армия, Небиле загуби апетит. Ходеше като отнесена, едва-едва се усмихваше.

Още преди да узнае възрастта му, Челеби се премести в казармата, а сетне замина заедно с войниците. На колко ли години беше? Тридесет ли, четиридесет, петдесет? Ако разликата между тях беше както между мен и оня звяр с ръцете-паяци, тази работа в никакъв случай нямаше да стане. Категорично го реши: „Няма да позволя Небиле да вехне под студеното тяло на някакъв си старец. И да е влюбена, три дни щеше да плаче, щеше да ме намрази. А на четвъртия щеше да го забрави заради някой друг челебия“. Щеше да потърси само позволени начини да го забрави, разбира се. Тя самата не можеше дори да се усмихне, но поверената ѝ от Джевахир Небиле щеше да е слънчева и засмяна. Но тъй като не искаше да ѝ дава празни надежди, сега се правеше, че не забелязва нищо.

Господи, как копнееше! Сама дори не можеше да повярва, че я е сполетяла нова любов. Всяка вечер си лягаше рано с надеждата да го сънува, но Ибрахим не се появяваше в сънищата ѝ така често, както преди.

Тя се изтягаше по гръб, приковаваше очи в отраженията на решетките от прозореца върху стената и си го представяше. Своят необявен годеник! Представяше си мига, когато го видя за пръв път, изправен върху палубата на галерата, която докара батко ѝ Сюлейман до Сарайбурну. Запознаването им на пристанището. Първите им погледи. После — внезапно обърканият си мозък. Онзи негов трепетен глас, прозвучал зад гърба ѝ, когато погребваха баща ѝ: „Слушай ме тази вечер! Ще свиря за теб!“ Вълшебната мелодия, която се възнесе от цигулката му към звездите.

Съобщиха ѝ да отиде при майка си тъкмо когато си представяше, че войната е завършила, че султан Сюлейман е изпълнил завета на баща си и е вдигнал знамето на Османската империя върху Белградската крепост, че Ибрахим препуска с коня си на галоп обратно към столицата.

За какво ли я викаше Хафза султан? Дали не беше подочула нещо? Можеше онова лудо момиче да е вдигнало на главата си всичко наоколо, да е викало, крякало и това да е стигнало до майка ѝ. Можеше Сюмбюл ага да се е оплаквал какви ги върши московчанката, та разваля дисциплината в харема. Горкият, още накуцваше.

Още от вратата Хатидже видя, че майка ѝ е развълнувана, но щастлива.

— Ела, моя принцесо! — показа ѝ тя мястото до себе си. — Има вест от нашия син падишаха.

— Дай боже нашият господар да си е жив и здрав.

Хафза се усмихна.

— Да благодарим на Всевишния. Добре е със здравето и побеждава. Слушай!

След Одрин се придвижихме през Пловдив, през София за Ниш. Тъкмо започнахме да устройваме лагера си там, когато получихме новината, че нападателите на Смедеревския санджакбей принц Гази Хюсрев бей са завардили пътищата към Белград. Но нашият Паргалъ стои ли със скръстени ръце…

Хатидже трепна. „Паргалъ ли? Господи, случило ли му се е нещо?“

…За да попречи на врага да предприеме масирано нападение срещу нас, каза, че ще имаме полза, ако в околностите се направи точкова атака. Пашите и везирите утвърдиха идеята на личния ми секретар като уместна. Не сме го оценявали докрай този човек, валиде… По-умен от пашите ми воин, по-голям от везирите ми учен…

Хатидже се помъчи да не сменя цветовете по лицето си, но отвътре цялата затрептя. Изгаряше от желание да грабне писмото на батко си от ръцете на валиде и сама да го прочете. Колко бавно го четеше майка ѝ. В очите на Хатидже Паргалъ се издигна още повече. И само в нейните ли? Сигурно и в очите на брат ѝ! Я виж, повелителят го ценеше повече от агите, пашите и везирите!

Хатидже не видя, но Хафза султан усети вълнението на дъщеря си. Погледна я с крайчеца на окото, вътрешно се разсмя.

…И ние взехме решение съобразно съвета на Ибрахим. Великият везир тръгна напред. Една част превзе крепостта в Землин. Ние завоювахме Бьоюрделен[37]. Влязохме заедно с Паргалъ. Добре че предварително бяхме помислили за мостовете, валиде. На двадесет и шести юли Пророкът даде да си възседнем конете и да преминем Сава. Водихме тежка битка. Сега четем молитви за геройски падналите мои слуги — юнаците победители, на осми август влязохме в града Белград. Обаче крепостта, която не даде път на трима падишаси, се опъна и на нас. Двадесет и един дни и двадесет и една нощи не престанахме да бомбардираме туловището на крепостта. Слава на Всевишния, валиде! Белградската крепост, която не успя да превземе покойният ни дядо Мехмед хан Завоевателя, на двадесет и девети август, шестдесет и пет години след него, се предаде на султан Сюлейман, сина на покойния Селим хан…

Хафза султан поспря, за да отдаде благодарствени възхвали на Аллах. Въпреки че умът ѝ беше на друго място, Хатидже също благодари.

— Вземи го! — ненадейно каза Хафза султан. — Ти го чети нататък. Доста сме поостарели. Очите ни се измориха.

Разтреперана грабна писмото.

…Сестра ни Хатидже султан се тревожи. Нека кажа на нея, валиде, че батко ѝ, победителят, скоро ще се завърне…

Хатидже не успя да овладее изведнъж разтреперания си глас. Душата ѝ нададе ликуващ вик: „Връща се!“ Хафза султан не пропусна да забележи, че дъщеря ѝ се задави от вълнение.

— Еее? — нетърпеливо подхвърли тя. — Чети, Хатидже!

Тя и без това щеше да го прочете на един дъх:

…Не знам защо, майко султанке! Паргалъ Ибрахим настоява, че и сега е нормално да се върнем час по-скоро в столицата. По мои предвиждания ще стане в средата на септември. Ако остане на Паргалъ, още утре ще се метне на коня. Странен човек!

Хатидже прочете и останалото, но не запомни нито дума. Непрекъснато си повтаряше: „Връща се! Султанът на султаните, моят батко победител се завръща!“.

Ненадейно се засрами да си признае, дори пред себе си: „Ибрахим се завръща!“.

Средата на септември, а?

Изведнъж я обзе ужасна тревога. Щяха да се завърнат. А тя имаше толкова неща да свърши. Оставаше ѝ малко време. Не трябваше да отлага повече представянето на Александра пред валиде. Какво ще прави, ще струва, но червенокосата трябваше да е спечелила вече майка ѝ, преди Сюлейман да се е върнал. После щеше да дойде ред и на другите ѝ завоевания.

Хатидже се върна в стаята си засмяна до уши.

Белградската крепост падна. Сега чакат своя ред други крепости. Най-напред трябва да се превземе султанката майка. Сетне победителят — батко Сюлейман. След него идва ред на крепостта Паргалъ. Гюлбахар също се има за много нещо. „Или сама ще вдигне бялото знаме, или ние ще я нападнем и превземем.“

LII

НОВИЯТ ДВОРЕЦ, ЛОДЖИЯТА НА ПОВЕЛИТЕЛЯ

Откакто се завърнаха в столицата, взеха да се случват разни странни неща. Ибрахим настръхна. Ето, пак се започна, си помисли.

Някаква жена пееше песен отдалече. И то — на руски!

Чу я вечерта, когато се завърнаха от Белград в двореца, и изтръпна. Отначало си помисли, че сънува. Само че беше буден. Скочи веднага и отвори прозореца. Беше съкровен, сърцераздирателен, нежен, но грабващ човека женски глас. Пееше някаква жена. На руски!

Можеше ли да повярва човек!? В Османския дворец — жена, която пее на руски!

Но ето че тя си пееше:

Ха теглете, ха теглете, ха теглете…

Песента имаше игрив, призивен ритъм. И сред него — звънтеше като ромон от извор женският глас.

Дайте си ръцете, раменете и теглете,

Волга покорихме, още малко вий теглете…

Волга ще ни заведе в дома, теглете!

Ха теглете, ха теглете, ха теглете…

Коя ли беше? Гласът долиташе откъм харема. Навярно някоя руска наложница. Робиня. Слугиня на похотта. Наложница, която е била или ще бъде в обятията на Сюлейман!

Жената беше вложила в песента целия си копнеж. Като него. Не правеше ли и той същото със своята цигулка?

Но точно сега не му идваше отвътре да свири. В душата му кипеше истинска битка, все едно воюваше със собствените си желания. Който пее, да си пее както си ще, него какво го засяга? В неговата глава съществуваше единствено мисълта за сестрата на падишаха. Хатидже! Знаеше си го: това беше авантюра с непредизвестен край. Може би любов, която щеше да му коства главата. Наистина ли беше любов? Ето на този въпрос нямаше отговор. Или по-точно — сам дори се боеше от отговора.

Беше обсебен от нея. Не си го признаваше сам, но забелязваше, че е нещо по-различно от любовта. Това беше страст. Страст, която щеше да промени съдбините му. Страст, която щеше или да го предаде в ръцете на палача, или щеше да го направи новата звезда на Османската империя, зетят на великия султан Сюлейман.

Знаеше, че и Хатидже изпитва влечение към него, беше го разбрал по просветващите и угасващи пламъчета в дъното на предизвикателните ѝ очи още при първите им срещнати погледи.

Пред него обаче имаше преграда — цяла планина. Реалността!

Макар и освободен роб, той си оставаше просто един слуга. Един личен секретар. А Хатидже беше сестрата на султан Сюлейман.

По дяволите! Как щеше да даде сестра си на роба, когото освободи, та бил той и приятел!

Естествено, че нямаше да я даде!

Черни мисли тормозеха Ибрахим. Завърнаха се в столицата още преди десет дни, а още не я беше виждал. Не му беше ясно и кога щеше да я види. Трябваше да направи нещо. Но нищо не му идваше наум. Плюс това не можеше и да мисли. Защото още не се беше отърсил от умората на похода, а Сюлейман вече му заповяда:

— Стягай се, Паргалъ!

Падишахът бързаше.

— Искам всеки ден да имам информация за подготовката на флотилията. Викам си, да вземем двамата с теб да погълтаме малко морски въздух, а?

„Морски въздух.“

Това бе кодовото име на похода към Родос, за който имаха взето само от тях двамата решение. Сюлейман беше непреклонен, че след Белград трябваше час по-скоро да развее знамето и над втората заветна цел на баща му.

— Поне този път да не изненадваме великия ни везир, Ибрахим ага.

Миналата година Пири Мехмед паша смяташе, че всичките подготовки се правят за превземането на Родос. С усмивка си спомни как човечецът се беше слисал в деня, когато падишахът обяви: „Тръгваме на поход към Белград, паша!“

— Белград ли, повелителю?… Но…

— В петък имперската армия тръгва на поход, Садразам паша. Утре да се раздадат пари на войниците ми. Да се вземат необходимите мерки.

Сюлейман го каза в деня понеделник. В петък армията потегли за Одрин.

А сега очите му бяха насочени към Родос. Нямаше да се изненада, ако утре извикаше при себе си командващия флота Мустафа паша и му кажеше: „В петък да се вдигнат платната, паша! Тръгваме на поход срещу рицарите неверници в Родос!“ През ден слизаше до корабостроителницата, проверяваше галерите по докове и във вода, отбиваше се и в спалните на моряците пехотинци да си поприказва с тях.

През последните четири дни обаче с падишаха ставаше нещо необичайно.

— Ти си иди, Паргалъ. Аз имам някои други работи.

Други работи ли?

Това беше много смущаващо, но така и не попита падишаха за какво става дума.

Добре че същата сутрин Махидевран Гюлбахар хасеки го беше повикала в Стария дворец, та разбра какви са тези други работи на падишаха.

По стъпките зад паравана Ибрахим разбра, че жената от другата страна седна и нервно се обърна в профил.

— Бог да е с вас, Ибрахим ага!

Нямаше представа как трябва да се говори с една любимка и затова само измънка нещо неясно. Гюлбахар съвсем не я интересуваше какво ще ѝ каже, така че не го забеляза.

— Заслужили сте си благословията. Все още не сме имали възможността да кажем на господаря „Бог да е с вас!“ — оплака му се тъжно тя. — Веднъж само дойде, и то набързо. В градината прегърна за малко нашия принц и си тръгна. Искахме да ви попитаме да не се е случило нещо в Новия дворец?

„Нещото“ изскочи пред мен тъкмо тук!“ — помисли си Ибрахим.

— Мога ли да попитам какво например?

— Не се прави, че не знаеш, ага! Славиш се с името Любимеца Ибрахим! Довереник си на господаря. Ако ти не знаеш какво става, кой друг ще знае?

— Кълна се, не знам.

— От чухадаря Сюмбюл ага научавам, че господарят вече три дни посещавал отделението на наложниците, а в същото време не минава покрай нашата врата.

— И аз чух такова нещо.

— А като чухте, как си го обяснявате? Господарят не поиска ли нещо от вас?

Ибрахим мигновено усети бузите си да пламват.

— Простете, не ви разбрах!

— Хайде, хайде! — процеди тя иззад паравана. — Кой друг ще знае, ако не личният секретар, дали повелителят е взел в леглото си някоя одалиска?

Одалиска ли? В леглото? Кой, Сюлейман ли?

— Няма такова нещо. Господарят ни е изморен. Върна се от поход. Оттегля се рано в покоите и заспива.

— Сам ли?

— Доколкото знам, сам. А и никого не съм видял. Иначе непременно щях да науча. Все щях да чуя, да видя. Плюс това, ако има нещо покрай великия падишах, защо да го крие от служителите си? Какво ще му налага?

Настъпи мълчание.

— Само че — продължи Ибрахим, — си мисля, че господарят, както и целият дворец, вечер отваря прозорците си и се заслушва в онази песен. Защото всяка вечер някаква жена я пее.

— Песен ли? Ах, да! Онази проклета московчанка? Не знам защо, но цената на това злобно момиче изведнъж порасна много. Хатидже я взе при себе си. Сега е в Новия дворец.

Като чу името на Хатидже, Ибрахим изведнъж се оживи.

— Хатидже султан ли?

Забеляза, че тя седна от другата страна съвсем близо до паравана. Сега в отворите му ясно се очертаваше побледнялото лице на Гюлбахар.

— Да, тя. Научавам, че от месеци се занимавала с тази московчанка. Осигурила ѝ тайно да взема уроци. Даже, даже… карала се на Сюмбюл ага, че се държал строго с нея. Една седмица преди господарят да се завърне в столицата, никой повече не е видял момичето тук. После научих, че отвели московската наложница в Новия дворец.

Московска наложница, а? Сам се попита: „Хей, Паргалъ, какво става?“. Московска наложница, а? Рускинята с красивия глас!

— А каква връзка има Хатидже султан с всичко това?

— Не знам.

Зад паравана настъпи мълчание.

— Това ще ми го научиш ти. — Пак замълча. — Виж, Ибрахим ага! — приближи се още повече до паравана тя. През малките отвори сега се виждаха и устните ѝ. — Ще говоря открито с теб. Искам сведения за тази московчанка. Какво търси там? Хатидже няма да я е взела току-така, без нищо. Обезателно кроят нещо. Трябва да разбереш какво.

— Но…

— Не хвърляй на вятъра думите ми, Паргалъ! Казвам се Махидевран Гюлбахар. Майката на бъдещия падишах. Не се е чуло и видяло да забравим каквото сме казали. Нито днес, нито утре ще оставим без ответ твоите услуги. Разбери какво се върти там.

Хатидже… Хатидже… Ибрахим можеше да се възползва от амбицията на Махидевран, за да я види.

— Само че нали знаете, без позволението на господаря аз не мога да влизам в харема. Онази… Как я нарекохте?

— Московската наложница.

— Ах, да. Ако успея да се видя с Хатидже султан, може би… може би ще успея да изтръгна нещо от госпожа султанката. Тя самата малко не ме… Как да го кажа?…

„Олеле, олеле! — помисли си Гюлбахар. Нямаше нужда да се казва. Разбра го. „Какви работи ставали, а аз да не знам“ — си промърмори. Хатидже не го… Паргалъ… Ама че си! Болна лицемерка! А се представяше за тиха, кротка вдовица, а?

— Остави тази работа на мен. Аз ще изкарам зълва си в градината. А ти ще ни срещнеш там случайно. Не е забранено на мъжете да минават през градината, нали?

Не беше.

Ибрахим полудя от радост.

— Кога ще го направите?

Гюлбахар моментално усети, че и в него пламна трепетът за тази среща.

— Добре ще се разбираме с теб, Ибрахим ага! — му каза, прикривайки напушилия я смях. Тонът ѝ обаче накара Ибрахим да настръхне. Беше пресметлив, коварен, плашещ присмех. Но сега нямаше как да ѝ се разсърди. — Щом бързаш — подхвана отново Гюлбахар, — да речем, утре. Утре по икиндия ще ни намериш там. А до довечера ще очакваме от теб сведения. Ясно ли е?

* * *

На Ибрахим не му се наложи да чака тайно споразумяната среща в градината, за да разбере какво става с падишаха.

Същата вечер султан Сюлейман внезапно му рече:

— Паргалъ, откога те чакам! Нищо не ми казваш. Не си ли чул?

Още с първите думи Ибрахим разбра какво иска да му сподели Сюлейман, но се направи, че не знае нищо:

— Простете, повелителю, ако съм допуснал грешка! Ако има нещо, което е трябвало да чуя, а не съм, значи съм много виновен.

— Не си ли отваряш прозорците?

— От време на време.

— Не излизаш ли да се разхождаш в градината, покрай басейна?

— Не ми е приятно, ако господарят го няма да си приказваме.

— Добре, Паргалъ. Ти знаеш ли какво е любов?

Ето, сега падишахът си идваше на думата.

— Любовта е забранена за вашия слуга, господарю! Каква ти любов за роба! А след като бяхме дарени с благоволението на нашия господар, не ни остана време да се влюбваме…

— Не се е появила някоя! — прекъсна го Сюлейман. — Но за нас се появи, Ибрахим ага! Появи се една сладурана, която ни уцели право в сърцето.

— Султане! — За пръв път от девет години Ибрахим видя това излъчване в очите на Сюлейман. — Ако попитам коя е, ще наруша ли почитта си към вас?

Падишахът махна с ръка:

— Ако си отвориш прозореца, начаса ще разбереш коя е. Красавицата, която ме омайва всяка нощ със своята песен…

Ибрахим веднага си спомни песента, която нахлуваше в стаята му през прозореца:

Ха теглете, ха теглете, вий теглете…

— И аз я чух, господарю — отвърна. — Една жена… пееше песента на руски.

— Да… Точно тя, Паргалъ, точно тя. Красавицата, която ме омагьосва, която ме кара да забравям даже и твоята цигулка.

Красавица ли? Сюлейман беше ли виждал жената с чудния глас?

Падишахът видя питащите очи на своя личен секретар и му разказа всичко. От всяка дума личеше, че плува в безмерно щастие. Хатидже султан видяла в ташлъка за необучените едно момиче и останала поразена от необичайната му красота. После го представила на майка си.

— Не щеш ли — продължи с удоволствие Сюлейман, — тя, Ибрахим, излезе роднина на нашата валиде. Как е възможно такава случайност? Била под закрилата на Гюлдане султан, майката на Айше ханъм, другата жена на баща ми по времето, когато бил все още принц.

По тона му Ибрахим моментално долови, че падишахът беше възприел това като някаква чудотворна случайност.

— На смъртния си одър жената казала на девойката: „Иди при османците. Намери Хафза, майката на султан Сюлейман. Занеси ѝ много поздрави от мен. Дай ѝ и писмото, което написа до нея снаха ми Айбала хатун. Ти вече си поверена на Хафза“.

— Добре, но как това момиче е дошло от Кримския дворец дотук? Това не е много лесна работа. А пък даже и да е дошла, как е стигнала до харема? Просто не е за вярване!

Докато слушаше Ибрахим, Сюлейман му кимаше с глава да покаже, че го намира за прав.

— Кримският хан Мехмед Гирай я качил на един кораб с подаръци по случай коронясването ми и я изпратил в столицата ни. Жена му Айбала султан написала и писмо до нашата валиде.

„Естествено, всички врати — отворени пред нея!“ — възнегодува в себе си Ибрахим. Усети, че изведнъж, без да я е видял, той намрази това момиче. Предчувствието, че ще дели обичта и вниманието на Сюлейман с друг, го притесни.

— Господарю, знае ли се каква е, откъде е?

— Според Хатидже била украинка.

Споменеше ли се името на Хатидже, по Ибрахим пролазваха сладостни тръпки. „Хайде, Гюлбахар хасеки, си казваше, доведи ми моята Хатидже. Да видиш само аз пък какво ще ти разкажа!“

— Като малка била отвлечена от разбойници. Много е страдала.

„Също като мен! — си каза Паргалъ този път. — И мен ме отвлякоха разбойници, и аз много страдах. И мен ме взе при себе си една жена. И сега съм тук. А сега това… момиче… Прищявка на Господа ли е това? Или обща съдба, която ще трябва да споделям с нея? Защо ли Господ ми я изпречи на пътя?“ Въпреки бляновете си към Хатидже, никак не можеше да се отърси от това глождещо го отвътре безпокойство.

— Значи, била под покровителството на тази Гюлдане хатун. А сега е тук. Разбира се, нашата валиде е взела момичето при себе си.

Искрящите от щастие очи на Сюлейман не предвещаваха нищо добро. Колко дни вече не питаше нито за флотата, нито за Родос.

На Ибрахим му се искаше да каже: „Какво търси в харема някакво момиче с неясно потекло?“, но не го каза. Преглътна го. Успя само да попита:

— Знае ли се нещо за рода ѝ, за близките?

— Попитах я, попитах! — разсмя се с глас падишахът.

„Какво!? — нададе вътрешен вик Ибрахим. — Ходил е в софата на наложниците? Великият Сюлейман хан е отишъл сред наложниците си, за да види момичето, чийто глас е чул и харесал?“

— Да я беше видял, Паргалъ! — продължи Сюлейман. В очите му грееше любов, все едно тя стои пред него. — Дотогава беше с наведена глава. Като я попитахме: „Ние сме Сюлейман, синът на султан Селим, а ти коя си?“, тя изправи нежната си лебедова шия. Тръсна рамене. Вдигна малкото си красиво носле с един великолепен жест. А с очите си ми взе ума, Ибрахим. Ето тук, на, сърцето ми запърха като крилата на врабче. После каза: „Аз съм — имах чувството, че в ушите ми звъннаха бълбукащи извори — Александра Анастасия Лисовска. Дъщерята на отец Никола“.

— Вие, значи, я видяхте? Отидохте да я видите? В софата на наложниците?

Падишахът беше така унесен, че не долови критичните нотки в гласа на личния си секретар.

— Валиде и Хатидже ми говориха толкова много за нея, толкова настояваха да я видя!... Но само се засмивах и отминавах, докато не чух оная песен. И онзи глас… Онази песен… Направо ме грабна и отнесе нанякъде, Ибрахим ага. Не те лъжа. Влюбихме се първо в песента, после в красивото ѝ като роза лице. — Изведнъж започна да се смее. — Знаеш ли, някои я наричали московската наложница, други ѝ измислили името Руслана. А аз…

— А вие, господарю?

— Тя се смее толкова красиво, Паргалъ, струва ти се, че слънцето грейва. В една нейна малка усмивчица заблестяват елмази, бисери, изумруди. И ние ѝ казахме: „Твоето име да бъде Хюрем!“. Хюрем значи „Хубавата ми усмивка“, „Лъчезарната ми усмивка“. — Очите на султан Сюлейман отново се забулиха в мечтания. Внезапно се съвзе. — Ибрахим ага, изпратихме ѝ кърпичката, която тя ни даде, чрез дайе.

Какво? Тази наложница — в стаята му…

Изведнъж Ибрахим изпадна в паника. Но така и не успя да довърши всичко онова, което му мина през ума.

Необичайно радостен, падишахът уточни:

— Тази нощ Хюрем ханъм ще бъде наша гостенка, Паргалъ. Трябва да го знаеш като личен секретар. Първо, за да вземеш съответните мерки… Второ, да се приготвят в харема на повелителя подходящи покои за Хюрем ханъм. При нея да бъде и онази, с която заедно са дошли от Крим, но това не е достатъчно, да се предоставят в услуга на Хюрем ханъм калфи, прислужници, телохранители.

* * *

Необясним страх сковаваше Ибрахим. Сърцето му се блъскаше в гърдите от противоречиви чувства. От една страна, час по-скоро очакваше да настъпи денят за срещата с Хатидже след толкова месеци, а от друга страна, нямаше търпение да види момичето, което, както предчувстваше, щеше да го измести от сферата на влиянието.

Можеше да е някое глупаво селянче.

Обезателно беше хубаво, за да очарова толкова много Сюлейман.

Сюлейман обаче не беше човек, който се задоволява само с красотата. За да обикне някого, от огромно значение бяха сърцето на човека, душата му, очите, погледът, разумът, храбростта и още цял куп неща. Ибрахим вече го познаваше. Наизуст четеше в душата му. Преди още да му е минало нещо през ум, Ибрахим вече знаеше какво ще каже, какво ще помисли. Сюлейман търсеше в отсрещния всичко това. Ако го притежаваше, притежаваше го, ако му липсваше, след два дни набързо го забравяше. Досега той, Ибрахим, излезе единственият, който можеше да му поднесе в услуга всички тези качества.

Започна да страни дори и от Гюлбахар хасеки, въпреки че го беше дарила с един принц. Не бездушната голота на жената търсеше падишахът. Той искаше жена, която можеше да му предложи не само тялото, а и душата си.

Добре, да видим дали тази стоножка притежаваше всичките качества?

Ибрахим въобще не го вярваше.

Щеше да полудее от любопитство, когато големите крила на вратата към покоите на повелителя се отвориха и дайе хатун се появи в дългия коридор, който водеше към спалнята на падишаха.

Още щом видя девойката, която сякаш се плъзгаше зад нея, разбра колко се е заблуждавал. Беше не само красива. Беше много красива. Несравнимо красива! Освен това си имаше и самочувствието на красавица. Когато мина край Ибрахим, за миг го стрелна с крайчеца на окото и тогава Паргалъ разбра съвсем ясно какво се е опитвал да му обясни падишахът. В тези зелено-теменужени очи беше стаен цял океан. В тях проблясваха искри, стрелкаха се светкавиците на разума.

„О, боже!“ — възкликна наум. Царуването на Гюлбахар хасеки приключи.

Това момиче щеше да срине в прахта всички защитни укрепления на завоевателя на Белград. Защо ли Хатидже е поднесла на брат си този дявол? Кой би могъл да застане срещу такава умна жена с такива очи, с такава красота? Нямаше нещо, което не би направила, нямаше връх, който не би покорила. А на този връх имаше право само Паргалъ! Имаше какво още да направи на този връх! Първо, щеше да направи от роба Ибрахим, сина на рибаря, паша на Османската империя! Паргалъ Ибрахим паша! Името му щеше да се прославя като името на новия Цезар на новия Рим! Щеше да заповядва на целия свят! Дори имената на кралете щяха да се редят след неговото. Щеше да обсеби съкровищниците им. Щеше да се спазари с императора. Върхът му беше нужен. Дори да не постигнеше нито една от мечтите си, колелото трябваше да продължи да се върти все така, поне докато си отмъсти на оня сатана Искендер.

Изведнъж се разтревожи за мечтите, които си фантазираше. Хатидже вече излезе от сферата на сърдечните трепети. Хатидже беше най-прекият път, който щеше да го изкачи на върха. „Хващай я бързо за ръката, Паргалъ! — заповяда си той. — Преди Сюлейман да се е предал, ти трябва да покориш Хатидже! Иначе това момиче ще те изпревари.“

Погледна след плъзгащата се пред него Хюрем. За миг се унесе — талази от червена коса се спускаха чак до бедрата и при всяка стъпка се полюшваха и разпиляваха в изумителна хармония.

„Не можеш да ме ограбиш, Червеноглавке! Ти си хвърли вече заровете, утре е моят ред! Хайде да видим чий зар е по-голям!“

Обърна ѝ гръб. Тръгна към стаята си, дълбоко умислен. Щеше да дочака утрото с нетърпение. Амбицията, която прочете в очите на това момиче, можеше да бъде преборена само с желанията и любовта, разпалени в очите на една друга жена.

LIII

НОВИЯТ ДВОРЕЦ, ГРАДИНАТА НА РОЗИТЕ

Тази жена идваше, когато ѝ хрумне и без никакво предизвестие, а Хатидже страшно се дразнеше от това.

— Що за зълва!? — подхвана Гюлбахар още от прага. — Не се ли радваш да ни видиш?

— Не, драга — измънка нещо подобно, колкото да каже нещо.

Тази неволна реакция прозвуча по-зле и от някоя реплика като: „Да, не се зарадвах!“, но Гюлбахар изобщо не го усети.

— За бога, драга, ще полудея в Стария дворец. Кряскане, викане, като при Второто пришествие. Ще кажа на господаря да преместят софата на наложниците на друго място. Особено онази част, ташлъка на новодошлите.

Прекоси с бързи големи крачки стаята и седна точно срещу зълва си. Обърна се към Небиле и подхвърли:

— Момиче, я донеси по един шербет!

Хатидже нервно вдигна глава. Гюлбахар знаеше, че Небиле не е за тази работа, но го направи напук, за да я подлуди.

— Кажи го на момичетата, моя хубава Небиле! — изчурулика Хатидже с обич. — Нека да донесат на хасеки шербет!

С присвити очи Гюлбахар проследи Небиле до вратата. „Какво има между това момиче и Хатидже? — се питаше. — Какво е това, като влюбена. Пази боже, пази боже!“ Реши веднага да пристъпи към въпроса:

— По волята на Аллах пристигнало ново момиче. Не съм я видяла, но с виковете и проклетията си в ташлъка на новодошлите обръщала целия харем нагоре с краката. — За момент погледна право в очите на Хатидже. — Сигурно и ти си я чула, драга… Все пак напоследък честичко идваш в Стария дворец.

На Хатидже ѝ стана неприятно, размърда се. „Предизвиква ме да си отворя устата“ — си каза наум. Добре че вратата се отвори и една от прислужничките дойде с табличката за шербет, та успя да овладее надигналия се отвътре гняв.

Като видя купите, Гюлбахар се заяде:

— Нямаше ли стъклени? Не ми е ясно как пиеш от тези грамадни груби неща.

Хвърли към оставената на масичка табличка такъв поглед, сякаш върху нея бяха сложени отвратителни работи.

— Но това ме обижда, ей богу! Колко пъти сте идвали, а нито веднъж не се отбихте.

— Валиде имаше работа, Гюлбахар. Така и не ни остана време.

— Каква ли ще да е била тази работа?

— Разходите на харема, тефтерите, състоянието на прислужниците, джобните пари на момичетата, които напускат… Ето, разни такива неща. Знаеш ги.

— Как да не ги знам! Заприказва се, че Хафза султан намирала съпрузи за момичетата, които щяла да освобождава от робство. Не мога да повярвам.

— А какво да направи, Гюлбахар? Да им пусне по три гроша в джоба и да ги изхвърли на улицата ли, горките? Ето на, валиде задомява тези, на които им излезе добър късмет. А пък това е и един вид благотворителност.

— Както и да е… Сигурно сте чули за онази лошотия, дето обръщала всичко нагоре с краката. Чакай, как я наричаха. Московската…

— Нямам никакво време да се занимавам с такива като нея, Гюлбахар. Ако причината за посещението ти е да се оплакваш от това момиче, попаднала си на грешното място. Според мен за нея трябва да поговориш с батко ми, падишаха. Защото той много се заинтересува от нея. Дори и сменил името, нарекъл я Хюрем. А и валиде я взе под свое покровителство.

По лицето на Гюлбахар сякаш пламна пожар. Буйна радост обзе Хатидже. „Ааа! Ето така, Махидевран Гюлбахар. Точно така!“

Тя отначало почервеня, после побледня. След малко се обади:

— За бога, драга! Дойдох да се поразходим двете из Градината на розите. От Стария дворец морето не изглежда така красиво, както оттук.

— Малко ме боли главата. Ти иди. Разхождай се колкото искаш.

— Никога! Наистина ще се разсърдя. Добре, ти не ме харесваш много-много, но аз те обичам, Хатидже. Да си споделим болките като снаха и зълва.

— Не ми се иска.

— Знам как ще те накарам да ти се прииска.

— Ако обичаш, Гюлбахар, уморена съм, а пък и…

— Какво „а пък и…“? Току-виж срещнем някой висок, с извити вежди, с черни очи…

Хатидже си пое дъх. Тя описваше него. Нейният Ибрахим. Подсказваше ли ѝ нещо? Дали Ибрахим я беше изпратил? Сигурно!

Зълвата и снахата щяха да се разхождат из градината. Кой какво можеше да каже?

Е, щяха да се поздравяват и с хората, които срещнат, щяха да ги попитат как са?

„Глупава глава! Как не можах да се сетя по-рано?“ — упрекна се сама.

* * *

По това време на деня в Градината на розите беше безлюдно. Защото трескавите приготовления за вечерята бяха ангажирали всичко живо.

Хатидже не знаеше какво щеше да издържи повече — дали хапливите, изпълнени с ревност думи, или очакването Ибрахим да се появи по алеята, в която бяха впити очите ѝ.

Приказките на Гюлбахар влизаха през едното ѝ ухо, а през другото излизаха.

Чуеше ли стъпки по чакъла, сърцето ѝ започваше да думка като лудо.

Идва ли?

Ако минеше някой друг, избуялата в гърдите ѝ надежда моментално отлиташе. Може би се лъжеше, може да не е разбрала Гюлбахар правилно. А каква работа имаше Ибрахим с любимката на падишаха, че да уговаря чрез нея срещата им? После, после… защо Гюлбахар току подхващаше непрекъснато все тази тема? Какво замисляше грузинката? Ясно беше само едно: Гюлбахар подозираше нещо. Разбрала беше, че тя и майка ѝ са на страната на Хюрем. Знаеше, че те даже са причината след завръщането си от похода падишахът дни наред да отива в софата на наложиците, да си говори и да се смее с момичето. И въпреки всичко тя ѝ помагаше да се срещнат с Ибрахим. Защо?

Идеше ѝ да стане и да си тръгне. Измисли си дори и повод — щеше да каже „Студено ми е, настинах!“, но веднага се отказа. Ами ако е разбрала Гюлбахар правилно? Ами ако тя наистина е имала предвид да ѝ каже, че Ибрахим ще дойде в Градината на розите?

С всяка изминала минута нетърпението я гризеше отвътре все повече и повече. „Идвай вече! — нададе зов душата ѝ. — Виж, пръстенът ти е на ръката ми!“

* * *

Ибрахим тръпнеше от желание часът на срещата вече да е настъпил. Червенокосата дали беше покорила плътта на султан Сюлейман така, както и сърцето му?

Може би щом я видеше, падишахът щеше да се разочарова. Недей да се лъжеш по външния вид, Ибрахим! Гледаш — хрупкава черешка, а отвътре червей излиза!

Докато инспектираше галерите в корабостроителницата, умът му блуждаеше между Хатидже и Хюрем. Следобед, когато се върна да докладва, му казаха, че падишахът е в халвет. Господи, в този час? Наближаваше следобедният езан. Това момиче досега ли беше в обятията му?

Ужас!

Въпреки настояванията, дайе не издаде тайната. Тя изглеждаше и малко нервна.

— Иди да си гледаш работата, секретарю! — промърмори. — Кога си ме виждал тайна да издавам?

Една от прислужниците се изпусна:

— Чаршафа го няма!

Олеле! Сюлейман се е изложил?

Чернокожата прислужница беше от дълги години в двореца. Много неща беше видяла и преживяла. По паниката в очите на личния секретар разбра какво му мина през ум.

— Неее! — прошепна му тя. — Не е това, което си мислиш, ага! По следите на сърната си личи кога лъвът е изревал и стоварил лапа върху нея!

Погледна го въпросително дали е разбрал. Явно физиономията му не ѝ хареса, та му поясни:

— По кървавата следа. — Замълча. Присламчи се съвсем близо до Ибрахим. — Момичето не искало чаршафът да се дава на дайе. И господарят така заповядал. Какво се е видяло, видяло се е, вдигнали го и го изхвърлили.

Ето че се беше случило точно това, от което се плашеше. Сюлейман беше обладал московчанката, а тя — него.

Сега беше неговият ред. Той пък трябваше да превземе Хатидже.

* * *

Хатидже чу стъпките по чакъла и обърна глава натам.

Сърцето ѝ щеше да изхвръкне. Без малко щеше да извика: „Идва!“

Господи, откакто не го бе виждала, той се бе разхубавил още повече.

По-рано в себе си го наричаше подигравателно „върлината“ заради ръста му, а сега ѝ се стори строен като топола. Стройният като топола крадец на сърца!

Когато стъпките наближиха, тя прошепна:

— Това не е ли Паргалъ Ибрахим?

Изненада се, като видя лицето на Гюлбахар отново да побледнява като вар. Не можа да си го обясни. „Хей! — си каза. — Какво ти става? Защо сменяш цветовете. Ето, Ибрахим пристига!“

— Да, той е!

Вълнението на Гюлбахар пролича и в гласа ѝ. Гърлото ѝ беше пресъхнало.

Видя ги и Ибрахим. Но направи това, което трябваше, щом се срещнеше жена от харема. Забърза крачки с вид на царедворец, който просто си върви по пътя. А от душа се молеше: „Хайде, извикай ме, проклета Махидевран! Само да видиш какво имам да ти казвам!“.

* * *

— Ибрахим ага!

Извика го Гюлбахар. Сигурно и Хатидже го беше видяла. Как ли е реагирала? Дали се е развълнувала? Изгаряше от желание да разбере, но не можеше да се обърне веднага да ги види.

— Какво? Сърдити ли сме? Или имате много бърза работа?

Обърна се съвсем бавно. Дори не видя Гюлбахар. Хатидже седеше до нея. Беше поставила ръце на гърдите си по подобаващия за една султанка маниер. Вероятно никой не би могъл да каже за нея: „Ах, каква красавица!“, но в този момент на Ибрахим му се стори, че вижда някаква фея.

Пак беше в сиво. Но този път кафтанът ѝ беше пристегнат в талията с червен пояс. Никога не си беше помислял, че сивото и червеното могат да си отиват толкова много. Ръцете ѝ бяха мънички. Лежаха върху гърдите ѝ като два малки бели гълъба. И целите трептяха. Хатидже се вълнуваше. Играеше си с пръстите, не знаеше къде да ги държи.

Ами очите?

Не можеше да вдигне глава да го погледне. Такова нещо не се разрешаваше.

— Цигулката ви… не я чуваме… вече.

Това беше нейният глас. Нищо не беше останало от предишната острота и ледените нотки. Трептеше от вълнение. Едва успя да изреди трите думи.

— Извинете ме, почитаема султанке! — промълви той. — Ако знаех, че ме слушате… Всяка вечер…

— Какво говорите, за бога! — веднага се намеси Гюлбахар. — В този дворец слушатели колкото щеш! Едни — на вашата цигулка, други — на онова новото, невъзпитано мръсно рускинче.

И двамата не реагираха.

— Тайна ли е, ако попитам откъде идвате и накъде отивате?

Това беше уговорената с нея фраза. С нея Гюлбахар му казваше: „Хайде, давай новината!“. Умираше от напрежение. И сигурно шифърът, който щеше да изрече сега, щеше да я уцели направо в челото.

— Не — отвърна смутено Ибрахим. — Ако е тайна, и без това няма да я издам. Устата ми е запечатана. Бях слязъл до Златния рог по работа. Като се върнах, трябваше да докладвам на господаря, но не го намерих.

— Така ли?

Гюлбахар стоеше като на тръни. Тъй като Хатидже не можеше да откъсне очи от Ибрахим, тя така и не забеляза колко напрегната стана Гюлбахар.

— И аз попитах за него — продължи Ибрахим. Ето че настъпи мигът. Мигът да смаже Гюлбахар. — В халвет бил!

Помисли си, че тя ще скочи. „Почакай! — си каза наум Ибрахим. — Още не съм довършил шифъра!“

— Господарят заповядал да не го безпокоя и през нощта.

Ръката на Гюлбахар сякаш понечи да се вдигне до гърлото ѝ. Но от средата се отказа, притисна я до гърди. Това беше вторият шифър между двамата. Шифърът, който я убиваше. Камък заседна в гърлото ѝ. Падишахът беше обладал московчанката. Заслужаваше смърт тази червена стоножка!

Хатидже се изненада, че тя ненадейно стана.

— Аз… — промълви Гюлбахар. Лицето ѝ бе пепелявосиво. — Страхотно ме заболя глава.

— Мога ли да направя нещо за вас? — подхвърли Ибрахим.

Хатидже реши, че това е проявена от Паргалъ вежливост. Гюлбахар обаче схвана заложения смисъл: „Махидевран, аз съм на твоя страна — против московчанката!“

— Не. Най-добре да я стегна с кърпа през челото. Може да ми стане по-леко.

Обърна им гръб без думи. Тръгна си почти на бегом.

Останаха известно време загледани след нея.

— Какво ѝ стана? — обади се Хатидже.

Тръсна рамене. Мисълта ѝ за Гюлбахар не трая повече от секунди. Каза си: „Принцесо, за пръв път оставаш насаме с него. Послушай сърцето, но си събери и ума в главата!“

За пръв път Паргалъ впи томителни, замечтани черни очи в нейните. Даваше си сметка, че цялата му съдба зависи точно от тази кратка и тайна тяхна среща. Имаше на разположение само няколко минути, които трябваше да оползотвори по най-добрия начин. Няколко минути, които щяха да предначертаят неговото бъдеще.

— Пръстът ви!

Ибрахим реши да постави начало с една предизвикателна и красива дума.

— Моля? — озадачи се Хатидже.

— Пръстът ви… — посочи той дясната ѝ ръка. — Пръстенът! Носите пръстена!

Хатидже се усмихна и погледна пръста си като че ли го виждаше за пръв път.

— Изобщо не съм го сваляла.

Беше си чиста лъжа! „Но Аллах няма да ми го пише за грях. Все пак — благородна лъжа!“ Какво друго можеше да му каже? Това ли: „Слагах си го само нощем, когато нямаше никой и когато можех да мечтая за теб?“.

— На вас… — Ибрахим едва си поемаше дъх, поне така изглеждаше. А си беше и истина. Кой знае защо изведнъж се развълнува. — Всъщност… стои ви много добре на пръста.

— И падишаха ли омаяхте с това сладкодумие?

— Сладкодумие?

Да, това показваше, че е на прав път.

— Ако в думите ми има зрънце лицемерие или лъжа, нека животът да се превърне в ад за вашия слуга. Красотата ви сякаш е одухотворила и камъка.

— Ето на! — разсмя се тихичко на глас Хатидже. — Пак излязохте на лов, да крадете сърца с красиви думи.

— Но какво мога да направя, султанке? Ако имаше време, колко неща щях да ви разкажа надълго и нашироко. Какво ми е на душата. Какво ми нашепва сърцето. Но… но някой може да ни види. За вас мисля, не за себе си. Какво може да ми се случи на мен? Най-много да бъда изгонен или да ми отсекат главата. Какво от това? Но ако за вас излезе лоша дума, ето тогава бих умрял.

— Оставете вече тази словесна еквилибристика! — ядоса се Хатидже от тези лъжи.

Нацупи устни. Просто не можеше да повярва. За пръв път кокетничеше пред мъж, флиртуваше, кипреше устни. Усети, че изпитва някакво странно удоволствие, примесено със срам.

— Не вярвам. Въобще не ви вярвам. Говорите така, а не ми изпратихте никаква вест, поне една дума!

— Можех ли да го направя? Как можех да ви изпратя вест, че няма миг да не съм мислил за вас? Как можех да ви напиша: „Ако съдбата беше решила да падна геройски под стените на Белградската крепост, искам да ми занесат сърцето на Сюлейман. Да кажат, че умирайки, съм мълвял: „Хатидже, Хатидже…“

Тя усети сълзи в очите си. „Всевишни — зовеше от дън душа, — ако сънувам, не ме събуждай. Ако умра, не ме извеждай оттук, дори и за рая! Виж какви неща слуша твоята робиня Хатдиже от устата на мъж!“

— Ако сърцето искаше да казва много неща, разумът позволяваше само да се споменава името ми в писмата на падишаха. Както предположих, всичко, което господарят пишеше на майка си, тя щеше да го чете на вас. Надявах се, че щом султанката прочете моето име, ще си помислите за своя слуга.

— И аз си мислех.

На Ибрахим му се прищя да скача и вика от радост, но се задоволи само със стон:

— Султанке!

Победата беше близко.

— Потопихте своя слуга в океан от радост. Само с един ваш поглед, с една ваша дума стопихте докрай болката от копнежа ми през всичките тези месеци.

— Правех това, което ми казахте: взирахме се в нощта. Имахме чувството, че чуваме цигулката ви. До звездата, която избрахме за татко, нарекохме още една, съседна звезда, на вас. Отправяхме молитви да се върнете жив и здрав.

— Не знам дали щяхме да се върнем живи, султанке, ако не бяха копнежите по вас.

Замълчаха. „Е! — помисли си Ибрахим. — Какво още да кажа? Дявол да го вземе, не ми идва нищо наум!“

— Защо не свирите, откакто се завърнахте? Толкова седмици чакаме вечер мелодиите, с които ни омагьосвате.

— Боях се, че моята султанка е забравила своя слуга.

— Да забравя ли, Ибрахим?

Закри устата си с ръка. За бога, тя за пръв път го нарече по име. Такова нещо категорично не се позволяваше! Беше непростим позор. Въобще не биваше да се допуска. „По дяволите! Да се продъни в ада това „непозволено“!“

— Какво ще правим?

Ето в този въпрос беше възелът.

Нямаше какво да направят, абсолютно нищо.

Нямаше как да каже на падишаха: „Искам разрешение да се оженя за сестра ви“.

— Ще поговоря.

Хатидже усети, че от вълнение и напрежение дъхът ѝ секна.

— Не! В никакъв случай не го правете!

— Трябва да го направя!

— Ще се вбеси и може да ви погуби!

Ибрахим се усмихна.

— Каква е разликата? И без това животът ми няма ли да се превърне в смърт, ако не мога да ви постигна?

* * *

Но той разсъждаваше трезво. В този дворец не можеше да просъществуваш, ако не държиш сметка за опасностите. Те дебнат на всеки ъгъл, във всеки момент.

От дни наред падишахът и Хюрем не бяха излизали от чертозите му, а ето че от това Ибрахим започна да се обнадеждава. За мястото на Пири Мехмед паша като велик везир се водеше безбожна подмолна война. Ахмед паша идваше при султан Сюлейман да клевети Мехмед паша. Също и Ферхад паша. Не оставяха неподхвърлена клевета. Ако единият кажеше, че онзи се развличал с малки момченца, другият твърдеше, че Пири е загърбил даденото от Аллах, ами се е пристрастил към малките момченца. „Повелителю, в двореца му не можело да се разминеш от юноши!“

Щом чуеше тези клевети, и великият везир не оставаше по-назад. Двадесет и пет камили злато пристигнало отнякъде за вашия слуга Ахмед.

За да не ходел повече да разправя „аз съм слуга“. И слава на Аллаха, Ахмед паша сега не ходи, а направо тича!

На сутринта клеветеше другия. „Чухме, че Ферхад затънал в пиянство и спрял да прави намази, господарю. Не е наша работа да го освестяваме. Кажете на шейхюлисляма да му изтегли ушите. Нали обичаме Ферхад паша повече, отколкото трябва, не искаме да му се случи нещо лошо нито на този, нито на другия свят!“

Всяка дума и на тримата беше отровно хапче, украсено с лъжа, лицемерие, интрига, далавера, клевета. Макар че познаваха колко безжалостен можеше да бъде гневът на падишаха, и тримата танцуваха с ангела на смъртта, само и само да грабнат султанския печат. „Добре де, ами ти? — питаше се нощем. — Ами ти, ти, Паргалъ, ти какво преследваш? Същото, нали? Защо и ти не потанцуваш с ангела на смъртта?“

Вече не можеха да се виждат и с Хатидже. Беше истинско щастие, ако успееха да се зърнат от прозорците! Не можеше да стигне и до Гюлбахар. Махидевран най-сетне проумя, че падишахът е обсебен изцяло от червенокосата. Тя изпадаше в нервни кризи, като чуеше, че Хюрем не излиза от чертозите на повелителя, че е заповядано да се подготвят за нея собствени покои и че са ѝ дадени слугини, придворни, телохранители, няколко дадъ, калфи, че всеки ден при новата любимка на падишаха тичат трима шивачи с цели топове копринени, атлазени платове, тюл и сърма. Значи Ибрахим не можеше да очаква някаква полза и от нея.

Тогава — на работа!

Реши при първа възможност да намекне на Сюлейман нещо по въпроса. Естествено, по подходящия начин.

И не чака дълго. Една сутрин му казаха: „Повелителят ви чака!“. Ибрахим моментално изхвърча да се яви пред падишаха.

Когато тръгна по коридора към чертозите на повелителя, от вратата вдясно чу да долитат звуците на канун — чън-чън… — и чу някаква жена да казва:

— Браво, Хюрем ханъм! Пророкът ви е надарил с всичко. Красота ли не щеш, ум ли не щеш, разум ли не щеш! А какво да кажа за пъргавината на тези пръсти! Подскачат като врабчета върху струните на кануна… Ще омагьосате Негово Величество падишаха!

„Хайде, хайде, тя и бездруго вече го е омагьосала!“ — въздъхна Ибрахим.

След две-три любезни думи султанът даде дневните си нареждания. Получи сведения как са нещата в корабостроителницата. И заяви:

— До няколко дни и ние ще посетим нашите воини — морските пехотинци.

За момичето обаче въобще не отвори дума. Сюлейман не стъпваше по земята от щастие.

— Ами… — продума Ибрахим, преди срещата им да приключи.

Хатидже трябваше добре да си даде сметка за цената на това, което направи той. Залагаше си главата в нозете на Сюлейман!

— Ако господарят ми позволи, имам да му казвам нещо!

Падишахът вдигна глава. Погледна Ибрахим право в очите. Дясната му вежда беше вдигната както когато беше напрегнат.

— Знам какво ще ми кажеш, Паргалъ! Само не ми го казвай сега! Като освободим Родос от друговереца и се завърнем, тогава!

LIV

„Боже мой, боже мой!“ — мълвеше си Хатидже.

Кога беше станало всичко това?

Тъкмо когато си казваше, че времето сякаш е спряло, то текна като вода. Връхлетя върху главите им като вятър и отмина.

Не можеше да повярва.

Султан Сюлейман беше безпаметно влюбен в Хюрем, написал ѝ беше стихове, поеми.

После един ден в двореца настана Второто пришествие.

Гюлбахар хасеки вече разбра, че е безвъзвратно забравена, изпадна в такова състояние, че не разбираше от дума, не беше възможно да ѝ се каже „Моля ти се, спри!“.

Налетя на Хюрем и я повлече по земята с крясъци:

— Я ме виж! — избухна тя. — Неслучайно ме наричат Махидевран Гюлбахар хасеки! До днес и завинаги сме валиде на принца Мустафа. Какво си мислиш, че ще оставим бащата на нашия син в ръцете на една московска стоножка ли?

Не можаха да изтръгнат момичето от ръцете ѝ. Но не щеш ли, Хюрем изобщо не реагира, „гък“ даже не каза. Остави се на истеричните изблици, които бяха обладали Гюлбахар. Очакваха да изтича разплакана при султан Сюлейман, да пролее сълзи и да му се оплаче, а тя постъпи точно наопаки. „Тя ни е кака. Нека да бие!“ — рече, но дни наред не отиде при Сюлейман. Какви тънки сметки си беше направила, дори и Хатидже не можа да разбере, но когато падишахът побесня, всичко излезе наяве.

Гюлбахар беше изгонена от двореца. Хюрем беше настанена в Новия дворец като първата хасеки. Когато Хатидже я видя за пръв път в ташлъка на новодошлите, това украинче не ѝ ли каза през сълзи: „Дойдох да споделя трона и короната на Османците!“ Ето на, това се случваше!

Тя вече беше втората по важност жена в двореца. Втората жена след Хафза султан! Мястото ѝ на трапезата беше дори преди Хатидже!

Хатидже не се оплакваше от това. И майка ѝ, и тя обикнаха момичето. Брат ѝ беше щастлив. Всеки го виждаше. Онези, които не можеха да понесат как така за миг се издигна в хасеки, след като довчера беше в ташлъка и ядеше бой с тоягата на Сюмбюл ага, кривяха уста, бърчеха носове с думите: „Какво ще стане с московската гяурка?“, но Хатидже не беше от тях.

Хюрем също обикна Хатидже. Само веднъж я упрекна, сутринта след първата нощ със Сюлейман: „Защо скри от мен, че си сестрата на Негово Величество моя султан?“, и толкоз. Хатидже я погали по бузата, засмя се и отмина. Не беше в състояние нито да мисли, нито да говори за това. Господи, какви неща ѝ каза онзи ден Ибрахим в градината на розите! Беше като сън!

Падишахът тъкмо тръгваше на поход срещу Родос, когато се разчу, че новата му любимка е бременна. Целият дворец се разтресе. Сюлейман тръгна с мислите си за нея. Обсадата се проточи и той се гневеше, а Хюрем се мяташе между раждането и смъртта. Според акушерките раждаше, но тя си повтаряше наум: „Умирам!“ Сгушена в прегръдките на зълва си, плачеше и нареждаше: „Не искам да умра, преди да съм му дарила принц!“. И Хатидже се мъчеше всячески да ѝ помага, но не ѝ се удаваше.

Отначало си помисли, че Хюрем преувеличава с преструвките. Сетне се упрекна: „Глупачка такава! Ти забременявала ли си някога! Знаеш ли какво е родилна болка? Създаде ли на този свят някакъв плод? Стана ли майка? Утробата ти пресъхна. Откъде ще знаеш какво е да раждаш?“.

Победата закъсня и това вбеси падишаха. Прескочи непревзимаемите крепостни стени така, както се мята на коня си. Сам превзе Родос! Когато пристигна тази вест, Хюрем беше родила. Веднага към Сюлейман отлетя обратната новина: Честито, победителю господарю! Роди ти се принц!

Хатидже не можа да проумее защо този ден светлината, която излъчваха очите на Хюрем, беше ослепителна. Те блестяха с искрите на нещо много по-загадъчно от щастието.

„Естествено! — си каза. — Хюрем получава власт. Настройва се за битката нейният син да седне върху трона на Османската империя, а не синът на Гюлбахар. Изгоря, Гюлбахар, като факел изгоря!“

Едва завърнал се от похода, султанът се втурна към покоите на Хюрем, обсипа я с ласки и подаръци, целуна малкия принц по челото, вдигна го до главата си и произнесе:

— Сине, ще носиш името на моя дядо Фатих хан — Мехмед. Да бъдеш като него завоевател!

Тази идилична картина се понесе в разказите от двореца към столицата, а от столицата — из цялата Османска империя.

Цареше всеобщо щастие. С изключение само на три същества, които не знаеха какво ще им донесе бъдещето.

Хатидже, Ибрахим и Гюлбахар.

На Хатидже вече не ѝ бяха достатъчни откраднатите случайни срещи в градината, тайно прошепнатите едно-две изречения. Освен това беше чула и как Ибрахим е отворил въпроса, а брат ѝ го е възпрял с думите: „Нека се върнем от Родос!“. Ето на, върнаха се, какво чакаше още?

Вече не вярваше, че ще постигне целта си. Първо, султанът нямаше да допусне да се говори: „Падишахът дал сестра си на бившия роб!“ И второ, имаше нещо много по-важно, нашепваше ѝ го вътрешният глас: „Ти си с увреждания, момичето ми!“

Питаше се: „Хайде, да речем, батко ти, падишахът, се съгласи да те даде на Ибрахим. А дали той ще те иска?“

„Защо да не ме иска?“ — оборваше се веднага. Той, който говореше красивите думи, който ѝ остави пръстена, преди да замине на война, после в Градината на розите…

„Я остави тези приказки, Хатидже! Не се самозалъгвай! — съскаше като змия в нея дяволът. — Паргалъ ти наговори тези приказки, без да знае колко си омърсена!“

Омърсена!

Да, това беше самата истина! Омърсена беше! Изхабена!

Чистота ѝ беше погубена от похотливите ласки на звяра, за когото я омъжиха още преди да знае какво е цикъл. По тялото ѝ лазеха като паяци огромни ръце. Ибрахим знаеше ли за това? Дали беше узнал, че тя е познала мъжа насила още като дете? Че е станала жена, без да почувства какво е страст?

Въобще не го допускаше. От кого да го е узнал? Кой щеше да му е казал? Кой щеше да се осмели да му пошушне: „Не си давай сърцето на онова момиче, Паргалъ! Тя е омърсената султанка!“.

Като задълбаеше из черните си мисли, в главата ѝ избухваше горчив смях: „И само това ли?“

Дяволът не я оставяше на мира: „Само омърсена ли си? Само това, значи? Хайде да видим дали Ибрахим знае, че си болна?“.

Болна! Ето това беше другото лице на истината!

Тя беше една омърсена и болна жена!

Всъщност Гюлбахар не беше ли права: „Разбира се, все ще се намери някой да те вземе и теб! Кой няма да иска да вземе сестрата на великия султан Сюлейман?“

Макар омърсена и болна!

Тя беше султанка, която щеше да бъде поискана срещу предоставените от султана обществено положение, кариера и богатство.

Омърсена и болна!

„Но болестта ми премина. Вече не ми става така!“ — проплакваше в самозащита тя.

„Колко жалко! — съскаше в нея оня глас. — Да не би да имаш документ за това? По какво личи, че утре пак няма да се сринеш и да припаднеш, за да се мотаеш пред прага на смъртта?“

Един ден, ден в който черни облаци забулиха цялата ѝ душа, ѝ хрумна дали да не се изповяда пред майка си.

И какво щеше да ѝ каже? „Валиде, аз съм омърсена и болна. Паргалъ Ибрахим дали ще ме поиска?“

Боже господи! Как можеше да ѝ каже подобно нещо? Или да ѝ каже: „Валиде, ти знаеш. Аз нямам никакви недостатъци, но съм омърсена и болна. Дали ще се появи някой, не само приятел на падишаха, ами какъвто ще да е, който ще ме обикне и ще поиска да ме вземе в обятията си като съпруга не защото съм сестра на падишаха, а единствено заради самата мене, такава, каквато съм?“.

По-добре да умре, отколкото да изживее този срам.

В такива мигове се сещаше за Хюрем. Дали пък да не се разкрие пред нея? Не беше ли тя, която щеше да ѝ подаде ръка за помощ? Не беше ли Хатидже, която я измъкна изпод тоягата на Сюмбюл ага в оня ташлък и промени целия ѝ живот? Сега беше нейният ред. Някой трябваше да спаси и Хатидже. Защо да не бъде Хюрем? Ако се гушнеше нощем в обятията на брат ѝ и му пошушнеше нещо на ухо?

Само че това момиче не обичаше Ибрахим. Дори го мразеше. Не знаеше защо. Но станеше ли дума за Паргалъ, тя го наричаше „Хърватско прасе!“. Какво ли щеше да направи, като разбере, че сърцето на Хатидже е запленено от „Хърватското прасе“?

Когато я чу да го нарича така, Хатидже я парира:

— Ааа, личният секретар не е ли грък?

Хюрем само тръсна рамене.

— Да върви по дяволите! Какъвто ще да е! Ха грък, ха хърват! Още не е ясно какъв е! Стой и гледай, ако е наполовина хърватин. От хърватин добро не чакай! Виж му очите! Лисича физиономия! И как хитро, хитро те гледа!

И тя го виждаше. Паднеше ли ѝ случай, гледаше го и го виждаше. А през дните и седмиците, когато не го виждаше, си го представяше. Хитро, а?

Обаче на нея очите на Ибрахим ѝ изглеждаха толкова топли, толкова сърдечни. Как само я галеше, притискаше, прегръщаше с тези свои очи.

Хатидже много се изненада от тази скрита враждебност. Ами Ибрахим? Какво ли си мислеше той пък за нея? Това ѝ беше съвсем непонятно.

Имаше и нещо друго, разбира се.

Не знаеше колко са истински чувствата на Ибрахим. Откакто в главата ѝ взеха да се премятат призраци и тревоги, тя започна да се съмнява и в откровеността на онези красиви думи. Лъжи ли ѝ сипеше, за да я впечатли? Подплатени с лицемерие ли бяха омайните думи, с които ѝ взе ума? Можеше ли да са такива? Или Паргалъ беше един от онези, за които ѝ говори Гюлбахар? Мошеник, който се преструваше на влюбен в омърсената и болна сестра на падишаха, за да се домогне до неговата благосклонност?

По дяволите, не знаеше!

Нищо не знаеше!

Любовта в сърцето ѝ за миг изригваше в огнени пламъци, а само след минута се сковаваше от лед като снежни върхове.

Хатидже усещаше, че мракът се приближава.

— Страхувам се.

— Моля, султанчице?

Какво? Забеляза, че Небиле я гледаше с преливащи от обич и тревога очи. Ясно, мислите ѝ, чувствата ѝ се бяха превърнали в глас, бяха се изплъзнали през устните. Неволно повтори:

— Страхувам се, Небиле. Студено ми е. Замръзвам.

— Не се бой, султанчице! Виж, Небиле е тук! — обгърна я с ръце тя. — Аз ще те стопля.

Погали момичето по косата, рукнала на талази по гърдите ѝ:

— Небиле?

— Султанчице? — Небиле беше вдигнала глава към лицето ѝ и я гледаше право в очите.

— Никога ли не си се влюбвала?

Алена червенина заля бялото красиво лице на Небиле. Чу се само смутен шепот:

— Султанчице!

И тя отново зарови глава върху гърдите ѝ.

Можеше ли да има по-добър отговор от този.

— Той ли е? В Чорлу. При баща ми…

Момичето не се обади.

А и нямаше нужда. И без това Хатидже го знаеше.

— На колко години е?

Попита я само, за да предизвика някакво разочарование в главата ѝ. Откъде можеше да знае. Но се случи нещо, което най-малко очакваше. Красивата глава върху гърдите ѝ се разклати.

Нима си беше говорила с главния лекар? Не можеше да повярва.

— Среща ли се с него?

Небиле поклати глава в потвърждение.

— Хъ… Хъ… четиридесет.

Господи! Защо се случваше това? Защо се изписваха по челата имената не на тези, които трябва, а на онези, които не трябва? Небиле е още мъничка!

— Ами… такова… той, значи… е много възрастен за теб, нали?

Небиле не ѝ отговори. Хатидже дълго чака. В това време през очите ѝ се изнизаха хиляди картини. Безпомощността на едно деветгодишно момиченце, стъпките пред прага, появилият се на вратата звяр, ръцете-паяци, които разкъсваха и събличаха дрехите ѝ, мачкаха гърдите ѝ, отвратителното лице, нахвърлилият се отгоре ѝ проклетник!

От Небиле така или иначе не се чу никакъв звук. Тогава тя ѝ прошепна с възможно най-мекия си като кадифе глас:

— Погледни ме в очите, Небиле!

— Султанчице! — прозвуча немощна, срамежлива съпротива.

— Моля те!

Главата на Небиле се повдигна бавно-бавно към лицето ѝ. Първо видя бисерните капчици по красивите ѝ бузи. Сетне и струпаните в очите ѝ дъждоносни облаци.

Господи, колко красиви бяха очите на Небиле! Колко преливащи от любов.

А и… ако ѝ бяха казали, че някой ден ще разсъждава така, Хатидже нямаше да повярва. Да, ами че Небиле вече не беше като нея някога, деветгодишна!

Целуна я по челото.

— Добре…

Подуши ѝ косата, погали я. Небиле отново се остави в нежните ръце на своята господарка.

— Щом е така — промълви Хатидже, — обещавам! — За последен път се поколеба. — Обещавам ти, моя красива Небиле! Ще бъдеш негова. Обещавам!

Не усети влажните топли устни на момичето върху бузата си.

Дъждовните капки, които се стичаха по двете бузи, се смесиха, преляха едни в други.

„Аллах! — молеше се от дън душа Хатидже. — Не си щади щастието за моята Небиле. Пази я. Моля те. Не допускай тя да преживее това, което преживях аз!“

LV

Ибрахим беше притеснен. Нямаше настроение. Нямаше да пипне и цигулката, ако не знаеше, че Хатидже иска да ѝ свири. Така или иначе това беше единственият контакт помежду им. Ясно му беше, че само с вълшебството на звуците можеше да поддържа жива любовта ѝ към него.

Случваше се това, от което се страхуваше. От деня на завръщането им от Родос досега султанът изобщо не излизаше от чертозите си. Дори да излезете, правеше неща невиждани и нечувани; прегърнал родения от Хюрем принц, той се разхождаше из градината на двореца. Естествено, при тези разходки до него беше и московчанката.

Ибрахим усещаше, че откакто се появи Хюрем, неговото влияние върху падишаха започна да се стопява. Тя му беше връчила заявката си още когато я видя за пръв път, по пътя ѝ към обятията на султана. Опасно момиче! Много опасно. Личеше си, че ще обърне всичко надолу с главата. И заради необузданата ревност и глупост на Гюлбахар се оказа, че една наложница не му остави възможност да вземе мерки и направо го извади от равновесие.

Сюлейман нямаше очи за никой друг, освен за нея. На всичкото отгоре тя пак беше бременна. Всички очакваха от нея да се пръкне още един принц.

Всъщност какво щеше да стане, ако се родеше още един принц? Имаше един престолонаследник, макар и в заточение. Законът и правото бяха на страната на Мустафа. Той растеше и се развиваше в Сарухан. Какво друго биха докарали на Османската империя изръсените от московчанката момчета, освен война за власт? Нищо. Ибрахим беше разбрал, че колкото синове има един падишах, толкова проблеми възникват. Падишахът не го ли проумяваше? Не си ли беше взел урок от това, което бе преживял баща му? От това, че е бил принуден да отнеме живота на собствените си братя?

Даваше си сметка, че Хюрем въобще нямаше да остави престола на сина на Гюлбахар. Щеше да поиска на трона да се качи не Мустафа, а някое от нейните копелета. За тази цел нямаше да се спре пред нищо.

Вътрешният глас го оспорваше: „Не, драги! Това е всемогъщият Сюлейман. Той е отговорен пред закона и реда. Как може по-малкият принц да погази правата на най-големия син?“. На Ибрахим много му се искаше да се вкопчи в тази надежда, но с всеки изминал ден вярата в Сюлейман се стопяваше. Червенокосата беше вкусила вече сладостта на властта и могъществото.

„Като теб! — измърмори си една нощ. — Ти не я ли вкуси? Не е ли това истинската причина за все по-нарастващия в теб страх? Не се ли плашиш, че ще ти измъкнат от ръцете могъществото, което искаш да постигнеш?“

Както и да е! Нямаше да ѝ го позволи.

Общата им съдба, сходното им минало не ги задължаваше да споделят и облагите си. Тя беше опасна. И докато беше пред очите на падишаха, нямаше нещо, което да го накара, а той да не го направи. Магьосница ли беше?

Как иначе можеше да се обясни фактът, че султан Сюлейман настаняваше Хюрем да седне пред него и с часове я гледаше омаян право в очите?

И това, че освен нея, в харема не го привличаше никоя друга жена. Падишахът не обръщаше глава да ги погледне, една от друга по-хубави, даже и разголени прелъстителки. Хюрем, та Хюрем! Тази червеноглава блудница! Сякаш целият свят беше неин! Ако тя родеше още един син, вече всичко щеше да бъде загубено. Нищо не можеше да се направи. Държавата щеше да изхвръкне от ръцете на Ибрахим.

Виждаше накъде вървят нещата и затова не откри веднага фронт срещу Хюрем. Тъкмо напротив — държеше се топло, хвалеше умението, с което тя яздеше, когато падишахът я вземаше и нея на лов, не спираше да се учудва и да ѝ се възхищава как пуска стрелата и как върти меча.

Тя също не се държеше към него хладно. Но в един миг погледите им се срещнаха, само за един миг, и те двамата прочетоха в очите си душата на другия. В нейните Ибрахим видя много ясно враждебността. „Ето го твоя враг, Паргалъ! — си каза той тогава. — Имаше един, сега са двама. Дръж се здраво на крака. Тази е по-опасна от Искендер. Да си наясно!“

Убеден беше, че и Хюрем е разгадала пламъка в неговите очи.

Те двамата бяха врагове. Този свят щеше да се върти или с единия, или с другия. Двамата заедно, в един и същи свят… Това беше невъзможно!

Спомни си как един ден се вцепени, когато Сюлейман го попита: „Паргалъ, ти хърватин ли си?“ Кой му втълпи този въпрос след толкова години? Не знаеше ли, не му ли беше казал още първите дни в Сарухан, че майка му го е закърмила с гръцко-хърватска мая и че баща му е италианец? А и какво значение имаше? Хърватия не е ли също притежание на Османската империя? Поне половината. Останалата половина щеше да я направи османска той самият. Обет беше дал за това.

— Не знам, повелителю! — му беше отговорил и той. — Спомням си какво казах на господаря при Плачещата скала. И аз не знам какъв съм точно. Ако попитат баща ми, казва, че съм италианец, а майка ми…

— Права е Хюрем. Ти си хърватин!

Това беше първият знак. Значи онази вече беше започнала да обработва падишаха по отношение на него. Толкова скоро?

Гневеше се и на Хатидже. Ако не се бе заинтересувала от нея, ако не я беше завела и представила на Хафза султан, червената глава щеше да си изгние в харема.

Учуди се, че му дойде наум как би могъл да се възползва от Хатидже за тази цел. Защо не го беше помислил по-рано. Отношенията между Хатидже и нея сигурно са много добри.

Разбира се, така беше. Вместо да си печели врагове, какво щеше да загуби, ако се постарае да сключат помежду си тайно споразумение?

Паргалъ и Хюрем!

Боже господи, каква великолепна двойка биха били!

Още с раждането си тази идея се изпари от главата му. Паргалъ добре знаеше дали е възможно или не. Ето на, това беше нещо невъзможно! Дори и да се сближеше с него, не би искала да дели могъществото с някого. И тогава какво могъщество преследваше той? Каквото му предоставеше Сюлейман. Самият той също не би могъл да го дели с някаква си жена.

Щом мислите му стигнеха дотук и се затлачеха, Ибрахим усещаше как някакво невидимо стоманено менгеме го стягаше отвътре.

„Какво ти могъщество? — започваше да спори сам със себе си. — Сюлейман няма какво да ти даде. Всичко е за Хюрем. Я го виж, не заяви ли дори за Родос: „Нека бъде огърлица за твоята шия, Хюрем ханъм!“. За теб няма нищо. Напъхай си го в главата най-сетне. Още държи на мястото му великия везир, макар че не се представи успешно в Родос. Хайде, да речем, че ще отстрани Пири Мехмед паша. И какво ще направи? Теб ли ще те тури на този пост? Може ли да стане? Не си везир, не си санджакбей. За теб се казва, че си равнопоставен с везирите, но само толкоз! Ахмед и Ферхад висят като лешояди над главата на падишаха, за да грабнат великото везирство. Какво ти става? Ти си това, което си. Личен секретар. Гледай си спокойствието. Напълни си джоба. Опитай сладостта на столицата.

Ето, това беше истината. Горчивата истина. Имаше един-единствен човек, който можеше да я промени: Хатидже. Ако падишахът дадеше разрешение да се ожени за сестра му, пред Ибрахим щеше да се отвори широк път. Може би щеше да стане пети или шести везир или пък санджакбей.

Само че надеждата му и за това постепенно гаснеше.

Дали когато, преди да тръгнат на поход, се опита да го подхване на тази тема, Сюлейман беше усетил, че ще иска от него разрешение да се ожени за сестра му, и затова му отвърна: „Не сега, като се върнем от Родос!“. Или е искал да каже: „Сега нямам време да слушам приказки!“.

Или едното, или другото. „Съдбата ми е в ръцете на Хатидже и Сюлейман — си казваше Ибрахим. — Иначе хоризонтът постепенно ще се смрачава. Слънцето над Парга ще залязва. Изгрява вече северното слънце!“

* * *

Третият връх на злокобния триъгълник беше в Сарухан. Махидевран султан.

Тя беше наела свои хора в столицата, а в двореца си беше подсигурила шпиони. С всяка пристигнала вест на нея ѝ призляваше, в гърдите ѝ пламваше огън.

„Повелителят нагизди московската наложница с изумруди, рубини и елмази.“

„Падишахът не изпуска от обятията си момченцето, което роди неговата хасеки.“

„Хасеки всеки ден ходи в отделението на наложниците, приказва си с момичетата, прави им подаръци. Носи се мълвата, че щяла да накара господаря да закрие харема. Не знам…“

„Тя пак е бременна.“

„Да се изтърбуши дано! — казваше Гюлбахар. — Аз съм си виновна. Защо не роди след Мустафа още едно дете бе, жена! Да бяха пет сина, а не един! Да не ми се развали тялото, си каза, че после Сюлейман няма да ме харесва. И какво стана? На ти едно тяло! Ха сега пресъхвай и увяхвай без мъж!“

При новината, че другата пак е бременна, нейната ревност прерасна в тревога. А все още не беше стихнала бурята, избухнала в нея при новината, че онази е родила момче.

Момче означаваше опасност.

Забрани си да спи, за да не вземе онази московска стоножка да измъкне трона от Мустафа и да го даде на някое от своите копелета.

Хоризонтът притъмняваше все повече и повече.

Гюлбахар си даваше ясна сметка за надвисващите опасности.

И оттук… Нищо не можеше да направи оттук, далече от столицата, на цели дни разстояние.

Затова трябваше да намери някой, който щеше да може.

Дълго мисли и премисля, докато най-сетне се сети за един.

— Остави това проклето нещо! — отблъсна придворната си, която ѝ вееше с огромното ветрило от крило на камилска птица. — Върви да донесеш мастилницата и хартия.

Момичето се втурна презглава, донесе я, тя натопи перото в мастилото, присви очи и се замисли как да започне. Трябваше да го напише така, че ако попаднеше в чужди ръце, никой да не разбере от кого е написано, до кого е адресирано и какво се иска, а ако пристигнеше където трябва, този, който го прочетеше, още от пръв поглед да схване кой е подателят и каква е целта му.

Аз съм — написа най-отгоре. — Тази, която те заведе да береш рози. А ти си „Той“. Който ми обеща…

Когато завърши писмото, тя си представяше как дрънчат ятагани, как се подготвя смъртно наказание и как се секат глави… Принцът влизаше в столицата на ален кон. Зад сина си идваше тя. По протежение на пътищата народът беше наизлязъл, обсипваше го с дъжд от рози, приветстваше го, викаше:

— Да живее падишахът!

— Честито коронясване, честито царуване, султан Мустафа!

— Добре дошла, Махидевран Гюлбахар! Валиде султан, добре дошла!

От окото ѝ върху хартията капна сълза.

LVI

НОВИЯТ ДВОРЕЦ, ДИВАНЪТ

— Господарят отива в Дивана! — запъхтян дотича да му съобщи телохранителят. — Заповяда и вие, Ибрахим ага, веднага да се явите там!

Ибрахим не помнеше как скочи от постелката, как подбра полите на кафтана и как обу на краката си йемениите.

Тичаше и едновременно с това мърмореше: „По дяволите! Кога е излязъл от чертозите си?“.

Сигурно се беше случило нещо.

Сюлейман не ходеше често в Дивана. Дори когато отиваше, не влизаше в залата под кубето, където се събираше Държавният съвет, ами влизаше в камерата точно над мястото на великия везир и оттам следеше заседанията. Нито везирите знаеха, че присъства там, нито великият везир. Или слушаше мълчаливо и се оттегляше, или ако нещо не му харесваше, кипваше: „Ах ти, паша!“ и сърцата на тези, които бяха долу, подскачаха до гърлата им.

— Ядосан ли е господарят? — обърна се към тичащия с него телохранител.

— Неее.

Ех, поне нямаше нещо лошо.

Изведнъж го обзе тревога. Закъде беше тръгнал? В тази зала под купола не се влизаше. Щом господарят се качеше в своята камера, той се изправяше като по заповед пред вратата. И дотам.

— Сигурен ли си, че Негово Величество падишахът е отишъл в Дивана?

— Така каза.

— По дяволите бе, човек! Ще влезе в залата под кубето или ще се качи на постоянното си място?

— Не знам! Казах ви, ага, каквото ми се каза и на мен. Господарят отива в Дивана. Заповяда и личният му секретар да бъде там. Нали ви го казах?

— Каза го, каза го. Добре.

При вида на Дивана сърцето му се сви. Пред изумителната порта на входа, изработена като дантела от лъскави жълти бронзови ленти във формата на цветя и листа, се бяха струпали доста мъже. Наредили се бяха на опашка. „Де къде има везири, паши и аги в Османско, няма как да не са тук!“ — помисли си Ибрахим. Изкачи осемте стъпала на стълбата и се спря на площадката със затаен дъх. Един-двама от пашите го изгледаха накриво. После се обърнаха към по-задните с вид: „Какво търси тоя тук?“. Единият сбута везира, който още не го беше видял. Чу го да му казва:

— Срам и позор до колене! Още малко и Любимеца от Запада ще пролази и по главите ни!

Везирът, когото побутнаха, го погледна през рамо и ококори очи. Като минаваше точно покрай него, той подметна:

— Нищо чудно Любимеца от Запада да се вмъкне и в Дивана!

„Господи, какво ще правя, накъде да вървя?“ — разтревожено се повъртя насам-натам Ибрахим, спря се на място. Дори застаналите до везирите и пашите мъже, писарите негодуваха заради неговото присъствие. Всички, които се намираха там, биха пожертвали едната си ръка, само и само да станат така близки с падишаха, както е той, но ето че това изобщо не им пречеше да го гледат с омраза и злоба.

Проклятие! Оня! Искендер! Сатана такъв със сатана!

Ибрахим видя сред навалицата Искендер Челеби, за когото вече знаеше, че е главният ковчежник, и направо се вкамени.

Така смутено взе да се повърта насам-натам, че без малко щеше да се блъсне в него.

„О, Господи! Защо ми причиняваш това? — изпъшка дълбоко в душата си той. — Защо ми го показваш все на такива места, където не мога да го докопам? И на всичкото отгоре пак да нямам никакво оръжие, освен ноктите и зъбите си?“

Онзи усети раздвижването до себе си и се обърна. Сега бяха лице в лице!

Проклятие! Въобще не се беше променил! Същият поглед на чакал в очите! Същото пресметливо, надуто, налудничаво изражение върху лицето. И устните — пак изтеглени в тънка линия към трапчинките от двете им страни като устата на змия. Змията му със змия, сякаш ей сега тази уста щеше да се отвори и между ужасните четири остри зъба щеше да се изстреля раздвоеният ѝ като чатал език!

И двамата стояха очи в очи, без да премигват.

Ибрахим моментално прочете онова, което изразяваха неговите. „Кой е този никаквец? И слугите на господаря ли вече идват тук?“ — говореха те.

Не го разпозна.

„Да пукнеш дано! Пак не ме позна.“ Сигурен беше, че правилно разгада неговия поглед. Защото Ибрахим имаше опит в това. Не се лъжеше, не!

Той четеше още тогава в очите на Искендер кога ще излезе от човешкия си вид и ще се превърне в сатана, кога ще извади ножа, кога ще му издърпа ухото до скъсване, кога ще пъхне железните пръчки в разпалената жар и ще нареди: „Обгорете му месото на това гяурско копеле!“ кога ще размаха нажежената до червено пръчка пред голите му гърди и ще завие: „Ще го направиш ли пак? Ще слушаш ли какво ти казвам?“, кога ще стовари тоягата върху гърба му, кога ще го хвърли в зандана, където големите колкото котка плъхове гризат месото до кокал…

Проследи как се движат зениците му. Бяха толкова смразяващи!

Като че ли изобщо не помръдваха. А опипваше с поглед навсякъде. Искендер виждаше всичко, мигновено скачаше и се нахвърляше:

— Какво ме гледаш, бе? Не ме ли познаваш?

„Ето, змията просъска!“ — му мина през ума в този момент.

Идеше му да го стисне за гърлото и да го разкъса още там на парчета, но въпреки това му се усмихна.

— Познах те.

— Махай се тогава от пътя ми!

— Ти си „Онзи“! — изрече настоятелно Ибрахим.

— Кой?

— Човекът, когото видях да носи ковчега на покойния Седим хан, бащата на нашия господар.

Искендер присви очи и се вгледа в него по-изпитателно. Явно се опитваше да си припомни онази сцена.

— Добре, добре! Това, че си носил ковчега заедно с мен, не значи, че трябва да стоиш до мен. Махни се от мен!

Ибрахим завъртя глава на две страни:

— А ти мен позна ли ме?

Очите на Искендер Челеби изведнъж припламнаха.

— Какво ме интересува, бе? Който и да си!

Едва се сдържа да не му каже: „Аз съм човекът, който ще ти отнеме живота!“.

Точно в този момент пред портата настъпи суматоха.

— Господарят идва! Господарят идва!

Значи, не беше дошъл преди това. Това зарадва Ибрахим. Така щеше да разбере къде ще се намира падишахът. Ако се качеше горе, и той щеше да заеме мястото си, ако влезеше в залата под кубето, щеше да остане тук и да го чака.

Султан Сюлейман изкачи стъпалата на един дъх и пристъпи към изваяните от бронз порти.

— Паргалъ! — възкликна, като го видя. — Как, за бога, успя да дойдеш толкова бързо?

— Господарю!

Падишахът мина покрай наведените глави, вратове, гърбове и се спря пред него и Искендер. С крайчеца на окото си Ибрахим видя как змията моментално се сгърчи. Оня се беше навел толкова много, че изглеждаше като пречупен надве в кръста.

— Изпратихме да те извикат. Внезапно стана. Позабавихме се малко при шадравана, за да имаш поне малко време да се приготвиш. Оттам дойдохме направо тук, а ти пак си успял да ни изпревариш.

Наведе глава:

— Господарю!

Какво друго можеше да каже? Съвсем се обърка. Врагът му стоеше до него. Човекът, който се кълнеше в Аллах жив да не остане, ако не убие това проклето гяурче.

„Отмъсти си, Паргалъ!“ — крещеше всяка фибра в него. Не знаеше защо падишахът го е извикал тук. Не беше сигурен дали ще види утрото. Дяволите да го вземат! Нито може да го хване за гърлото, нито знаеше какво ще го сполети.

— Ела, Паргалъ!

Падишахът тръгна. Забеляза, че Ибрахим не помръдва, и се спря. Обърна се към везирите и пашите, които го бяха обградили, стъписани, че падишахът си говори с Любимеца от Запада като с приятел.

— В заседанието на Дивана ще влезе и нашият личен секретар. За пръв и последен път. Някой има ли да каже нещо?

Кой можеше да каже нещо!

— Ела! — отново му каза Сюлейман и се запъти към портата.

И Ибрахим тръгна по петите му.

Сковани му бяха и езикът, и мозъкът.

Да влезе в залата под кубето? Защо? Защо?

После… Какво значеше това „За пръв и последен път“? Защо беше за пръв, защо беше и за последен път?

Вдигна глава да улови погледа на Искендер. Видя сконфузената му физиономия. Радост изпълни сърцето му.

Минаха през наведените глави, кажи-речи, заедно с падишаха. Само великият везир Пири Мехмед паша и смъртният му съперник Ахмед паша се втурнаха помежду им, след като господарят мина покрай тях. Паргалъ беше четвъртият човек след султан Сюлейман, който влезе в залата под кубето.

* * *

Съобщиха ѝ, че идва Хюрем хасеки, тъкмо когато Хатидже се опитваше да отхвърли черните си мисли.

Прекарала бе толкова лоша нощ.

Изпрати една от придворните при дайе ханъм да съобщи на батко ѝ, падишаха, че тя много иска надвечер да го посети.

Отговорът на дайе се оказа достатъчен да ѝ опъне нервите:

— Предайте на Хатидже султан! Повелителят е със своята хасеки. Заповяда да не бъде обезпокояван. Ако излязат от чертозите, ще му кажа. Иначе не мога да вляза при тях.

Докато дотича един от телохранителите да ѝ съобщи, че султанът я очаква, тя напразно кипя от яд: „Не можели да влязат!“.

Знаеше защо отива при брат си. Заради Небиле. Да му каже: „Ако позволяваш, нека да свържем главния лекар и моето момиче Небиле“.

А всъщност сама не смееше да си признае скритата дълбоко в мозъка ѝ цел. Да накара падишаха да си отвори устата.

Завари го в стаята му малко уморен, но в добро настроение. Така или иначе, в този дворец нямаше хора, които да не знаят защо Сюлейман в последно време е все изморен и да не се подхилкват зад всяка врата.

Поздравиха се набързо. Толкова ясно си пролича, че Сюлейман иска час по-скоро да се върне при Хюрем и да продължи да се изморява с нея.

— Господарю! — направо започна Хатидже. — Дойдох да искам разрешение от вас за едно добро дело.

Падишахът направи нещо съвсем неочаквано. За да покаже, че иска да съкрати срещата, стана на крака. Естествено, и тя.

— Имаме много работа, Хатидже. Сестро, принцесо, повярвай ми, предстоящите дни ще бъдат много напрегнати. Да поприказваме за това после, а? В по-подходящо време.

По дяволите, по дяволите!

Да се провали в ада всяко нещо, което е „подходящо“, всички „подходящи“ хора, всички „подходящи“ времена, всички „подходящи“ тоалети! В ада!

Ако я докоснеха, щеше да избухне в плач. Това беше по-лошо от изпъждане. Нали я обичаше, нали беше неговата единствена Хатидже султан, нали баща им му я беше поверил? Биваше ли да се отнася така към нещо поверено от баща им?

Какво толкова щеше да става в предстоящите дни?

Какво тревожно имаше?

Отново ли се подготвяше за поход?

Не ѝ ли бяха достатъчни на тази Османска империя толкова завоевания, толкова територии, толкова съкровища?

Ами хората? Ами малко щастие, ами да бъдеш с любимия… Няма ли да има време за влюбените?

Не каза на Небиле защо отива при падишаха, но момичето сигурно се беше досетило. Чакаше я с надежда. Като се върна в стаята, я завари свита в единия ъгъл да чака хубавата вест. Разбра я само по погледа. Нямаше разрешение!

Небиле не каза нищо, но Хатидже знаеше, че душата ѝ ридае горко. Нейната нежна Небиле вехнеше пред очите ѝ, главата ѝ клюмваше с всеки изминал ден все повече и повече, като полско цвете.

Спомни си, че преди да тръгнат за Родос, Ибрахим се беше опитал да говори с падишаха, а той отсякъл: „После ще говорим!“. Така ѝ беше казал. Отначало тя не му повярва. Но сега вече знаеше. Паргалъ не я беше излъгал.

Сюлейман се беше свил в собствената си черупка и не даваше на никого да разговаря с него за нищо. Не си приказваше с никой друг, освен с Хюрем, за нищо друго не говореше, освен за Хюрем. И в този момент Хюрем идваше при нея. Макар че я обичаше толкова много, никак не беше сигурна дали ще може да понесе това посещение.

— Затъжихме се за вас, принцесо! — Тя влезе с тези думи и озари всичко наоколо.

Всевишни, каква красота!

В същия миг не се сдържа да не отдаде право на брат си. Как падишахът да остави тази красота, за да седне пред цял куп брадати, мустакати, престарели мъже? И какво щеше да прави сред тях? Естествено, че щеше да седи до полите на Хюрем и никак нямаше да му се иска да пренебрегва обятията ѝ.

Изправи се да я посрещне:

— Тъкмо бях започнала да ви упреквам, а ето ви и вас! — Опита да ѝ се усмихне, но нямаше представа доколко успя. — Всъщност вие ни накарахте да се затъжим за вас. От колко дни въобще не сте се появявали!

Хюрем наведе глава като засрамена, върху лицето ѝ се посипаха червени къдрици и го скриха. Отметна ги назад с глава и когато отново я вдигна, в очите ѝ блестеше някаква мистериозна светлина. Хатидже си даваше сметка, че още от първия ден, когато я видя, и досега, не можеше да ѝ определи цвета на очите. Сутрин изглеждаха пъстри, на обед приличаха на безоблачно синьо небе. Надвечер се потапяха, също като морето, в златистожълто или аленочервено, а когато слънцето изчезнеше зад хълмовете, те се обагряха в безкрайните нюанси на теменужения цвят. В този момент очите на Хюрем приличаха на безоблачно небе.

— Не знам, Хатидже, как бих могла да изразя огромната си благодарност към теб!

— Много лесно. Продължавай да правиш нашия господар щастлив и да се грижиш за принца, с когото дари Османската империя, като за зеницата на окото си.

Погледнаха се очи в очи. И за двете това изречение имаше красноречив смисъл: „Хайде да те видим сега, да не вземеш да оставиш трона на сина на оная вещица Гюлбахар?“

— Какво прави бебето? — попита Хатидже.

Още отначало се говореше, че в това момиче има някаква магия. Ето, пак!

С излъчването си, с усмивката си тя разпръсна само за миг мрачните облаци, надвиснали над главата ѝ.

— Какво да прави! Не спира да рита майка си. Но нека, и това, принцесо, са ритничета на принц.

— Дай боже!

Хюрем първа наруши настъпилото мълчание:

— Негово Величество моят султан тази сутрин се събуди в чудесно настроение.

— Хюрем, ние чуваме, че повелителят се събужда всяка сутрин в чудесно настроение — неволно се засмя Хатидже.

Лицето на Хюрем отново се озари.

— Да, но това е друго. Негово Величество моят султан днес щял да представи в Дивана много важни решения. Някои щели да се зарадват, други — да се натъжат. „Знам обаче двама души, които ще посрещнат засмени заповедите. Направо ще се учудя, ако още като ги чуят, не плеснат с криле и не излетят през прозорците“. Точно така каза!

— Аллах, Аллах! Какви ли ще са тези толкова важни решения?

— Не го попитах. Знаеш го, и да питаш, не ти казва. Ако сам реши, казва го. Този път не каза. Само на излизане подхвърли: „Доста чакаха какво ще кажа. И доста заслуги натрупаха. Ще променя и техните съдбини, и съдбините на Османската империя!“ Така каза и излезе. А аз изтичах при теб.

Хатидже се взря изпитателно в очите на това момиче. И веднага разбра.

Хюрем знаеше, но не го издаваше.

LVII

НОВИЯТ ДВОРЕЦ, ЗАЛАТА ПОД КУБЕТО

Никога не му бе и хрумвало дори, че ще може да види това тук. И си каза: „Еее, Паргалъ, ти си в сърцето на Османската империя. Отваряй си очите!“

Падишахът отиде и седна на централното място. Главният везир Пири Мехмед паша застана от дясната му страна, с наведена глава и скръстени длани. Ибрахим веднага потърси с очи оня. Змията. И той, Искендер, беше на челно място. Върху лицето му беше залепена физиономия на фалшиво спокойствие. Само той можеше да долови, че оня направо полудява от напрежение.

Великият везир се стори на Ибрахим леко притеснен. А може би се заблуждаваше. Личеше, че не се е отърсил още от смущението, което преживя от укорите на повелителя заради проточеното превземане на Родос. Само това ли? Че кой не е бил укоряван? Искендер — също. И на него се развика Сюлейман: „Челеби! Така си свил разходите за армията, че сега мъжете едва-едва вдигат ятаганите!“. Червендалестото лице на оня сатана посивя: „Падишах, всичко беше точно и нищо не липсваше“. „Щом е така, тръгвай си и ако се върнат, без да са превзели тази крепост, прави му сметката за отрязаните акчета. Не ми се мотай в краката, пречиш ми!“

Искендер не се появи повече там.

Може би се беше качил на някой от товарните кораби и се беше върнал преди всички. Не знаеше.

Но единственото нещо, което познаваше, беше нетърпението на Сюлейман. Дори когато въртеше ятагана по време на битките, целият му вид крещеше как копнее за Хюрем. А пък обсадата се оказа доста продължителна. Вестоносците сновяха между острова и столицата, отнасяха писмата до неговата любимка и донасяха обратно нейните, на хасеки, до господаря ѝ. Ако битката се затлачеше, падишахът побесняваше от яд, крещеше на всеки, който се изпречеше пред очите му. Безогледно — великият везир ли е, командващият флота ли е, ковчежникът ли… Така или иначе, точно този гняв му осигури победата. Иначе кой би повярвал, че великият падишах ще скочи на коня си, ще влезе сам през един проход в гъмжащата от врагове крепост и ще изкрещи пред капитана на рицарите:

— Или ще ми предадеш крепостта веднага, още тук, а аз ще ви подаря живота — на теб и на твоите рицари, — ще ви позволя да свалите оръжията и да си тръгнете като хора. Кажеш ли нещо друго — камък върху камък и глава до глава няма да оставя. Ти решаваш! Казвай! Кое от това да направя?

Ибрахим не можа да повярва на очите си, когато пристигна заедно с войската и видя рицарите да хвърлят сабите си в краката на Сюлеймановия кон. И си каза: „Ето на, турчин! Никога не се знае какво ще направи, абсолютно непредвидим е!“.

Никой не знаеше какво щеше да направи и сега.

Под грамадното кубе над главите им не се долавяше ни звук, ни шум. Даже се обърнаха да погледнат с възмущение онзи, който се изкашля някъде изотзад. Моментът не позволяваше не само да се изкашляш, ами дори и да дишаш.

— А сега — подхвана Сюлейман и всички под кубето притаиха дъх, — мои везири, паши и аги, добре чуйте това, което ще ви кажа. И го изпълнявайте!

„Сякаш би могло да е другояче!“ — си помисли Ибрахим.

— Тази сутрин имаше възможност да си поприказваме със Садразам паша. Пири паша ми обясни, че доста се е изморил и ако получи разрешение от нас, тоест ако го освободим от службата, той иска да върне държавния печат, за да бъде връчен на някой по-млад и по-компетентен човек.

Под кубето се понесе тих шепот. Ибрахим помисли, че Ахмед паша ще припадне от вълнение. Ето го, удари очакваният от години така желан миг. Пири си отиваше. Тогава… Тогава постът му преминаваше в него. Разбира се, ако падишахът прескочеше и Ферхад паша.

Двете покашляния на падишаха прекъснаха предпазливите шушукания, обгърнали цялата зала.

— Пири служи много добре и на баща ни, и на нас. Полага много големи грижи и усилия за Османската империя. Връстник е на нашия баща. С цялото ни уважение към приноса и възрастта му, ние му дадохме нашето позволение. И държавата, и ние сме доволни от теб, Мехмед паша. Иди си и живей на воля. Да ти е дълъг животът, бъди здрав! Казахме!

Под кубето се разнесе същият шепот. Ето го категоричното решение. Пири паша си беше отишъл. Разбира се, че той самият въобще не бе пожелавал да напуска. Падишахът говореше така, за да запази достойнството му. Иначе направо си го уволняваше.

— В такъв случай — повиши глас падишахът — постът се освобождава. Държавата обаче не може да допусне празнота.

Замълча за миг. Очите му първо се плъзнаха натам, където се намираше Ахмед паша. После точно обратно, към мястото, където стоеше Ферхад паша.

— И ние не искахме дори и за ден да оставим този пост празен — мястото на великия везир е място като за везир. Той е върховният везир. Това означава, че нашият служител, който ще носи държавният печат, трябва да отговаря на изискванията да бъде или везир, или санджакбей с правомощията на везир.

Ибрахим можеше да се закълне, че в този момент най-малко пет-шест души бяха на границата всеки момент да припаднат. А той примираше от удоволствие, че се проточва. Харесваше му да се предизвиква вълнение у хората. Каквото виждаше той, нямаше начин да не го вижда и падишахът.

Високата шапка на Ферхад паша беше килната на една страна, кафтанът на Ахмед паша — изхлузен назад. Имаше петима, които едва дишаха. И сатаната беше един от тях. Боже господи, нима и Искендер се гласеше за велик везир!

— Тогава първата ни работа е да видим кой ще е човекът, на когото ще връчим печата, дали е везир или бейлербей или не. Я излез напред, Паргалъ. Ето там!

Какво!?

Ибрахим залитна като ударен с юмрук.

Защо го викаше отпред? Да напише фермана ли? Че за какво бяха писарите? Забеляза как шушуканията под кубето прераснаха в ропот. Всеки питаше съседа си:

— Какво става?

— Защо извика отпред личния си секретар?

— Не стига, че Любимеца присъства тук, ами и пред нас ли ще го изкарва?

И Ибрахим се питаше същото: „Защо ме изкарва отпред?“.

— Още от времето, когато бяхме санджакбей, та чак до ден-днешен Ибрахим ага ни служи добре. Ние не можем да му останем длъжни за добрата служба. Ферманът ни гласи: „На Ибрахим ага опростихме длъжността „личен секретар“. От днес нататък ще бъде назоваван Паргалъ Ибрахим паша. И считано още от този момент, той е санджакбей на Румелия и велик везир на Османската империя“.

Какво?! Какво?! Какво?!

Пред очите на Ибрахим залата на кубето са разлюля като ударена от вражеско гюле.

Падишахът говореше още много други работи, но не го чуваха нито Ибрахим, нито останалите. Де където и каквито постове и служби имаше в Османската империя, на всички Сюлейман оповестяваше и заповядваше да го зачитат като паша, бейлербей и велик везир и да му служат с полагаемите му се почит и уважение.

„Велики Исусе! — нададе вик в душата си Ибрахим. — Правилно ли чух? Паргалъ стана бейлербей и Садразам ли? Ах ти, Сюлейман! Ах ти, славен вожде на Османлиите! Слава на теб, велики Цезарю на новия Рим!“

После се сети за Парга. От дъното на душата му изригна зов: „Татко! Майко! Вижте какъв стана вашият Жюстиниен!“ Ако досега падишахът не знаеше какво е бунт, сега по това, което ставаше под кубето, той можеше да види какво представлява за пръв път. Нямаше как да не чува протестите, недоволството, съпротивата, които чуваше и Ибрахим.

— Не може да бъде!

— Вчерашният роб сега стана паша ли?

— Какъв ти паша, ага, велик везир, велик везир!

— Настъпва Второто пришествие!

— Жалко, че по времето, когато беше на границата, не го стиснахме за гушата да го турим за чистач на принца!

Двамина подхванаха Ахмед паша да не се срине на пода. Разтрепериха му се и ръцете, и краката. Лицето му ту посивяваше, ту ставаше моравочервено.

„Жалко!“ — мълвеше той. Така поне разчете мърдането на устните му Ибрахим. Лъжеше се. „Това е предателство! — беше изрекъл Ахмед паша. — Предателство към предаността! Предателство.“

Ами онзи! Той какво правеше?

Ибрахим занемя. Добре ли виждаха очите му? Пак го погледна. Същият този Искендер, който само преди половин час при портата на Дивана го унижи с думите: „Всеки ли, с когото сме носили ковчега, трябва да поздравявам. Я се махни!“, сега се изтрепваше да се покланя отдалече на новия велик везир.

Само той можеше да бъде толкова лицемерен. Само един дявол можеше да прикрие демоничния си образ и да влезе в ролята на ангел.

Султан Сюлейман чу отпора, видя лицата. После внезапно вдигна ръка. Движението му беше такова, че на всеки му се привидя не ръка, а вдигнат да отсече нечия глава ятаган или секира. Настъпи мъртва тишина. Естествено, животецът беше нещо много по-важно от службата и поста.

— Някой иска ли да каже нещо?

Ни звук, ни стон. Освен едно-две неясни промърморвания, никой нищо не каза. Разбраха, че най-накрая можеха да загубят главите си.

Този път падишахът се обърна към Ибрахим:

— Еее, я да видим ти, Паргалъ, какво ще кажеш?

За няколкото минути, изтекли от мига, когато Сюлейман обяви, че го прави велик везир, до сега, Ибрахим отново си представи целия свой живот и всички планове за бъдещето. Това беше най-великият миг. Вече от никого нямаше нужда, за да постигне могъществото си, не му трябваше ничия помощ, ничия подкрепа. Дори и от Хатидже. Отпадаше и нуждата да целува ръката и кафтана на господаря, за да го пита дали може да се ожени за сестра му Хатидже султан.

Беше вече паша. Беше бейлербеят на Румелия. Беше най-важният човек след падишаха в родното си място. Беше великият везир. Беше Паргалъ Ибрахим паша. Но имаше какво да каже. На всички тези с високите калпаци под кубето той щеше да им покаже кой е Паргалъ!

— И ти ли няма да проговориш, Садразам паша? Кажи си каквото имаш да казваш!

Ибрахим пристъпи още една крачка напред. Погледна Сюлейман право в очите.

— Благодарен съм на Ваше Величество, мой падишах! Простете на вашия слуга! Не искам да ставам велик везир!

Какво?!

Бомбата преди малко хвърли Сюлейман. А тази сега — Паргалъ.

— Какво каза, какво каза?

— Не искал да става велик везир!

— Що за дързост?

— Никой ли не му е казал на този, че не може да се противиш на онова, което е казал повелителят?

Падишахът отново вдигна ръка. Гласовете секнаха.

— Защо?

По лицето на Сюлейман нямаше и следа от изненада, в тона му не се чуваше и искрица от гняв. Очакваше го.

— Кажи, да чуем всички, защо не искаш службата, към която всеки тича презглава?

— Мой султане, вашият слуга Ибрахим е заложил главата си пред краката ви. Достатъчен ни е един топъл поглед от господаря, стига ни неговото доверие.

— Да не си мислиш, че ще бъдеш ощетен в това, Ибрахим паша?

— Възможно е. Всеки тук знае, че аз съм син на рибар. Моето обучение и образование не е същото като на бейовете и агите, завършили Ендерун. Постът на великия везир е много отговорен. Толкова дълго време чувах и узнавах, че колкото велики везири са дошли на власт в Османската империя, толкова са си и отишли. Може някой недостатък да обърка работите и да поставим османската държава натясно, в неизгодно положение. И Негово Величество, моят падишах, да се окаже принуден да изхвърли некадърния си и неопитен роб. Ако не мога да служа от душа и сърце на моя султан, загубата на доверието и приятелството му за мен ще бъде по-лоша и от смърт.

Зарът вече беше хвърлен. Оттук нямаше връщане назад. Сигурен беше, че нямаше да загуби в тази хазартна игра. Такова нещо Османлията нито беше виждал, нито беше чувал. Сюлейман нямаше да се отметне от думата си и да каже: „Ех, щом е така, ще си намерим друг велик везир!“. И да се отметнеше, той щеше да бъде човекът, който не е предпочел положението си на паша и велик везир пред приятелството на падишаха.

Под кубето цареше мълчание. Всички бяха загубили ума и дума, никой не очакваше такова нещо. Всички очи бяха приковани в султан Сюлейман. Кой знае как щеше да побеснее сега, как щеше да кипне: „Абе, простак!“ и да се развика: „Махнете го от очите ми!“

Нищо подобно! Падишахът се загледа в очите на Ибрахим. Това бяха същите непорочни очи, които видя още първия ден на появата му в Сарухан. Очите на приятел. Очите на онова момче, което при Плачещата скала му изповяда цялата си душа.

— Значи — промълви, — ти се отказваш от страх, че ще бъдеш изгонен, така ли?

Ибрахим преклони глава, едва забележимо се наведе и от кръста.

— Да ме изгониш — това за мен е смърт, мой султан!

Падишахът изведнъж стана на крака.

— Ела по-близо до мен, Ибрахим паша!

Ето на, каквото имаше да става, сега щеше вече да стане.

Ибрахим пристъпи, застана точно пред султана, скръсти длани отпред и зачака волята на падишаха.

— Ето ти обещанието на султан Сюлейман, Паргалъ паша! — изрече отчетливо, дума по дума повелителят. — Нека всички да чуят! Теб никога няма да те изгоня!

Понечи да каже нещо, но падишахът вдигна ръка и не му позволи да говори.

— Ти ще останеш велик везир на моите владения дотогава, докато сам не кажеш: „От мен — толкова! Уморен съм, капнах!“.

Ибрахим спечели!

— Повелителю!

Падишахът с поглед му подсказа, че не иска повече приказки.

— Ибрахим паша, ти даде на всички тук важен урок. Аллах да е с теб! Да ти е честито, бъди щастлив като паша, бейлербей и велик везир! Да служиш на Османската империя! Донесете на пашата кафтана за велик везир!

Донесоха го. Облякоха му го още там.

Вече нямаше какво повече да се каже. Всеки беше чул и видял каквото трябваше.

Първо прошумоляха едно-две обаждания с половин уста: „Амин!“. После започнаха да се умножават.

Ибрахим изкрещя вдън душа по едно „Урааа!“ за трите си победи. Взе торбичката с държавния печат, която му подаде падишахът. Целуна я, вдигна до главата си. Три пъти го повтори. После я мушна в пояса си.

„Велики Исусе! Велика Богородице! Дайте ми сили! Подкрепете ръката ми! Иначе няма да се овладея и ще се хвърля на врата на този човек!“

Понечи да отстъпи назад, но Сюлейман прогърмя:

— Почакай, паша! Да не би да сме свършили каквото имаме да казваме, та хукна към службата си!

На лицето му грейна някаква ужасна усмивка и той обгърна с поглед всички.

— Нашият дядо, покойният Баязид хан, имаше една приказка. Държавният печат не се поверява на онзи, който не познава властта на жената. Ние държим на дядовата дума. До днес наричахте Паргалъ Ибрахим „Любимеца Ибрахим“. От днес нататък ще го наричате „Любимеца Ибрахим паша“. Е, хайде, към това прибавете и още една дума: „Зетя Ибрахим паша“. Даваме нашата сестра Хатидже султан на великия везир и приемаме пашата за наш зет!

Ибрахим залитна още веднъж.

Тъкмо си беше помислил, че вече наистина е свободен и че е сграбчил в ръцете си могъществото и властта, падишахът набързо му нахлузи хомота.

И да искаше, вече не можеше да попречи. Хатидже щеше да постигне целта си!

LVIII

НОВИЯТ ДВОРЕЦ, ХАРЕМЪТ

МАЙ 1524 Г.

Ако някой ѝ беше казал: „Ден — година, месец — век“, Хатидже нямаше да му повярва. Но сега дори и минутите се превръщаха в часове.

Времето беше спряло.

Вече не можеше да пресметне даже колко време мина, откакто брат ѝ ненадейно дойде в покоите ѝ и каза:

— Направихме нашия Паргалъ велик везир!

Нетърпението я извади от релсите. Но си спомняше всяко нещо, всяка дума като наяве.

— Направихте Ибрахим ага велик везир?

— Какво има за чудене, Хатидже? Няма да оставим на нашия зет да му викат главен секретар.

Зет! Зет ли? Ибрахим ли? Зет на падишаха ли… Всевишни!.. Значи… значи...

Краката ѝ се подкосиха. Първа ѝ се притича Небиле. Нали не се отделяше от полите на своята султанчица.

И сега седеше и си приготвяше чеиза.

Нейният чеиз!

От месеци Османската империя се готвеше за две сватби в един ден. Едната — на великия везир, Зетя, Любимеца Ибрахим паша и сестрата на хана на хановете султан Сюлейман — Хатидже султан.

Другата — на хубавата Небиле, която получи разрешението на падишаха да се омъжи за главния лекар на Хатидже — Али Челеби.

— Ти си знаеш! — ѝ каза Сюлейман. — Ако искаш, направи я заедно с твоята сватба, ако искаш — отделно. За теб нашето момиче Небиле е като собствено дете, постъпи така, както смяташ, че заслужава, както ѝ подобава.

— Какво казахте, моля?

— Както заслужава, както ѝ подобава, така казахме, Хатидже. Лошо ли се изразих?

Дори сега Хатидже се чудеше при огромната радост как това ѝ беше направило впечатление.

— Бог да ви благослови, повелителю! Ами не казахте „както е позволено“, „както е редно“, и затова…

— Еее? Какво от това?

— Не съм се сетила…

Укори се сама: „Глупава глава!“. Естествено, както заслужава, както подобава! Ето че най-после се намери думата, която ще употребява вместо проклетото „както е позволено“. Подобаващо… Да, това е точната дума.

А вместо „не е позволено“ или „не е редно“, ще казва „неподходящо“, „недостойно“ и толкова!

Сърцето ѝ щеше да изхвръкне от щастие и трепет.

— Както и да е — награди тя с лъчезарна усмивка брат си, падишаха. — Говоря глупости. Той какво каза?

— Кой?

Сюлейман се намръщи:

— Сигурно искаше да кажеш „великият везир Ибрахим паша“, нали, Хатидже?

— Ах, да! Какво каза той?

— Той става зет на падишаха, жени се за красивата моя сестра Хатидже султан! Какво повече да каже?

За малко замълча, взря се в очите ѝ и тихо допълни:

— Приближи се. Ще ти споделя нещо, Хатидже, и го запомни. Този твой Паргалъ нещо не е в ред с главата. Така излиза. Да не кажеш после защо батко ми не е споменал нищо за това?

Смути се. Притесни се.

— Нещо не в ред ли? Боже господи, повелителю, как така?

— Знаеш ли какво направи, когато там, под кубето, разбра, че става велик везир? Отказа. Прости ми, каза. Можеш ли да си представиш? Нормален човек ще направи ли такова нещо? Страхувал се да не се провали и ние да не го изгоним. Обещавам ти, му казахме. Може ли да изгоним човек, когото сме решили да направим свой зет. Съгласи се единствено при това условие. Ако за такъв не се каже, че е луд, какво друго да речеш, а, Хатидже? Но като му казахме, че те даваме, „гък“ не рече. Нали трябваше да ми се хвърли в краката. За миг си помислих, че се задушава. Побеля, пожълтя, почервеня като рак.

„Като му казахме, че те даваме“! Тези думи се забиха в мозъка на Хатидже.

— Той не ме ли поиска от вас?

Падишахът се засмя дяволито:

— Щеше да те поиска, но не го оставих да ми го каже. Беше преди похода към Родос. Паргалъ изобщо не го очакваше.

Хатидже се опита да му припомни, че и тя самата е искала да му проговори на тази тема:

— Аз също…

— И теб не те оставихме да си кажеш. Решихме наум, че искаме ние да го направим, и то тогава, когато му дойде времето.

— Значи… значи… вие знаехте?

— Ако говориш за потайностите в Градината на розите, да, сестро. И за колата. Има и още няколко неща, но сега не ги помня.

— Изпратихте някого да ни следи ли?

— Някого ли, Хатидже? — разсмя се Сюлейман. — За какво ми е? Не са ли достатъчни стените? Стените на двореца и виждат, и чуват. Стига да поискат, могат и да проговарят.

Какво ли още бяха чули и видели стените?

Бяха ли описвали на брат ѝ виковете, които надаваше в непосилните нощи, гърчовете до полуда в леглото заради незадоволените желания? По лицето ѝ пламна жар.

— Ами валиде? Тя съгласна ли е?

Съгласието на майката беше на първо място, преди падишаха. Ако Хафза султан кажеше: „Не може!“ тази работа нямаше да стане. Наистина, тя не беше чувала майки от предишните поколения да са заставали против желанието на синовете си, но все пак…

Султанът кимна с глава.

— Ти сега си го навиваш на пръста, но на мен първо самият Ибрахим ми втълпи това в главата. Още като бяхме в Сарухан. В нощта, когато слушах цигулката му.

Господи, те са го криели от нея години наред! Докато тя се е гърчела в кризи и са знаели, че душата ѝ се раздира от връхлетелите я бури, те не бяха проронили нито дума.

— Не се тормози, Хатидже! — веднага се обади Сюлейман. Тонът му беше станал доста сериозен. — Време му трябваше. Сега удари часът, сестрице!

Хатидже не можа да реши на кого да зададе въпроса, който напираше в мислите ѝ. На брат си ли, на майка си ли? Забравяха всъщност най-важното нещо. Щом са обмисляли и планирали всяко нещо години наред, така или иначе нямаше никакво значение кого ще попита — така реши. Ако го изрече с подобаващия за една султанка език — нали най-сетне се беше отървала и от дразнещата я до мозъка на костите дума „позволено“ — вече беше безпредметно да мисли кого ще попита.

— Ами… — промълви.

Падишахът долови колебанието в тона на сестра си и вниманието му се наостри:

— Има ли нещо, Хатидже?

Не ѝ се превъртя езикът да изрече: „…че съм омърсена… че съм изхабена, че по тялото ми са пълзели ръцете-паяци на един звяр…“. Само се изчерви и попита:

— Знае ли?

В първия момент Сюлейман я погледна въпросително: „Какво да знае?“. Но моментално я разбра. Наведе глава.

— Разказах му… — Гласът му прозвуча глухо. — След Дивана го извиках. Разказах му го.

— И какво каза?

— Узна го. Всичко.

— Какво каза, господарю?

Паргалъ е имал смелостта с цената на живота си да откаже поста на великия везир, дали не е отхвърлил и предложението на повелителя да се ожени за омърсената му сестра?

— Ами, каза…

Сюлейман се затрудни да говори и това му пролича съвсем ясно.

— Това… „Хатидже султан не е виновна“, така каза, Хатидже.

Идеше ѝ да изкрещи: „Разбира се, че не съм“. Но друго усещане потисна бунта ѝ. Защо? Защо Паргалъ се е съгласил да вземе в обятията си една омърсена жена? Защото я обича ли? Или… По дяволите… Или заради облагите? От онези мъже ли беше Ибрахим, за които ѝ говореше Гюлбахар? От мъжете, готови да се оженят за сестрата на могъщия падишах, макар и омърсена, макар и насилвана почти всяка нощ три години подред?

— Недей да мислиш повече за това! — подхвърли ѝ падишахът, когато си тръгна от нея. — Всичко е минало и отминало. Сега те чака един щастлив живот. Подготви се за него. Ха, няма още утре да се омъжваш. Дадохме на Ибрахим паша останалия от времето на Византия дворец на Ат мейданъ. Подметнах му: „Направи за великия везир на султан Сюлейман и сестра му Хатидже султан един подобаващ дворец. Колкото по-бързо свършиш тази работа, толкова по-скоро ще вдигнем и сватбата“. Тъкмо и ти да се подготвиш съвсем спокойно, нали искаш две сватби наведнъж.

Това, което беше направил батко ѝ, я попари с вряла вода, но Хатидже не издаде и звук. Да не би да е толкова лесен ремонтът на изоставен дворец? И колко още щеше да чака? Все пак младостта ѝ отлиташе. Щом щеше да е с Ибрахим, тя можеше да живее където и да е. И дом щяха да си направят полека-лека, след като се оженеха.

Но нямаше как да каже на брат си, че иска да се омъжи веднага. И затова тя щеше да убива това нескончаемо време с разните му там приготовления.

— Хайде, Небиле, да си запрятаме ръкавите — обърна се тя към момичето, а в очите ѝ искреше въпросът: „Защо?“ — Ще направим двойна сватба, красавице моя. И на двете ни се отваря много работа.

— Султанчице!

Хатидже не успя да реагира навреме и същата тази Небиле, която преди малко се спусна и хвана Хатидже, преди да падне, сега се свлече върху килима.

И от този ден нататък те работеха с пълна пара.

Начело на подготовката за сватбата застана Хюрем хасеки.

Коремът ѝ вече стигаше до носа, но тя превръщаше нощите в дни, за да се включи така, че чеизите и на Хатидже, и на Небиле да бъдат безупречно изпипани. Новият дворец беше препълнен от търговци на платове, шивачи, бижутери. Хюрем беше бременна в осмия месец, но се включваше във всяка работа с невероятна енергия.

— Оставете топовете с атлаза за завесите ей там!

— Къде са кадифетата! Отделете настрана десенираните кадифета!

— Казах ви — сиво и златистожълто. Не ме ли разбрахте? Това черно… Що ще това черно в чеиза на Хатидже султан! Тя обича сивия цвят. Онова топло сиво, сложете до него и онзи копринен сноп от жълти ресни… Е, видяхте ли?

В един момент Хатидже се засрами, беше си въобразила, че Хюрем мрази Ибрахим. Ако беше така, щеше ли да проявява такова старание.

Ако Хатидже ѝ кажеше: „Не се преуморявай, Хюрем, грижи се за бебето!“ — тя или идваше и я целуваше по челото, или я поглеждаше отдалече с онази усмивка, която подлудяваше брат ѝ.

— Ти, Хатидже, подари на нас Негово Величество султана. Много ли е, ако сме се поразтичали да ти свършим някоя и друга дребна услуга? Нека да се уморя.

През май полека-лека приготовленията вече приближаваха към своя край. Денем Ибрахим беше в двореца, а вечер — на строежа, сред работниците и специалистите.

— Султанке — казваше между другото на Хатидже, — правя ти такъв дворец, че в сравнение с двореца на господаря ще изглежда като скромна къща, но и след сто години хората ще си я показват едни на други с думите: „Виждате ли тази сграда? Това е дворецът на Хатидже султан, сестрата на Сюлейман хан, и зет му Паргалъ Ибрахим паша. Те бяха щастливи там. Живяха щастливи. Умряха щастливи“.

Хатидже обаче се страхуваше. Не можеше да се отърси от това чувство. Страх я беше да не би съдбата някой ден някъде да ѝ каже: „Я почакай, Хатидже! Стига толкова. Не сме ти изписали на челото да бъдеш щастлива, та да лудееш така от радост. Дотук беше!“.

И тя всеки миг живееше със страха да не би да я сполети ново нещастие.

Нея или Ибрахим.

Не беше подобаващо преди сватбата да седят заедно и да си говорят, затова се срещаха уж по случайни поводи из дългите коридори на султанската обител или в градината. Няколко слова, няколко новини. Естествено, и няколко думи за любовта и копнежа.

Въобще не обсъждаха онзи въпрос.

От деня, когато брат ѝ каза, че ще я даде на Ибрахим, Хатидже беше направила няколко опита, но Ибрахим я спираше:

— Нека миналото остане далече зад нас. Достатъчно е да знаете това: няма мръсотия в миналото, която би могла да опетни мястото, което моята султанка заема в сърцето ми. Да не повдигаме повече този въпрос.

Тя не знаеше колко искреност има в тези негови думи. Защото Ибрахим така и не остави на Хатидже време да прочете какво говорят очите му.

— Гледайте, моя султанке, гледайте към щастливото бъдеще! — ѝ каза и обърна глава встрани, а погледът му заплува по морето.

Но все пак на Хатидже ѝ се стори, че в очите му се спотаява някакво черно мъгляво петно. То се появяваше и чезнеше там като черна сянка от някакъв миг, за който се настояваше да бъде забравен.

И той ли имаше някаква тайна? Или рана от несподелена любов?

Тя никога нямаше да го разбере.

Само едно нещо щеше да направи. Както каза и брат ѝ — да забрави и да не го мисли повече, да гледа към щастливото бъдеще, както искаше Паргалъ.

И тя щеше да постъпи точно така.

* * *

Ибрахим не знаеше какво да каже, какво да мисли. Понякога се чувстваше притиснат в ъгъла, друг път сърцето му щеше да изхвръкне от гордост и радост.

Господ му беше дарил такова щастие! Ако някои му бяха казвали: „Не се бой, момче, твоята мечта ще се сбъдне!“, той щеше да им се изсмее и да ги подмине. Мечтата, която все му се въртеше из главата.

Това, неговото, беше същинско чудо, като чудото на Исус, когато тръгнал върху водата.

Или като изцелението на прокажените и сакатите.

Сега беше създал половин властелин от някакъв си роб.

Велик везир, упълномощен с правата на повелителя.

Истински властелин!

В кое от това би повярвал Ибрахим?

При това Сюлейман пред всички му беше дал обещание: „Не се бой, няма да те изхвърля!“.

Ибрахим го познаваше много добре. Сюлейман не беше човек, който можеше ей така лесно да дава обещания. Но кажеше ли веднъж: „Имаш ми думата!“, камъни и дървета да паднеха, той си държеше на нея.

Ибрахим беше обявил, че не иска този пост, за заграбването на който всеки вадеше очите на другия. Пред всички! Ибрахим го беше отказал. Беше се опълчил. Не се беше подчинил на султан Сюлейман, който с един поглед сечеше глави.

И падишахът му беше отговорил:

— Добре! Обещавам, теб никога няма да те изхвърля. Никога няма да те уволня, Паргалъ. Давам ти моята дума, думата на султан Сюлейман!

Паргалъ тъкмо се зарадва, че няма вече нужда от плана, според който трябваше да се възползва от любовта на Хатидже султан, стана това, за което не знаеше да се радва ли, да плаче ли.

Падишахът му даде Хатидже, без той сам да я поиска.

Мислеше и размисляше защо Сюлейман го направи. Чрез веригите на брака да държи в ръцете си човека, на когото свали прангите на робството ли?

Или беше надушил тайната им връзка?

Накрая си рече: „Както и да е! Аз съм Любимеца Ибрахим. Великият везир и зет на султан Сюлейман, могъщият падишах на Османската империя.“

Уповаваше се на Господ. Да видим какво още можеше да му дари.

Всеки път, когато влезеше в залата под кубето, Ибрахим си казваше: „Виж ти! Безсрамниците, които ме пъдеха и ме държаха настрани, сега са пред мен, щръкнали по местата си със стиснати под корема длани и с превити в поклон гръбнаци. Начело с оня сатана!“

Искендер го гледаше право в очите и само дебнеше подходящия момент да го заговори. А на Ибрахим му ставаше все по-трудно да седи срещу смъртния си враг, срещу човека, чийто живот се беше клел да отнеме. Една нощ, когато го бяха налегнали черни мисли какво ще прави, как ще го понася, как ще си седи ей така, без да е изтръгнал сърцето на Искендер, той реши да прояви търпение. Ако той е дявол, стани и ти дявол. Ако го ликвидираш веднага, за Искендер ще бъде истинско спасение. Убивай го бавно и мъчително. Късай парче по парче от месата му. Ден след ден!

Това решение, ако не друго, поне му охлади малко страстите.

Искендер обаче не кротясваше. Един ден, след Дивана, запристъпва с патешката си походка право към него.

— Позволявате ли, Ваше Превъзходителство паша?

„Змията засъска“ — помисли си Ибрахим. Но това можеше да се използва за първия удар.

— Имам разговор, Челеби, с началника на еничарите за положението в Унгария и Египет. Може би някой друг път!

И за да го унижи, да му смачка физиономията, Ибрахим се разбърза. В този момент той мачкаше и тъпчеше като муха достойнството на ковчежника Искендер Челеби.

На онзи обаче изобщо не му направи впечатление:

— Знам, паша, Ваше Превъзходителство няма време да се почеше по главата. От една страна — османската държава, от друга — сватбата. Само две изречения! Няма да ви отнемам излишно време.

„Долен човек!“ — си рече наум.

— Давай тогава да ги чуем тези две изречения, Челеби!

Господи! Какво върховно удовлетворение изпитваше!

— Не ме упреквайте, Садразам паша. Помислих си, че все пак сте новак на поста велик везир. Тези работи по подготовката на сватбата гълтат повече разходи. Особено пък ако булката е сестра на нашия султан… Може Ваше Превъзходителство, как да го кажа, да има нужда от малко подкрепа. Вашият приятел ковчежникът е винаги на разположение. Достатъчно е само да ми подадете знак.

„Охооо! Дяволът иска да ми купи душата!“

— Няма нужда! — тръгна си ядосан Паргалъ. — Затова господарят заповяда хазната да бъде под наша заповед. Само това остана — за личните си нужди да посягаме към държавната хазна! Плюс това, за всичките ми години при него господарят ме е облагодетелствал толкова много, че Паргалъ може да направи не една, а десет сватби, Челеби! Вие не се притеснявайте!

Онзи остана назад и по това си пролича, че се е зашеметил какви ли ги е забъркал. „Точно така! — каза си Ибрахим. — Точно така ще му вземаш душицата, бавно и полека, като го мачкаш и тъпчеш.“

Чу зад гърба си стъпките му. Тичаше, дяволът, подире му. Или змията си показваше раздвоения език и се влачеше след него.

— Искендер Челеби е приятел на пашата, Ваше Превъзходителство. Исках да го знаете.

Ибрахим рязко се спря. Онзи се стресна и без малко щеше да се блъсне в него.

— Знам! И кой по-добре от мен би могъл да знае колко добър приятел може да бъдете. Не се бойте!

Искендер се слиса, обърка се.

— Не ви разбрах, Ваше Превъзходителство Садразам паша, извинете ме.

Ибрахим се приближи с подигравка до сатаната.

— Няма нищо за неразбиране, драги! Все пак ние с вас се познаваме отдавна!

— Познаваме ли се?

„Ох!“ — изпъшка Ибрахим негласно, като видя страха и ужаса, изписани по лицето на другия.

— Познаваме се, я! Нали носихме рамо до рамо ковчега на покойния Селим хан!

И си тръгна, оставяйки Искендер там, където си беше. Сигурен беше, че му подпали фитила. Дори и да не я чувстваше в този момент, той щеше полека-лека да усети болката. С течение на времето щеше да има усещането, че цялото му тяло е накълцано. И щеше да узнае, че раната от думата може да бъде по-болезнена и от раната, нанесена от бича.

„Жив дявол — си каза. — Ще изгори още куп хора, докато му изтръгна рогата и откъсна опашката. Ще направя така, че да се молиш да умреш, за да се отървеш!“

Беше в такова ведро настроение, че дори тайно донесеното от шпионина на Гюлбахар нейно писмо не можа да помрачи радостта му.

Хващай се за работа, цигуларю! — му беше написала Махидевран. — Един и същ е и твоят, и нашият враг. Стоножката! Не се оставяй да те хване неподготвен. Стоножките не спят!

Тя му подпали фитила. Докато разпиляваше през прозореца пепелта от изгореното писмо, той промълви: „Цигуларят вече притежава могъществото, с което ще стъпче под краката си тази стоножка!“.

LIX

ИСТАНБУЛ, АТПАЗАРЪ

22 МАРТ 1524 Г.

Жилището беше завършено. Ремонтът продължи две години. Всъщност трудно можеше да бъде наречено жилище сградата, в която Ибрахим превърна руините от времето на Византия. И ето че народът моментално ѝ измисли име: „Дворецът на Макбул паша“. Засенчваше дори Новия дворец, скрит в горичката отпред.

Пътят, водещ към двореца, беше обточен с две редици дървета, които хвърляха сянка върху него. По клоните им бяха окачени хартиени фенери. На оживените места в Атпазаръ издигнаха дървени платформи за зрителите, които щяха да пристигнат, за да наблюдават церемонията на сватбата.

На най-сенчестото, най-прохладно място Ибрахим построи великолепна шатра, в която да се настани султан Сюлейман. От дясната ѝ страна вдигнаха кокетна палатка за Хюрем хасеки. В тази работа Хюрем хасеки въобще не се намеси. Дори не попита какво е това. Но великият везир настоя да бъде в любимия цвят на Хасеки ханъм. Въртя и сука да намери тъкачи, най-накрая ги накара да докарат чак от Дамаск плат за палатки в лилав цвят. Вътрешността на палатката обзаведоха с коприни пак в лилаво, със златна сърма, тюлове, пухкави матраци и възглавници.

От лявата страна на шатрата се вдигна още една, по-малка палатка. Една мистериозна палатка. Никой не знаеше каква е и за кого. Но още преди да завържат въжетата за пилоните на четирите ѝ ъгъла, пред нея застанаха стражи.

Ибрахим беше учуден не по-малко и от царедворците, и от хората. Кой щеше да седи в тази палатка? Хафза султан ли, която вече остаря доста и ако един ден беше добре, три дни не ставаше от леглото? Не мислеше. Защото султан ханъм беше отсякла съвсем категорично: „Не ни трябва отделно място. Редно е да седим заедно с Хасеки ханъм и внуците си. „Добре! — каза си Ибрахим. — Стой си с червената глава и двете ѝ деца, които не спират да реват. Какво ме засяга!“

Накрая плъзна мълвата, че палатката е вдигната по заповед на повелителя. Там щяха да се оставят сватбените подаръци, които падишахът щеше да поднесе на Макбул паша.

И бездруго нямаше миг, в който Сюлейман да не отрупва с подаръци и зет си, и сестра си.

В столицата валяха дарове от четирите краища на света. Крале и бейове изпращаха едни от други по-ценни подаръци на Ибрахим паша, великия везир на хана на хановете Сюлейман Великолепни, чиято слава вече започваше да завладява света и те искаха да се присламчат към него, да спечелят благоразположението му. Истанбул гъмжеше от многобройни дипломатически делегации. Всички те се надпреварваха да бъдат приети от Ибрахим паша, за да му поднесат лично подаръците на техните господари.

Дори Сюлейман се удивляваше на това внимание. Един ден направо му подхвърли:

— Абе, Паргалъ, както е тръгнало, ти ще забогатееш повече и от нас!

Ибрахим не се поколеба дори за миг:

— Аз и без това съм по-богат от вас, господарю!

И падишахът, и останалите край него се вцепениха. Противниците на Ибрахим се зарадваха. Великият везир сгази лука и сега щеше да изпадне в немилост. Ибрахим изобщо не се трогна.

— Защото — продължи той — аз притежавам приятелството на Негово Величество падишаха. Нима може да има по-голямо богатство от това, господарю наш?

Лицето на Сюлейман се озари в светлина, другите побледняха.

Един от везирите прошепна тихо на съседа си:

— Ага, никой от нас не може да се мери с този Макбул.

А срещу шатрата на падишаха изградиха сенник за посланиците. Нямаше как Великата Османска империя да сложи посланиците да седят срещу падишаха на копринени пухкави матраци. Наредиха под сенника дървени дъски, на които можеха да стоят само изправени на крака.

Отляво се издигаха още две великолепни палатки. Бяха като близнаци. Обвиваше ги бял тюл. Два реда червени пояси ги прихващаха отстрани. Това бяха палатките на Хатидже султан и на втората булка Небиле. Който искаше да наблюдава представленията, можеше спокойно да дойде и да седне някъде.

Дворецът беше декориран от Хюрем ханъм. Тя избра всичко, от игла до конец. Не позволи на никого да ѝ се меси. По външната фасада на сградата пуснаха чак до земята сиви и златистожълти копринени ленти, Върху триъгълния мраморен капител над входния портал поставиха огромна тафтена фльонга. Естествено, от сива тафта. Точно в средата на фльонгата беше кацнала златна плочка, а върху нея с бисери бяха инкрустирани имената на булката и младоженеца.

Около горичката бяха построени временни кухни. Поставиха казани за шербет. Три дни преди да започнат тържествата, заедно с кухнята на двореца с пълна пара заработиха и тези целодневни кухни. Към еничарските казарми, общежитията на морските пехотинци, клубовете на кавалерията, поделенията на бостанджиите се понесоха цели казани със супа и цели тави с баклава. А на хората, които се трупаха наоколо и гледаха цялото това великолепие със зяпнала уста, раздадоха чорба, куркума и ориз.

На двадесет и втория ден от месец март, преди обедния езан, султан Сюлейман пристигна, придружен от многолюдно шествие, в двореца на своя зет. Паргалъ посрещна повелителя на входния портал. Посегна да му помогне при слизането от коня, но Сюлейман не му позволи. При тази ситуация великият везир опря дясното си коляно в земята и зачака падишахът да слезе. При слизането хвана полите му и преди султанът да му попречи, ги целуна и вдигна до челото си. А когато сред дъжд от посипани през прозорците рози падишахът тръгна да се изкачва по застланото със сиви и златистожълти копринени ленти мраморно стълбище, той закрачи до него, малко по-назад, от дясната му страна.

Към обед посланиците, дошли от четирите краища на света, заеха своите места. Със своите лъскави, блестящи облекла и шапки с пера те събраха очите на народа върху себе си. Когато дойдоха и хората, които излязоха от обедния намаз, Ат мейданъ се претъпка. Еничарският оркестър, разположен зад шатрата на повелителя, удари тъпана и с това тържествата започнаха.

Със затаен дъх се проследиха пехливанските борби, акробатичните номера, показните сцени на бой. Дефилираха най-различни непознати за истанбулското население същества. Навалицата се впечатли най-вече от слоновете с огромните уши и жирафите с дългите шии. Разбира се, и от лъва, който се влачеше след десетимата грамадни мъже. След тях пресякоха и минаха през навалицата жонгльорите и клоуните. В небето над Истанбул зазвънтяха весели детски смехове.

Хюрем хасеки и Хафза султан бяха в лилавата палатка. Предната част от край до край беше покрита с бял тюл. Те можеха да виждат всичко, но хората не можеха да ги различават. От музиката на оркестъра не се чуваше какво викат децата на Хюрем — принц Мехмед и Михримах султан.

Паргалъ изобщо не влезе в шатрата на повелителя. Застана прав от дясната ѝ страна, на такова място, където господарят можеше да го вижда. Само да помръднеше върху матрака, на който седеше, и Ибрахим се спускаше да му помогне още преди прислужниците.

Отляво на шатрата се бяха наредили другите бейлербейове, везири, аги и паши. И сатаната беше там. Третият отдясно. „Я го виж! — кипна отвътре Ибрахим. — Гледай да видиш копелето какво прави. Гледай, докато ти секне дъхът. Пукни от завист! Още не си си спомнил кой съм аз. Но когато Азраил дойде да ти вземе душата, ти, Искендер, ще си спомниш! Наслаждавай се на последните си броени дни на този свят. После всичко ще ти го изкарам през носа, едно по едно!“

Ибрахим се обърна и погледна към палатката на хасеки. Придворните се мъчеха да нагласят Хюрем да седне на пухкавите матраци. Замисли се в ролята на каква е дошла. Като приятел или като враг? Момичета наредиха зад гърба ѝ възглавници, настаниха я да седне така, че коремът ѝ да не се притиска.

Ами малката палатка отляво? Там нямаше никакво движение. Стоеше си така с двамата стражи отпред. Дори завесата ѝ отпред не беше вдигната.

* * *

Столицата направо беше опустяла. Всичко живо — богато и бедно, кьораво и сакато — се беше изсипало на Ат мейданъ. С изключение на двама души.

Хатидже и Небиле.

— Това е неподобаващо — ѝ каза Хатидже.

Сама не разбираше защо да е неподобаващо една жена да присъства на собствената си сватба, но така беше, на!

И двете чакаха с нетърпение сред четирите стени кога ще изтекат дните на празненствата. Щяха да чуят само виковете, смеховете, песните, оркестъра. Но нямаше да ги видят.

Около обед се случи нещо непредвидено. Тревога. Преди още да се попитат какво ли става, Шетарет калфа изтъркаля топчестия си корем и безцеремонно нахълта вътре:

— Хей, ставайте! Хюрем хасеки се запъна и рече: „Ако те не дойдат, и ние няма да наблюдаваме тази сватба. Хафза султан също прибави: „Отивай да вземеш моята принцеса заедно с Небиле и идвайте. Ако не ги докараш, върви да се хвърлиш в някой кладенец!“.

Спогледаха се. Хатидже знаеше, че Небиле душа и свят дава, за да наблюдава представленията. Е, и самата тя искаше, но ето че стоеше въпросът за неподобаващото.

— Шетарет калфа, прилично ли е жените да гледат собствената си сватба?

— Абе аз откъде ще знам прилично ли е или не! Ако не ви заведа, къде ще намеря кладенец, дето ще може да погълне тази голяма Шетарет. Не погубвай своята баджъ, султанке моя. Даже и да отърва кладенеца, кой ще спаси Шетарет от езика на Хюрем хасеки?

Спогледаха се отново.

— Султанчице?

Тя го беше решила вече, преди още Небиле да я погледне в очите.

— Твоята султанчица отива, невесто Небиле. Тръгвай след мен!

Притичаха до колата на бегом. Шетарет калфа тичаше след тях и викаше:

— А бре тъкмо се зарадвах, че съм се отървала от кладенците и езиците! Тези пък ще ми изкарат душата! Чакайте ме, бре!

Всъщност те си мислеха, че ще ги закарат до подготвените за тях палатки, но не стана така. Колата спря близо до палатката на Хюрем хасеки. Оттам до лилавата палатка стигнаха по пътя, който им отвориха наредените в две редици прислужници и телохранители.

Хатидже повдигна тюла и влезе в палатката. Вътре грейна слънцето. Хюрем хасеки се усмихваше.

— Точно така! — рече тя. — Мъжът ще се забавлява, а жената ще чака съпруга си зад решетките на кафеза ли? Това е вашата сватба, и жените имат право да се почувстват щастливи. Хатидже, ела тук при мен. Внимавай, принцът отново не спира да рита по корема на своята валиде.

Всички се разсмяха.

* * *

Следобедният езан мина и представленията отново започнаха. Когато повелителят се върна в своята шатра, Ибрахим забеляза отзад група напрегнати стражи да отиват към онази малка мистериозна палатка. Вървяха строени в две редици.

Водеха помежду си някакъв човек, но от копията не можа да го огледа.

Тъкмо в този момент командирът на оркестъра изгромоля:

— Хасдуууур!

Токмакът удари по тъпана. Барабаните забарабаниха, звънчетата се залюшкаха, дрънкалките задрънчаха. Султан Сюлейман излезе пред шатрата си.

Ибрахим въобще не очакваше такова нещо. Падишахът дойде при него, без да му даде възможност да реагира. Сенникът, под който стояха точно отсреща посланиците, се раздвижи. Ето, виждаха със собствените си очи колко важен за Сюлейман беше неговият велик везир. Хората от двете им страни затаиха дъх. Спряха да дишат, за да видят как Негово Величество падишахът гали по гърба Макбул паша. Старците взеха да мърморят:

— Османската империя не е виждала такова нещо!

И залюшкаха глави.

Наистина, нито се беше чуло, нито видяло падишахът да стане, да отиде до великия си везир, а на всичкото отгоре, сякаш това му е било малко, да сложи ръка на рамото му, да го погали по гърба.

— Любимецът си е любимец, ага! — обади се шепнешком някой от навалицата. Разсмяха се. Но щом султанът вдигна ръка, Ат мейданъ затаи дъх.

— Ибрахим! — повика го падишахът. — Не искаш ли да видиш подаръка ни за нашия зет?

„Това ли било!“ — каза си Ибрахим. Значи правилно бяха предположили — в малката палатка имаше подарък от Сюлейман.

— Вие, султане, сте моят подарък!

Лицето на Сюлейман грейна от радост.

— Този подарък е много по-голям и от нас, Паргалъ!

Въобще нямаше представа какъв подарък ще му поднесе падишахът. Какво би могло да е? Кон? Много скъпи кафтани? Бисери? Брилянти? Вече ги притежаваше. И още щеше да притежава.

— Че има ли по-голям от вас в този свят?

— Има! — отговори му твърдо той. — За тебе има. Ето го!

Протегна ръка към малката палатка. Под гръмките звуци на зурните и кларинетите от оркестъра бавно и славно се надигна предното платнище на малката палатка.

В полумрака ѝ се очерта нечий силует.

Излезе напред. Изтръгна се от сянката. Слънчевите лъчи огряха лицето му.

Татко!

Ибрахим не знаеше какво да направи. Велики Исусе! Невероятен миг! Да отиде ли и да падне в краката на този великолепен човек, който му поднасяше чудо след чудо! Или да се втурне с целия си копнеж през годините към рибаря от Парга Армано? Към баща си?

Сюлейман изказа с думи всичко онова, което се стрелкаше през ума му:

— Паргалъ, никога не забравих какво ми сподели първата вечер край Плачещата скала. Както каза, на този свят няма по-голям от нас. Но за един син не може да има по-голямо нещо от бащата, майката и дедите.

Ибрахим прехапа устни, за да не избухне в плач.

Останалите, които разбраха какво се беше случило, нямаше защо да са си крият сълзите. Оставиха ги да текат като порой. И Макбул да го кажеш, и роб да го кажеш, този син, когото вземаха на присмех, се беше намерил със своя баща, от чиито ръце преди години е бил изтръгнат. Кой щеше да ги упрекне, че плачат за тях?

LX

ДВОРЕЦЪТ НА МАКБУЛ ИБРАХИМ ПАША

15 ЮНИ 1524 Г.

Двадесет и осмият ден от месец май, шестият ден на сватбата. Хюрем хасеки роди момченце с руса коса.

Глашатаите задумкаха по тъпаните и тръгнаха по пътищата да съобщават радостната вест:

— Хей, народееее… Великият Пророк дари още един син на хана на хановете Сюлейман хааааан… Нашият господар даде на малкия принц името на баща си, покойния Селиииим….

Столицата ликува и празнува още десет дни двойната сватба и раждането на принца. Яде се, пи се, игра се. Облякоха скитниците с дрехи, нахраниха гладните. Наново се приготвяха по цели казани локма, разточваха се баклави. Към казармите се носеха най-разнообразни храни за цели трапези.

След молитви „В името на Аллах, за славата на нашия падишах и господар султан Сюлейман, за щастието на великия везир, нашия паша!“ лъжиците започваха да тропат по блюдата.

За малкия принц се прочетоха мевлиди, от минаретата разпръснаха на хората бонбони и дребни монети.

В османската държава празнуваха всички: везири, бейове, аги, обущари, тъкачи, халваджии, сладкари, шивачи, жени, деца…

Само посланиците бяха нещастни. Те си мислеха как ще опишат могъществото и великолепието, на което бяха свидетели, и наблюдаваха с мрачни погледи сватбата на Ибрахим и Хатидже. И не само това — буйната радост, с която бе посрещнат вторият син на падишаха от легендарната му любимка, сега сплоти цялото общество по най-невероятен начин.

Това бе непобедима мощ. Освен Господ, никоя друга сила вече не би могла да спре Османлията. Кой коронован император, кой крал щеше да поиска да чуе тази истина? Всички трепереха до мозъка на костите си.

Сватбата на Ибрахим паша и Хатидже продължи петнадесет дни и петнадесет нощи. Хатидже чакаше младоженеца в Новия дворец, в покоите си. Небиле си беше тръгнала два дни преди това, тя живееше вече в мечтите си.

До нейното идване невеста Небиле щеше да се погрижи за подредбата на новия дом.

Като удари петнадесети юни, преди обед Ибрахим излезе от приказния си дворец. Придружен от малка свита, той тръгна по пътя към сгушения в гората Нов дворец.

Най-отпред бяха двамата Паргалъ. Ибрахим яздеше черния жребец, който Сюлейман му подари, след като стана падишах. А на коня до него седеше рибарят Армано. Баща му. Това бе миг, който и насън не бе виждал, за който дори не беше мечтал.

Първата дума, когато се прегърнаха там, на тържествата, беше:

— Майката ти е добре! Бъди спокоен. Тя не дойде. Поиска да те целуна. Не можахме да повярваме на ушите си, Александър!!

— Вече съм Ибрахим, татко!

— Ах, да!

— Владетел съм, по-голям дори и от Александър!

— Майка ти и брат ти…

— Скоро ще ги докараме и тях, татко. И брат ми!

— Поздрави ти донесох от цяла Парга! Обич ти донесох! Знаеш ли, падишахът ме нарича Юсуф.

— Умира си от удоволствие на всекиго име да дава! — разсмя се Ибрахим.

Когато минаваше през вратата на щастието с островърхите като шапки кулички от двете ѝ страни, го полазиха тръпки. Еничари, стражи, кавалерия, гвардейци чакаха в почетен строй Ибрахим и баща му, за да ги приветстват.

„Пресвета Дево! — възкликна в себе си Ибрахим. — Прости ми, че не мога да идвам и да паля свещица за теб и за твоя син! Бащицата Исус знае, аз не съм се отклонил от пътя. Ти също. Благодаря ти, че отворихте пред мен тази врата. Вие ме дарихте още на този свят с райските селения на Господ Бог!“.

Султан Сюлейман посрещна Паргалъ и баща му така, както трябва да се посрещне младоженеца, дошъл да отведе дъщеря му. Нямаше горделивост, нямаше надменност нито в излъчването му, нито в постъпките, нито в думите.

Рибарят Армано и без това беше напълно зашеметен. От момента, когато четиримата нападатели се изправиха на вратата му и казаха: „Падишахът на Османската империя те чака за сватбата на сина ти!“, той живееше като в сън. Очакваше да види един властелин с вирнат нос и вдигната чак до облаците глава, а когато го доведоха тайно в двореца, намери сърдечен, вежлив приятел.

— Рибарю, искаме да направим изненада на Садразам паша! — В тона му нямаше нито една нотка на заповед или незачитане. — Твоят син беше наш приятел, стана наш велик везир. В цяло Османско думата на Паргалъ тежи на второ място, след нашата. Надявам се да сме заличили онова, което е преживял. Но не можахме да забравим едни други хора от Парга — теб и майка му. Докато си мислехме какъв сватбен подарък ще приляга на Ибрахим, ми дойде наум, че не може да има по-голям подарък от този — синът и бащата да се прегърнат. Знам, Армано, толкова отдавна копнееш, но потърпи още малко!

И сега, застанал пред най-могъщия мъж на света, идваше да вземе и отведе сестра му.

— Дойдохме да вземем това, което ни е поверено — изрече той, както го бяха научили. — Твоята сестра вече е моя дъщеря. Даваш ли я?

— Дадохме я, край! — весело махна с ръка Сюлейман. — И твоят син вече е нашият зет.

Хатидже облече за пръв път булчинските си дрехи този ден. Заедно с Хюрем избраха този може би най-мек тон сиво измежду най-малко четиридесет други нюанса.

Майка ѝ нагласи на главата червеното було: „Да ти върви по вода, принцесо моя!“

Сюлейман я препаса през талията с изплетен от усукана коприна червен колан — „да бъде силна“. А на ухо ѝ прошепна:

— Духът на баща ни сега вече намери покой, моя султанке Хатидже!

На врата ѝ окачи направено от самия него колие с брилянти, бисери и рубини, големи колкото лешник.

— Ако батко ти е проявил някаква нетактичност, ако има някаква вина пред теб, кажи ми го сега. Не си щади думите заради това, че съм падишах.

— Душа давам за моя батко. Нека да пребъде неговото царство!

— Пожелавам и на теб дълъг живот и безкрайно щастие.

Дойде редът и на Хюрем. Още не бяха минали двадесет дни от раждането. Този трети път ѝ се беше отразил видимо. Изглеждаше малко повехнала.

Дойде и целуна Хатидже по бузите:

— Това е, задето ме спаси тогава от боя в ташлъка на необучените! — промълви едва чуто. След което направи нещо непредвидено. Грабна двете ръце на Хатидже. Поднесе ги до устните си. Постави върху дланите ѝ две нежни целувки: — А това — за короната, която постави на главата ми.

Хатидже не можа да се сети какво да ѝ отвърне. Винаги ставаше така. Развълнуваше ли се, езикът ѝ се връзваше. А имаше в главата си толкова много неща да ѝ каже. Кой знае как щеше да се тюхка през нощта: „Глупачка! Поне да ѝ бях казала: каква корона, в Османско няма корони!“, но сега не ѝ оставаше нищо друго, освен да ѝ се усмихва.

Хюрем мушна ръка в кафтана си. Извади оттам една кадифена торбичка в лилав цвят.

— Аз също искам да те окича с изумруди и рубини. Но никой от тях не е мой. Разполагам с неща, които мога да взема само с благоволението на нашия повелител. Аз обаче пожелах да ти подаря друго нещо, което си е само мое. Единственото нещо, което притежавам.

Едва отвързваше торбичката. Пръстите ѝ се разтрепериха. Най-накрая успя. Полекичка извади нещо и го стисна в шепата си. Бавно я разтвори и показа на Хатидже онова, което държеше.

Малко парченце бял плат! Парченце плат, изгоряло до половината. Краищата му бяха раздърпани и овъглени. Под окаденото едва-едва се открояваше някакъв мотив от бродерия с червеникави и зелени конци.

— Това — заговори Хюрем — е отдалече, много отдалече. От страната Украйна. От безкрайните степи с разцъфнали жълти метличини. Единственото мое богатство, останало от майчиния ми дом. Това само остана от нашата къща, след като бандитите я изгориха. Остатък от завеската, която закриваше някога един малък прозорец на един щастлив дом. Единственият мой чеиз. Виж, майка ми го е избродирала… — Гласът ѝ секна. — На теб ти го… — не успя да продължи. От очите ѝ бликна порой. — Давам ти най-скъпото си нещо, султанке. Моля те… моля те, приеми го!

Хатидже прехапа устни. Не можа да се овладее. Обичаше това момиче, нищо че мразеше мъжа, в чиито обятия отиваше, нищо че го наричаше даже „хърватско прасе“. Какво от това? Дали беше подобаващо да го вземе или не? Взе парченцето. Внимателно го стисна.

— То вече… стана най-ценното нещо в моя дом.

Наведе се към Хюрем и я целуна по бузите. Сълзите на двете жени се смесиха.

Когато се разделиха, и двете видяха едновременно ръката на Ибрахим.

Хатидже се хвана за ръката на мъжа си и погледна крадешком към Хюрем. Душата ѝ се стегна, че ще прочете в очите ѝ враждебност. Но видя само две просълзени очи и една грейнала като слънцето усмивка. Най-вероятно се бе заблудила. Може би между тях нямаше никаква враждебност. Усети колко много ѝ се искаше да не се е заблудила.

Бащата на Ибрахим я хвана за другата ръка.

Още щом излязоха на двора, от прозорците върху главите им се посипаха зърна от ориз и булгур — такъв беше древният обичай.

Качиха Хатидже на ален кон. Нагласиха я да седне по френския маниер — на една страна.

Вдигна глава и погледна за последен път към прозорците на двореца.

— Да си вървим! — каза Ибрахим. — Да си вървим у дома!

Като излязоха извън двореца, Хатидже се изуми. Мислеше, че гъмжилото, което петнадесет дни не се отдели от Атпазаръ, отдавна се е разпръснало по къщите. Излъгала се беше. Потоци от хора заливаха и от двете страни обградения с дървета път.

Засипаха я с рози и молитвени благопожелания.

А хората на Садразам паша хвърляха навред дребни монети и бонбони в шарени опаковки.

Вече в двора на конака, пред самото мраморно стълбище, слезе от коня.

— Султанчице!

Хатидже без малко щеше да хвръкне с разперени крила от радост при вида на изписаното върху лицето на момичето щастие.

— Добре дошла в дома си, султанчице!

Хатидже целуна Небиле, а момичето — нея.

И хванати ръка за ръка, двете изкачиха стъпалата. При входната порта тя си каза: „Джевахир, удържах си на думата. Спасих я. Направих я щастлива. Бог да те прости!“.

Влязоха в хола, в двата края на който се извисяваха мраморни колони. Тя се спря за миг и погледна назад. Стражите се мъчеха да затворят тежката порта от преплетени като дантела железа, издигната от земята до тавана.

Този път Хатидже си каза: „Пойни мой славею, прости ми!“.

Вратата се затвори с дрънчене от удара на метал с метал и това я накара да изтръпне. Знаеше. Никога вече нямаше да чува песен на славей.

* * *

Хатидже не смееше даже да помръдне, да не би вълшебството да се развали. „Нямам ли право — си мислеше тя, — нямам ли право да се страхувам? Седя в брачната стая и очаквам съпруга си да дойде и да ме прегърне. Нямам търпение да чуя стъпките му. Искам да изгоря в огъня на черните му очи, да полудея от страст в ръцете му, които ще ме галят по цялото тяло. Нима всичко това може да е истина?

Ами ако помръдна и в един миг магията се развали?

Ами ако внезапно всичко стане на пух и прах и изчезне?

Ако щастието, което изпитвам, е само един сън, една омая?

Ако с едно движение на ръката или с едно дихание всичко се заличи?

Боже господи! Виж я, тя седи, отпуснала ръце върху коленете си.

Деветгодишната Хатидже.

Седи и се моли оня, когото прие за съпруг, като се качва по стълбата, да се изтърколи по стъпалата и да умре.

Ангелите не чуват молбите на детето булка.

До ушите ѝ достигат стъпки. Тежки, тромави, дъските по пода скърцат.

С последна надежда се моли сърцераздирателно: „Дано не дойде! Моля те, дано не дойде!“.

Но… приближава. Оригва се зад вратата.

Тя стиска очи. Вратата изскрибуцва. Отваря се, бавно, бааааааавно…

Деветгодишната булка скрива в длани лицето си заедно с все още спуснатото червено було. Пред него, между пръстите си, вижда очерталата се върху килима дълга-предълга сянка на кръвожаден звяр. През мрака към нея се приближава червен силует.

— Хатидже?

Боже господи!

— Не ме докосвай! — надава вик Хатидже, хвърля се назад, опитва се да се изтръгне.

— Хатидже?

— Не се доближавай! Нямаш ли капка милост? Не ме погубвай!

— Не се страхувай.

— Страх ме е. Аз съм още мъничко детенце. Мъничко. Дори не съм напъпила.

— Не се страхувай, скъпа!

„Скъпа“ ли? „Скъпа“ ли каза? Звярът с грамадните ръце-паяци ме нарече скъпа?

Опита се да погледне звяра през ресниците си. Първото нещо, което видя, беше една изящна мъжка ръка с дълги пръсти. Паяците ги нямаше.

Хатидже изведнъж отвори широко очи:

— Ибрахим?

Стон ли беше това, което издаде, вик ли — сама не разбра. Не беше сигурна дали ще може да издържи това сърцебиене. Той беше! Той, господи!

— Ти си, нали? — рукна неудържим порой от очите ѝ.

— Аз съм! Кой друг да е?

Не можеше да му каже: „Помислих, че звярът се е върнал“. Думите ѝ си останаха там някъде.

Протегна ръце към него. В същото време си повтаряше наум: „Слава богу! Слава на Аллах! Магията не е рухнала. Няма никакъв звяр. Този, този… Този е магьосникът на любовта. Крадецът на сърца. Моят съпруг“.

Ибрахим усети, че трябва да уталожи противоречивите чувства, които напираха в него. Не биваше да се започва така.

„Търсеше си го, Паргалъ! — упрекна се сам. — Ти си я избра, да стъпиш на раменете ѝ, та оттам да се изкачиш до върха. Нямаше нужда, сам стигна до върха, Господ бог още веднъж ми го написа на челото. И какво спечели? В края на краищата нямаше ли един ден да се ожениш и без това? С какво би могла да те блокира жената, ако е сестра на падишаха? Даже заедно с нея, ръка за ръка… Велики Исусе! Да! Защо пък не? Твоите чудеса са необозрими. Кой знае още накъде ще ме отведеш, Ти, който ме извиси дотук?“

Вярваше в това. Той беше избраникът на Исус! Кой знае какви още чудеса му беше подготвил — Той, който направи така, че да го отвлекат от Парга… Спасителят, който го държеше за ръката, за да го преведе като себе си през изпитанията на болките, мъченията, изтезанията и знаеше, че макар и откъснат с насилие от него, чадото му, дори захлупено в джамия и върху седжде, не го забравяше и тайно му мълвеше: „На теб се моля!“

„В такъв случай… В такъв случай остави, Паргалъ. Остави! Господ си знае какво прави!“

Най-напред се срещнаха очите им. „Ето, това е! — каза си Хатидже. — „Това е, което търсех в очите на мъжа. Воля, сила, мощ, любов. И най-важното — нежност. Как само погледна, като котка, жадуваща за ласка.“

Ибрахим я прегърна. Хатидже усети силните му ръце да я обгръщат през кръста като ласо.

Спомни си как се бореше да се изтръгне от косматите ръце на звяра. Затвори очи, за да заличи завинаги от съзнанието си това привидение. Отпусна глава върху мъжкото рамо. Вдиша мириса на плътта му.

Ибрахим усети твърдите ѝ гърди и цял изтръпна. Хатидже беше жилава. „На колко ли години е?“ — му мина през ум. Двамата със Сюлейман подкараха тридесетте. През април тихомълком отпразнуваха двадесет и деветата си пролет. Хатидже, значи, беше по-малка. Прегърна я още по-силно.

Целуна я по бузите през булото. Каза си: „Стегната плът! Млада е още. Като си помисли човек, че е насилвана, пак е добре…“.

Засрами се от собствената си мисъл. „Събирай си ума в главата!“ — скастри се той заради егоизма, който се надигна в него да се смята достоен за недокосната като напъпила роза девица.

„Виж как трепери! Дори девственица не би могла да е толкова плаха!“

Пред очите му се мярна първата жена в неговия живот. Ах, Ферахшад… Сладкодумна, добросърдечна Ферахшад, жадна като пресъхнала пустиня за вода.

Тя не беше така жилава като Хатидже. Закръглена беше. Сочна. Но тя, госпожата, научи Ибрахим на всичко. Благодарен ѝ беше, нямаше обаче нищо повече. А на нея ѝ трябваше повече. Мислеше, че той ще е длъжен да си заплаща благодарността. Той беше напоил с вода напуканата от сушата земя, беше я изорал. Нали това искаше Ферахшад? Да почувства как отново се разлиства?

Изведнъж пред очите му изникна Карадут. Господи, колко млада беше! Колко пъргава! Погалеше ли я, после не можеше да я удържи. Притежаваше всичко, което можеше да подлуди изправения на нокти мъж. Тя насищаше и пренасищаше плътта на Ибрахим. Но какво щеше да стане с душата му? Кой и как щеше да подхранва амбициите му, талантите му, мечтите му?

Тази жена. Жената, която беше в ръцете му, щеше да му поднесе всичко онова, което му липсваше, а може би и много повече. Хатидже му предлагаше и себе си, и мощта на Османската династия.

Един господ знае, може би имаше даже и нещо друго. Ибрахим въобще не се бе ограничавал в мечтите си. Нямаше даже и един ден, в който да си каже: „Хайде де! Как може да стане такова нещо?“. Ето че можеше! Той беше там, където дори не беше сънувал и в мечтите си. Сега вече можеше и да прехвърли границите на досегашните си мечти. Можеше да се надява на повече и от това. Може би Господ му изпрати Хатидже, за да му подари на златен поднос короната на Юстиниан. Може би тази жена беше неговата Теодора. А и преди време в Градината на розите той не разкри ли сърцето си почти пред жената, която прегръщаше сега? Тогава, нямаше никакъв смисъл да човъркаш душата си с още повече и излишни въпроси.

Отметна червеното було назад върху раменете ѝ.

Взе в длани малкото ѝ личице.

— Не плачи! — промълви. — Виж, всичко свърши. Вече сме заедно. А и за какво да се плаче?

За племенниците, удушени с тетива от лък? За злата съда на Емирхан, когото тя не успя да измъкне от ръцете на палачите, въпреки че се втурна да му помогне?

За ангелската си невинност, погубена от оня отвратителен звяр, който я хапеше, разкъсваше и миришеше на свиня?

За обезглавената несравнима красавица Джевахир, която беше нейната душа?

За първия Поен славей, запял своите трели в градината на нейното сърце?

— Не плачи, моя султанке! Вече няма място за сълзи.

И тя не искаше да плаче. Но трябваше да го чуе с ушите си. Трябваше да го гледа в очите, когато го казваше. Трябваше да го прочете в тези очи, когато той ѝ говореше.

Понечи с опакото на дланта да изтрие сълзите си. Съпругът не го позволи. Парещите устни на Ибрахим плъзнаха по лицето ѝ. Изпи сълзите. Взриви всяко докоснато местенце. Огън и пламъци обхванаха Хатидже.

Сега устните му се доближаваха до нейните.

Господи, колко сухи бяха устните на Хатидже! Имаха нужда да бъдат напоени като напукана от сушата земя. Съпругът ѝ прекара върха на езика си по тях. Хатидже усети съвсем леко докосване. Едва доловимо. Като полъх от крило на ангел.

Ръцете на Ибрахим бяха вече в действие. Хатидже позволи изящните му дълги и нежни пръсти да свалят дрехите ѝ от рамената.

На всяко разсъблечено място Ибрахим остави по тялото ѝ искри от огън.

— Ти знаеш… — простена Хатидже.

В гласа ѝ прозвуча и жалба, и страст, сама даже го усети. Засрами се. Как щеше да продължава нататък? Как щеше да издържи на тези целувки, на тези докосвания и отдръпвания, на това отдаване?

— Каза ти, нали? — нещо в гърлото я задави. Нов порой нахлу в очите ѝ. Усети по устните ѝ солта от сълзите. — Аз… аз…

Хатидже не успя да продължи. Съпругът ѝ не допусна тя да произнесе „бях омърсена“. Притисна устните ѝ с устни. Усети езика му. И Хатидже го посрещна със своя език. Отговори му с целия си копнеж, с целия си плам. Ибрахим нежно се отпусна върху нея. Всевишни, как е възможно човек да се чувства толкова щастлив под тежестта на някой мъж?

Устните им се отделиха като че ли щяха да се разкъсат. И двамата едва си поемаха дъх.

— Аз… аз… — запелтечи Хатидже.

— Забрави! — целуна я Ибрахим по бялата шия.

Той беше забравил. Всички болки, всички клетви. Парга. Сатаната. Ферахшад. Красивата Карадут, която полетя към смъртта от Плачещата скала, за да бъде той свободен. Семето си в нейната утроба. Всичко.

— Забрави всичко преди мен!

Хатидже се остави във вихъра на страстите. Мъжът галеше тялото ѝ на вълни, на вълни. И както вълните безвъзвратно заличават изписаните върху пясъка разкривени букви и форми, така изтриваше от съзнанието ѝ цялото минало.

Предстоеше ѝ живот в щастливото бъдеще с неизживяната болка от миналото.

Беше се освободила от проклятията. Вече не се страхуваше дали няма да връхлети ново нещастие. Нямаше. Ибрахим беше протегнал ръка и беше заличил от челото ѝ написаното там, а на негово място ѝ беше написал съвсем нова съдба.

— Скъпи мой! — промълви му тя шепнешком и го прегърна. — Моят мъж! Съпруже мой! Мой паша! Мой Ибрахим!

LXI

ДВОРЕЦЪТ НА ИБРАХИМ ПАША

Колкото повече Ибрахим се стремеше всячески да покаже, че любовта му към държавната работа е по-важна от всичко друго, толкова по-страстно Хатидже проявяваше своята привързаност. Но не за дълго. И да ѝ кажеше „наядох се“, тя плесваше с ръце, трапезата се подреждаше, сама му наливаше виното в чашата. Един ден ни в клин, ни в ръкав тя го попита:

— Ти наистина ли прие исляма?

Ибрахим без малко щеше да разлее виното върху нея.

— Това пък откъде ти хрумна?

— Не знам. Ей така, просто ми хрумна. И брат ми, повелителят, си пийваше, но се отказа, откакто Хюрем роди Михримах султан. Когато си бил при господаря…

— Хатидже! — Ибрахим сам усети, че прозвуча доста строго. Посмекчи малко и продължи: — Как може такова нещо? Изобщо при господаря… Даже на млади години, в Сарухан, пиех само когато той настояваше. От деня, в който дойдохме в столицата, пред него не съм слагал дори веднъж капка в уста. А дали съм станал мюсюлманин или не, кой по-добре от теб би могъл да знае?

Хатидже усети, че пламна чак до ушите си. Знаеше. Видяла го беше. Още от първата брачна нощ му се наслаждаваше. В обятията на оня, когото беше приела за съпруг, тя изобщо не си отваряше очите, затова и не го беше виждала, но като че ли беше по-различно. При Ибрахим имаше белег от край до край, като от рана. Това, което искаше да го пита още от онази нощ насам и все не можеше, сега се изплъзна от устата ѝ. Съжаляваше.

За пореден път червей загриза мозъка на Ибрахим. Никой до днес не го беше питал какъв е и какъв не е. Дори и падишахът. Не беше засягал този въпрос дори и в Сарухан, когато по цели нощи си говореха за всичко, за жените, за сношенията, за пиянството. Веднъж само Хафза султан беше подхвърлила:

— От правата вяра сте, слава на Аллах!

А той моментално ѝ отговори:

— Благодаря на Бог!

Защо Хатидже го питаше след толкова време? Накарал ли я беше някой? Например Хюрем. Сигурно тази жена плетеше интриги, че той е още пашата неверник. По лицето му се изписа безразличие, даже известна закачливост.

— Защо ме попита, султанке моя?

На Хатидже ѝ се стори, че потъва вдън земя от срам. „По дяволите! — скастри се сама. — Ти си една недодялана жена!“

Вероятно с надеждата да прекъсне тази тема тя наведе глава и от устните ѝ се отрони свенливо, нежно мъркане:

— Ибрахим…

— Хайде, казвай да видим. Бива ли човек да се срамува и притеснява от съпруга си. Какво се е случило?

— Не трябва да се срамува, така ли? — попита Хатидже.

Не знаеше. Такива неща не си бяха говорили по-преди с оня звяр. Изражението на Ибрахим подсказваше, че чака да му отговори. Мълчанието ѝ щеше да му навее много по-лоши мисли в главата, отколкото ако му кажеше.

— Ами… — прошепна. — Такова… Не знам… Значи… В спалнята няма много светлина, затова по-рано не бях забелязала. Значи… миналата заран бяхте си свалили ризата…

„Велики Исусе! Не трябваше ли по-рано да се сетя, защо настоявах да попита?“ Ибрахим усети в мозъка му да се забива нож. Същата болка, както тогава.

Изруга: „Проклет да си!“ Тъкмо се беше обнадеждил, че Хатидже няма да забележи, а че дори и да забележи, няма да каже, няма да ги пита. Но ето, тя също се беше впечатлила. Както и другите.

— Боже господи! — беше възкликнала Ферахшад. — По рождение ли е така?

Не беше.

Мюнире беше затиснала устата си с две ръце, а очите ѝ бяха станали огромни.

— Кой ти го направи?

Тогава Ибрахим не им отговаряше.

Няколкото жени, с които беше преспал, нададоха вик:

— Хей, какво е това нещо!?

По лицата на всички се появяваше съжаление, дори нещо по-лошо — отвращение.

Сега значи беше дошъл редът на Хатидже.

Ибрахим мразеше да го съжаляват. Неговите жени трябваше да се развихрят като него, трябваше да търпят като него. Обърна лицето на жена си към своето.

— Който прави сюнетите! — прошепна. — Беше неопитен. Изглежда, ножът му е бил тъп.

Хатидже го погали по лицето. Обсипа брадата му, очите с целувки.

— Дай боже ръката да му изсъхне!

„Ще изсъхне! — си каза Ибрахим. — И ръката ще му изсъхне, и главата ще му откъсна“.

— На колко години беше?

— Моля?

— Ами… когато е станало, на колко си бил?

Ето ти въпрос! „На колко ли години бях, когато сатаната ме накълца?

— На десет.

— Скъпи! Паша!...

Хатидже усети, че го измъчва. Ако има някакъв недостатък по тялото си — особено на онова място, — всеки мъж се свива в себе си, притеснява се, сигурно не иска да говори за това дори със съпругата си. За да му покаже, че го обича и така, тя се притисна силно към него.

Той не отблъсна тази близост. Откакто се бяха оженили, може би за пръв път се люби с нея така страстно. Хатидже се почувства толкова щастлива, че изобщо не забеляза къде витае в мислите си Ибрахим.

„Почакай, сатана! — говореше си Ибрахим, докато галеше Хатидже. — Започнах да притъпявам косата на смъртта. Хайде, ще видиш и ти какво значи болка!“

* * *

Внезапно припламналата любов у Хатидже го беше зашеметила, но пред нея дума не можеше да обели за онова, което изживя този ден след Дивана.

Приемният час за народа току-що беше приключил. Той изслуша онези, които бяха дошли пред държавната врата да си кажат болката, а подадените от други хора молби до службата на великия везир вън връзка с техни проблеми разреши още там, на място, но които не можеха да се разрешат веднага, за които се налагаше проучване, прехвърли на съответните чиновници.

— Има ли още някой, ага?

Началникът на канцеларията му се появи на прага.

— Остана една жена, Ваше Превъзходителство паша. Дошла е с момиченцето си. Попитах я по какъв въпрос, можела да го обясни единствено на господаря. Опитах се да я отпратя, но много…

— Какво много, ага? — заинтригува се той, като видя, че другият млъкна.

— Много плака, господарю. Непременно трябвало да стигне до вас.

„Плакала? Кой знае какво ѝ тежи!“ — помисли си Ибрахим. Сигурно е някоя от онези жени, които убитите в боя оставиха след себе си. Без дом, без хляб и без пари. Бяха толкова много… Добре че султан Сюлейман се грижеше лично за тях. Голяма част взе в двореца — едни като прислужници, други — на работа в кухнята. Седем изпрати и в дома на Ибрахим. На всички паши, везири даде нареждане:

— Никого да не оставяте гладен, аги. Вашето съществувание дължите на тях. Не го забравяйте!

— Как ѝ е името?

— Не ми го каза.

Знаеше, че ще му дотегне, но въпреки това нареди:

— Извикай я, да влезе.

Ибрахим събираше пръснатите по миндера книжа, когато чу вратата да се отваря отново.

— Ела, жено! — подкани я той, без да вдигне глава. — Началникът на канцеларията ми каза, че много си плакала. Какво ти тежи, защо плачеш?

— За да те видя.

Ръката, с която събираше книжата, замръзна върху миндера. Преди да извърне глава към жената, си каза: „Не, драги, възможно ли е?“

Наистина, доста често го връхлиташе подобно усещане. Непрестанно му се привиждаха сенки от миналото. Като сънища. Като че ли изживяваше миналото си по няколко пъти.

Счуваха му се гласове. Гласът на оня звяр, който го отвлече, на пиратите… И на оня сатана Искендер, на Халил кехая, както го викаше: „Ибраааам!“, на Карадут. Сега пък този. „Я се стегни, Садразам паша! Отърси се вече от това минало. Откъде го измисли сега пък нейния глас…“ Достраша го да спомене дори наум името, което го връхлетя. Това просто беше невъзможно.

Захвана се пак с книжата.

— Защо?

— Не ме пускаха при теб, Ибрахим!

Пресвета Дево!

Вече нямаше защо да се самоуспокоява: „Не, драги, възможно ли е, откъде ги измъкна тези измислици. Този глас… Този глас… беше нейният! Обърна се.

— Ти?

Боже господи!.. Тя беше! Не се лъжеше!

— Ферахшад!

Шалът, който скриваше половината от лицето ѝ, се свлече на раменете… Сърцето му се сви. Колко жестоко годините бяха променили красивата госпожа!

— Позна ме!

Косите на Ферахшад, тези рукнали като водопад по раменете ѝ коси — къде бяха! Косите, на чието ухание не можеше да се насити. Красивите ѝ, разпилени по възглавницата коси, в които заравяше глава и заспиваше, упоен от тях, чак до сутринта. Оредели, посивели!

Бръчките по челото ѝ се виждаха дори от мястото, където седеше.

Сиянието на очите ѝ беше погаснало. Все едно го гледаше от някакъв синьо-морав кладенец.

Красивата Ферахшад, която го купи и така го отърва от ръцете на сатаната.

„Моята първа любов. Първата жена в моя живот. Какво е станало с теб?“ Едва се сдържаше да не изкрещи протеста си. Неволно се опита да стане.

— Недей! Ти вече си велик везир. Така сме си добре.

Ибрахим остана на мястото си. До Ферахшад стоеше и едно момиченце? Нейно ли беше? Така ще да е. Косите бяха същите като на майката в младежките ѝ години — на талази, на талази. Очите — озарени като нейните. Само че очите на Ферахшад не бяха черни. Детето имаше черни, доста големи, красиви очи. „Значи, ти се ожени!“ — реши Ибрахим. Зарадва се. Явно, след като е продала чифлика и е изчезнала, тя е сключила брак с някого. Така беше по-добре.

— Коя е тази малка госпожица?

— Дъщеря ми. Дилшад!

Ферахшад. Дилшад.

Звучат в хармония. „Горката Ферахшад, ах, ти, Ферахшад, изоставих те и избягах презглава при Сюлейман.“

Ибрахим побърза да се съвземе. Ядоса се на себе си: „Какви са тия глупости! И какво щеше да направиш? Нямаше изход. Щеше да садиш тръстика в чифлика ли, докато реши да те продаде? Ти си божи избраник! Тръгна по пътя, който ти посочи Господ. Я остави тези глупави разнежвания!“

— Аллах да я закриля! — обърна поглед към момиченцето. — На колко години си, Дилшад?

То погледна въпросително към майка си дали да отговори. Вероятно видя знак за съгласие, защото се обърна към Ибрахим. Наведе леко глава и се поклони:

— На десет, господине!

„Браво! — си рече Ибрахим. — Бързо се е оправила. Преди колко години се разделихме? Десет ли, дванадесет ли? Колкото ще да са. Ето че веднага се е омъжила. Добре, добре. Я виж каква голяма дъщеря си има.“

— Кой е баща ти? Дали не е някой, когото познавам?

Зададе този въпрос не защото го интересуваше бащата на момиченцето, а за да предизвика Ферахшад да говори. Щом е дошла при него, значи имаше нужда от помощ. А той добре я познаваше. Горда беше. Носът ѝ да паднеше, нямаше да се наведе да си го вземе. Явно дошла беше при него от безизходица, но нямаше да ѝ е лесно да му каже „помогни ми“. Очакваше да съобщи: „Баща ѝ умря“. А после той щеше да измисли разни поводи все пак да узнае какво иска.

Отново се обърна към момиченцето. Красиво беше. Безспорно, приличаше на Ферахшад в моминските ѝ години. Еее, защо госпожата мълчеше. Обърна се. Лицето ѝ издаваше страдание.

— Какво? — неволно промълви.

„Колко странно ме гледа Ферахшад! — си каза. — Изглежда, е болна. Изпита, пожълтяла. И много отслабнала. Дали не ги е налегнала сиромашията?“ Така или иначе без съмнение ѝ беше трудно да тъне в бедност с момиче, което утре ще трябва да омъжи.

— Баща ѝ почина ли? — попита я деликатно.

Госпожата завъртя глава на две страни.

Не е умрял. Добре. Какъв ѝ беше тогава проблемът на тази жена?

— Добре. Какво работи?

— На държавна служба е.

— Добре.

Сигурно щеше да иска повишение за мъжа си. А може би повишение на заплатата?

— За да мога да помогна, трябва да знам, Ферахшад ханъм, кой е бащата на това красиво момиченце.

Нещо го жегна под лъжичката, като забеляза как тя прехапа устни, за да не се разплаче. Спомни си нощите, когато я сграбчваше в ръцете си и я обсипваше с целувки до задушаване, когато двамата се прегръщаха като луди. Сега той се държеше към застаналата на крака върху овалната постелка жена като към непозната. Направо го заболя сърцето.

Счу му се някакъв шепот. Някакво стенание.

— Ти!

— Какво?!

„Добре ли чух?“ — вдигна светкавично глава и погледна към Ферахшад.

Стоеше с широко отворени очи, за да задържа сълзите си. Обръщаше глава ту на една, ту на друга страна.

— Ти! — промълви отново.

Обърна се към Дилшад. И в нейните очи се струпваха дъждовни облаци. Сега се беше вкопчила с две ръце в ръцете на майка си, опитваше се да ѝ влее сили.

Госпожата се опита да каже още нещо. Но разбра, че повече няма да издържи. Рязко се обърна назад. Повлече подире си към вратата и Дилшад.

— Ние… — каза — живеем там, край Гюзелджехисар. Измазана е в жълто. Лесно се намира. Тази нощ. Ибрахим… Моля те… Тази нощ…

Не можеше да отрони и дума повече, прекрачиха прага и излязоха.

* * *

Ибрахим беше съсипан. Не можеше да повярва. Загуби ума и дума. Непрекъснато си повтаряше: „Не може да бъде!“

Съвестта му възразяваше: „И защо не? Да не би да си скопен, та да не може?“.

Дилшад, ха… Сети се за големите черни очи на момиченцето. „Колко много приличат на твоите, нали? — нахвърли се съвестта му. — Ами продълговатото лице. Ти си го взел от майка си, то — от тебе. Устните? Носът? Изцяло твоите. Откакто си пуснал брада, ти, Паргалъ, май си забравил овала си. И брадичката на момичето е пак твоята. Кой знае още по колко много неща се е метнало на теб?“

На колко години беше казало, че е то?

То… Дилшад…

„Дъщеря ти“ — натякна му съвестта.

Пресвета Богородице, възможно ли е? Направи си сметката. Откакто напусна чифлика, бяха минали единадесет години. И откакто Ферахшад изчезна от Сарухан. Ако момичето е на десет години… Боже господи!

Защо беше дошла? След единадесет години! За да му каже: „Това е дъщеря ти“?

Трябваше да има някаква друга причина за това смахнато посещение.

Цели единадесет години не го беше търсила. Макар че той стана велик везир, тя не беше направила нито един опит да се появи. Но сега? Изневиделица застана пред него да му каже: „Дъщеря ти! Дилшад!“.

Беше цял ужас. Позор, какъвто онези, които не можеха да се примирят, че той е великият везир, търсеха, а не можеха да намерят.

„Чухте ли, аги, Макбул паша имал от някаква вдовица незаконородена дъщеря?“

Какво щеше да каже на това султан Сюлейман? Ами Хатидже?

В действителност падишахът още тогава се беше усъмнил, че между него и госпожата има нещо, но никога не му го натякна.

Но сега… Изскочи скрита от очите на хората дъщеря на великия везир. Това стигаше и престигаше Сюлейман да се разочарова напълно от него. Щеше да засили позицията на враговете. „Закриляй ме, Господи!“ — изплака в душата си Ибрахим. — Колкото бърз беше възходът ми, толкова бързо ще бъде и моето падение!“

Опита се да потисне страха, напрежението, каза си: „Успокой се!“ Защо Ферахшад не проговори, защо избяга? Един-единствен начин имаше да го разбере. Да отиде в Гюзелджехисар. Да намери измазаната в жълто къща.

* * *

Не поиска колата си. Изсумтя нещо като: „Ще се поразходя малко на въздух. Предупредете и Хатидже султан, да не се притеснява. Да не ме чака, да си легне. Аз ще позакъснея!“

Слезе с коня си на брега. Мина на отсрещния бряг с шлепа на двореца. После зави наляво и остави животното да го води на самотек. Чак докато очертанията на Кючюк Гюзелджехисар се откроиха пред него. Веднага видя къщата. Вила като кутийка, кацнала край една река, която се вливаше в морето.

Вратата се отвори, преди да е потропал.

Ферахшад го покани в стаята до ташлъка.

— Тя къде е?

— Горе. Трябва да приказваме с теб насаме.

— Ферахшад… това… това, което си направила… Истината ли ми казваш?

Угасналите очи на госпожата моментално проблеснаха. Погледна го с яд.

— А ти какво си мислиш?

— Но защо толкова години? И защо сега?

— Крих толкова години, защото не исках да се изпречвам на пътя ти. Едно от най-правилните ми решения в този живот беше да се отърся от теб. Някой ден все щеше да се свърши. Можеше да бъде и с позорен край. Не исках да ти почерням живота. Но сега, погледни… Като те видях днес в двореца, си казах: „Браво, Ферахшад! Виж, това е твое произведение… Твоят велик везир! Твоят…“ Както и да е… Това, че забременях, не влизаше в сметките ми. Предпазвах се, но Аллах беше решил да ме надари. Като разбрах, че това се е случило, нямаше как да остана повече в Сарухан. Всички щяха да се досетят. И щяха да кажат: „Вдовицата на Касъм ага, Ферахшад ханъм, има незаконно дете. Знаете ли от кого? От нейния роб… Онзи, красивият Ибрахим… От него. Ще изпусне ли госпожата такова момче!... Прикоткала е хубавото момче в обятията си. Уличницата Ферахшад!“

— Ферахшад…

— Остави ме да ти обясня. Нямах много време за отлагане. Това, което искам да ти кажа, е, че решението ми да се разделя с теб беше правилно. Както и бягството ми от Сарухан. Заличих следите си. Дойдох в столицата и родих Дилшад. Не знаеше никой, освен Халил ага. А кехаята пръсна наоколо слуха, че съпругът на госпожата е починал по пътя. Като питаха откъде съм дошла, той казваше: „Отдалече. Много отдалече“.

— И въобще не попита за мен, не ме потърси.

— Защо трябваше да те търся? Какво щях да ти кажа? „Съжали се над мен, виж, нямам ли дете от теб“? Хайде, да речем, че ти го кажа. Ти какво щеше да направиш? Слугата на принца… Личният секретар на падишаха, Ибрахим ага… Щеше да се ожениш за мен ли? Загубена работа. Да те потърся — това нямаше да свърши никаква друга работа, освен да се изтезаваме един друг. Тя си беше моето момиче. Аз щях да си я отгледам. Аз щях да си я задомя.

— Добре, но защо сега?

— Не се бой! Исках само да го знаеш. На друг нямам намерение да казвам.

— Не това имах предвид. Защо след единадесет години се изправи изневиделица пред мен и заяви: ето ти дъщерята. Щом толкова години не се обади, да не беше идвала и днес. Защо го направи?

— Защото… — подхвана Ферахшад. Погледна към Ибрахим. Очите ѝ се замъглиха.

В същия миг пред Ибрахим изплува картината на лозето в Сарухан. Ако черното грозде чауш поемеше нощния мраз, сутринта се събуждаше точно така замъглено. Той наричаше Ферахшад „любима моя с очи като замъглен грозд“ и я целуваше.

— Защото госпожата умира.

Какво?

В гърлото ѝ подскачаше, без да спира, някаква топка.

— Умирам. И… и… Дилшад… — Едва дишаше. Зарида: — Аллах, помогни ми да мога… да му го кажа… Нямам си никого на този свят, на когото да оставя Дилшад… Освен теб. Халил ага още преди две години… Ако моят кехая беше жив, пак нямаше да дойда при теб, Садразам паша!

LXI

Реши ли Аллах веднъж да ти даде, после ти дава всичко в изобилие. И болки, и радости. В живота на Хатидже болките останаха в миналото, в дома ѝ се изсипваше радост след радост.

Първо Небиле ѝ пошушна на ухото:

— Султанчице! Трудна съм, изглежда.

— Изглежда ли?

— Ъхъ… Срам ме е… Не можах да се обърна към никого.

Хатидже извика в конака всички акушерки. Прегледаха Небиле, питаха я и разпитваха. Накрая всички стигнаха до едно и също мнение:

— Чакаме си мюждето[38], красавице! Скоро ще ставаш майка!

Хатидже направо полудя, хвръкна от радост. Забрави, че е султанка, забрави, че е съпруга на великия везир, взе да подскача, да пляска с ръце.

Небиле… Нейната едничка роза! Тя беше напъпила!

От този ден тя понесе Небиле на ръце.

Господи, колко ѝ отиваше да е бременна!

— Какво искаш да бъде?

— Момиче.

— Защо? Съпругът ти не иска ли момче?

По лицето на Небиле плъзна свенлива усмивка.

— Али иска това, което искам и аз.

Я виж ти, я виж ти, трепна ѝ сърцето. Малката Небиле пораснала, омъжила се и омаяла съпруга си дотам, че да казва: „Той иска това, което искам и аз“! А сега се подготвяше да става и майка.

— Кога забеляза?

— Преди повече от седмица.

Хатидже се навъси, все едно се е разсърдила и обидила.

— И цяла седмица го кри от твоята султанчица, а? Ще видиш ти!

Двете гнезда в двата края на Ат мейданъ плуваха в щастие. От едната страна — султан Сюлейман и несравнимата красавица Хюрем. От другата — тя с Ибрахим.

Ибрахим се отнасяше към Хатидже по-зряло от очакваното, по-изискано, по-вълнуващо. Тя не беше много сигурна защо го правеше — дали защото я обичаше, или защото беше сестра на падишаха, но вече не я беше грижа. Нямаше намерение да засенчва щастието си с тревоги, страхове и ненужни въпроси.

Падишахът не задържаше Ибрахим до късно. А пък Паргалъ, още щом се върнеше у дома, не забравяше да целуне жена си по бузата, дори да беше заспала. Хатидже наужким се събуждаше, протягаше се и обвиваше ръце край врата на мъжа си.

От време на време сама се питаше дали не прави грешка. Не му ли идваха прекалено много любовните игри, тя нали знаеше, че този мъж работеше до посред нощ, а сутрин, преди още да прочетат езана, хукваше към залата под кубето?

Не мислеше, че Ибрахим би се оплакал от това. Той веднага я грабваше в ръцете си и като луд започваше да я целува. Увличаше я в неописуеми удоволствия. Понякога ръцете му я галеха по цялото тяло като пролетен вятър. Настъпваше момент, когато вятърът се превръщаше в буря, в ураган. Запъхтени, едновременно достигаха върха на удоволствието. Уталожваха си един друг дишането и заспиваха.

Една заран се събуди, когато Ибрахим вече отдавна беше излязъл. Чернокожа прислужница се промъкна леко в стаята ѝ и дръпна завесите. Взе метнатата в краката ѝ сутрешна роба, за да ѝ я облече. Хатидже стана, зави ѝ се свят. Едва се задържа. Отново се отпусна на леглото. Притъмня ѝ, стисна очи. Въпреки това отгоре надолу започнаха да се въртят бели линии.

— Султанке?

Хатидже я чу, но не отвори очи. Стисна ги още по-силно с надеждата, че няма да вижда въртящите се бели черти. Напразно.

Започна и да ѝ се гади.

— Тас! — едва успя да продума. — Донеси ми тас!

Прислужницата се развика: „Момичета!“, и излетя навън, а в това време завесата пред очите на Хатидже се вдигна.

Господи! Дали може да е това? Хрумналото ѝ предположение заличи всичко. Нищо не остана и от световъртежа, и от гаденето.

Когато момичетата дотичаха, завариха Хатидже седнала в леглото.

— Няма нищо! — каза им тя. — Мина ми. Добре съм. — Не забрави да ги предупреди да не казват на никого нищо. — Зави ми се малко свят и толкоз. Сега съм добре.

Но дълбоко в себе си се молеше: „Всевишни! Моля те! Нека това, което си помислих, да ми се случи наистина!“.

И тя като Небиле известно време не каза на никого. Дори и на нея не подшушна. Защото още щом го чуеше, щеше да се развика: „Султанчице!“, и щеше да струпа над главата ѝ всичките акушерки, както направи самата тя. Казваше си: „Но ти си Хатидже султан. Сестрата на султан Сюлейман. Законната съпруга на великия везир Ибрахим паша. Трябва да си сигурна. Не бива да вдигаш на главата си цялата османска държава само заради един световъртеж и едно гадене!“

Гаденето и световъртежите станаха неизменна част от живота ѝ. Много внимаваше някой да не забележи, че повръща.

Коремът на Небиле вече започваше да се очертава. Ами нейният? Заставаше пред сребърните огледала, проверяваше положението. Дали не бързаше? Издуваше ли се коремът още от първите месеци?

Най-накрая се реши.

— Ела! — каза на Небиле. — Отиваме в двореца.

Пошушна ѝ го вътре в колата. Избра тъкмо този начин, за да предотврати викането и скачането от радост, но напразно.

— Султанчице! — викна Небиле така, че кочияшът се изплаши и спря конете.

— Нещо не е наред ли? — викна пък той от капрата.

Хатидже запуши с длан устата на Небиле.

— Няма нищо, ти си гледай пътя!

Прегърнаха се и се разцелуваха.

От щастие и радост бузите и на двете бяха порозовели.

Усещането, че в корема си носи един живот, караше Хатидже цялата да тръпне. Какво невероятно чувство!

След десетина минути бяха в двора на Новия дворец. Хатидже се запъти направо към покоите на Хюрем. Едва влязла в стаята ѝ, сложи ръце на корема си.

— Бременна съм!

Хюрем дори не я изслуша по-нататък. Веднага викна към главната си придворна:

— Мерзука! Разбери, да видим, дали е удобно при майка Хафза? Ако не спи, искаме с Хатидже султан да я посетим!

Като видя грейналото от щастие лице на дъщеря си, каменната физиономия на Хафза султан моментално омекна. Смръщените ѝ вежди се отпуснаха. По бузите ѝ плъзна руменина. Студените очи, вече започнали да помътняват, заблестяха.

— Хатидже?

— Валиде!

— Кажи си го де!

Небиле ги изпревари, хвърли се и седна в краката на Хафза султан:

— Майко султанке, султанчицата е бременна! Султанчицата ще става майка!

Султан Сюлейман научи, че сестра му е бременна, преди съпруга ѝ.

— Зетко паша — обърна се той към Ибрахим, — Хатидже дошла в двореца. Хюрем не я пуска. Искаме довечера да се съберем семейно. От колко време не сме слушали цигулката ти. А и ти през последните месеци ми изглеждаш уморен и напрегнат. Да си отпуснем душите малко.

Ибрахим беше благодарен, че падишахът не го попита защо е напрегнат.

Какво щеше да му каже? Че след единадесет години е разбрал, че има дъщеря? От госпожата. И че понякога тайно се отбива при нея. „Трябва да я видите, повелителю, тя е нежна като полско цвете. Моята тъжна и безпомощна като зюмбюл Дилшад!“ Това ли щеше да каже на падишаха?

* * *

Вътрешният двор, осветен от фенери и факли, се огласяваше от звънливите гласчета на децата. Принц Мехмед проходи, вече и тичаше. Михримах султан, сгушена в прегръдката на баща си, го гъделичкаше по брадата. Врява до небесата вдигаше русоглавият принц Селим.

Хатидже ги огледа един по един.

Ибрахим беше щастлив, горд и спокоен.

Батко ѝ току намигваше незабелязано на Хатидже.

По лицето на Хафза султан се четеше задоволство и покой.

Хюрем не изпускаше от очи принцовете си. Ако Мехмед паднеше при тичането, тя скачаше преди бавачките. Хатидже не я улови да поглежда враждебно към Ибрахим нито веднъж! Убедена бе, че ще е грешка, ако продължава да я мисли за враг на съпруга ѝ. Защо Хюрем, майката на три деца, ще изпитва омраза към Ибрахим? А и какъв грях имаше мъжът ѝ?

Пред Мерзука, доверената приятелка на Хюрем, Небиле изглеждаше като разцъфнала розова роза. За да достави удоволствие на Хатидже, падишахът разреши да приемат в двора и съпруга на Небиле — Али Челеби.

При това дори се разсмя:

— Наоколо има толкова много бременни жени, че никак не е излишно да си имаме и лекар!

„Ами аз? — запита се Хатидже. — И аз съм щастлива!“

Вече се плашеше.

Дали съдбата щеше да си затвори очите пред толкова много щастие?

Преди да раздигнат трапезата, падишахът се настани удобно на матрака си и попита с приятен и ведър тон:

— Еее, Паргалъ? При теб ли е инструментът ти?

— Да, повелителю!

— Ако ми отговориш, че на великия везир не му отива да опъва лъка, твоя работа. Няма да се обиждаме. Но да знаеш, че синът ти ще се обиди.

Ибрахим изведнъж се изпъна като ударен с копие в гърба.

— Повелителю?

Хатидже изтръпна от тона на мъжа си — приличаше повече на вик.

— Синът ми ли?

Хатидже изпадна в такова състояние, че не знаеше какво да каже, как да постъпи.

— Синът ти, я! — разсмя се Сюлейман. — Ако нашият татко обиди пътничето, което идва при нас, че не ще да го приветства дори с едно свирене на цигулка, вече ти си отговаряш!

Ибрахим не можеше да повярва. За миг остана с цигулката в ръце като вцепенен. Сетне, забравил, че щом падишахът е седнал, не може да се стои прав пред него, излетя.

— Моят син ли?… — Обърна се към Хатидже: — Моят син ли, султанке?

Хатидже си даде сметка, че дори в деня на тяхната сватба не беше видяла очите му да блестят така. Сега очите на Ибрахим излъчваха разноцветни искри, също като фойерверките в сватбената нощ. Накани се да каже:

— Да е живо и здраво, а оттам нататък вече само Аллах знае син ли ще е, дъщеря ли!

Може би го беше казал, но от вълнение и радост не си чу гласа.

— Син е! Непременно ще е син! Сестрата на Сюлейман няма да роди от зет ми Паргалъ момиче, я!

Хюрем рязко се изправи на колене:

— Позволете, Ваше Височество, султане мой! От новината, която му поднесохте, Садразам паша така се зарадва, че на бърза ръка забрави да не стои изправен на крака, когато повелителят ни е седнал. Ако ни разрешите, нека всички да станем прави. Тъкмо няма да нарушим правилата, а и няма да оставим Негово Превъзходителство пашата да бъде сам в своята грешка на щастието!

Колко сладък беше гласът ѝ! И колко убийствена — всяка нейна дума!

Точно в този момент Хатидже забеляза изражението на Хюрем. Почувства студ. Дори мраз! Потрепери.

„Знаех го! — си каза наум. — Знаех, че проклетницата няма да ме остави на мира.“ Мракът отново започваше да се размърдва. Щеше да се случи нещо. Нещо лошо.

LXIII

Случи се онова, от което се страхуваше Хатидже. Една вечер Ибрахим се върна от двореца в дома им доста умислен.

Беше свикнала с това състояние на мъжа си. В повечето случаи беше вглъбен и замислен. Особено през последните месеци. Като че ли се плашеше от нещо. Или криеше някаква тайна. Някаква тайна, която му тежеше на сърцето. Знаеше, че няма да сподели нещо, което се отнася до държавните работи, затова и вечерта не го попита за нищо. Опита се да го поразведри.

— Знаеш ли, дори за час не мога да остана на спокойствие, сама. Толкова време мина от сватбата досега, а опашката от посещения за поднасяне на поздравления не свършва.

Мъжът ѝ не каза и дума. Може би дори не я беше чул.

— Знаеш ли кой дойде днес?

— Кой?

Хатидже се зарадва, че най-сетне е успяла да привлече вниманието на Ибрахим.

— Въобще не можеш да си представиш.

— Тогава ти ми кажи, Хатидже.

— Дона Гирити! Съпругата на онзи венециански търговец!

Гирити напоследък често идваше на гости у Ибрахим. Той се опитваше да откопчи някоя дума от Ибрахим, а Ибрахим — от него. Това беше начинът, който Ибрахим измисли за неофициална размяна на информация между Венеция и османската държава. От устата на Гирити се чуваше онова, което Венеция искаше да каже, а от устата на Ибрахим — отговорът на Османската империя. След срещите им, ако се наложеше, Ибрахим подаваше информацията на Сюлейман, а Гирити още като се върнеше в мистериозния си имот в Галата, сядаше да пише рапорта, който щеше да отлети към венецианския дож. По този начин тези две държави, смъртни врагове, чрез техните думи си отправяха предложения и приемаха обратно свързаните с тях отговори, без да имат какъвто и да е пряк контакт.

— Само да я видиш, мой паша. Дона Гирити си е наплескала по лицето и по очите всичко, което е имала. Накичила се е с каквото и е паднало подръка. Честна дума, огърлицата ѝ беше толкова тежка, че не можеше да си вдигне главата.

Тя имитираше вида на тази жена, но въпреки това Ибрахим не се усмихна.

— Какво искаше?

— Каза ми съпругът ѝ колко се възхищавал от теб! А владетелят на Венеция…

Ибрахим и без това отлично знаеше какво е искал този човек. Пакт за ненападание между Османлиите и Венеция. Тайно споразумение, за което Карл Пети не трябваше да знае. Дори и папата в Рим.

— Все пак, Хатидже — каза ѝ Ибрахим, — ти недей да си затормозяваш красивата глава с такива неща.

Значи, той беше много притеснен.

— Ха, дойде и жената на оня човек, който отговаря за хазната. Сега не се сещам как се казваше.

— Искендер! — подсказа ѝ Ибрахим.

— А, да! Искендер Челеби… Наистина ли е толкова богат, колкото казват, Ибрахим?

— А колко казват?

— Охооо! — възкликна Хатидже, надявайки се да зарази и мъжа си със своята веселост. — Какви ли не ги приказват! Че човекът е по-богат и от падишаха. Като започнеш оттам, че „ако хазната на Османската империя е товар за четиридесет камили“, и стигнеш до израза: „На този няма да му стигнат и четиристотин“.

Стори ѝ се, че видя в очите му блясък — заслепи я за миг и изчезна.

— Устите на хората не са завързани торби. Ще приказват, я! Какво ти каза тя?

— Челебията много те уважавал. Това, че господарят докарал Ибрахим паша във везирството е най-доброто, което можел да направи. Такива неща. Изглежда, отдавна сте се познавали.

За момент Ибрахим се сепна и процеди:

— Какво говориш? От много отдавна, няма що!

Видя, че жена му се смути от враждебния тон, и се притесни.

— Откъде накъде ще го познавам? Видях го за пръв път на погребението на покойния ти баща Селим хан.

Хатидже не спря дотук:

— Как се става толкова богат? По-богат и от падишаха? После, той си имал и войска. Хората му били много, така ли е?

Ибрахим ѝ отговори, явно напрегнат:

— Така е.

— Какво ще ги прави толкова много хора?

— Аз тръгвам, Хатидже! — скочи внезапно Ибрахим.

„Ето! — нададе вик в душата си Хатидже. — Това, от което се страхувах, ми дойде на главата!“

Съдбата най-накрая беше решила: „Стига толкова!“ Щастието ѝ се видя прекалено много. Натъпка си гушата с радостта ѝ, а нея щеше да я запокити отново в мрака.

Сърцето ѝ се сви:

— Тръгваш ли? Закъде?

— Нещата в Египет вървят на зле.

— Защо?

— Хатидже, сега надълго и нашироко… — После съжали, че се тросна на жена си. — Прощавай, яд ме е, че ще ви оставя! — И посочи корема ѝ.

— Защо?

— Ахмед паша си беше сложил на сърцето да става велик везир. Даже в това отношение имаше ожесточено съперничество с Ферхад паша, съпруга на заварената ти сестра Бейхан султан. Когато падишахът уволни Пири паша, Ахмед реши, че той ще стане велик везир. Но, нали знаеш, повелителят го направи управител на Египет. Нещо като заточение…

— Еее?

— Това е. Ахмед паша не си е кротувал на онова място, където отиде. Подготвял измяна. Нашият падишах до ден-днешен проявяваше търпение. Изпрати пълномощници, адвокати. Настояваше да се укроти, но напразно. Сега натовари мен. Скоро ще потегля на поход.

— Но… това е несправедливо! Аз…

Не можа да продължи. Разплака се.

— Не се тревожи, Хатидже! — прегърна я Ибрахим. — Ти си дъщеря на падишах, ти си сестра на падишах. Ти си съпруга на велик везир. Ще свикнеш с тези раздели.

— Но, Ибрахим, аз…

— Знам, султанке моя! Ще родиш, а мен няма да ме има. Роди сина ми по живо, по здраво! А името му…

Рязко замлъкна. Без малко щеше да изрече името на баща си: „Армано ще го кръстиш!“. Преглътна.

— Нека падишахът да го кръсти. Редно е той да го направи. А ако е рекъл Господ, баща му ще отлети като вятър, ще смачка злото и като вятър ще долети обратно!

През цялата нощ Хатидже се взираше в непрогледния мрак. Потърси звездата на баща си, но не можа да я открие.

Не се виждаше и звездата, наречена на Ибрахим вечерта, когато за пръв път чу цигулката му. Явно облак ги беше забулил и двете. Какъв ти облак посред ясен ден, си помисли. Това бе съдбовният мрак, той надвисваше над нея. „Хей, съдба! — призова я тя. — Хайде, мен не ме оставяш на мира. Но какво искаш от това бебе, което Пророкът въплъти в утробата ми? Поне него го остави, та когато се роди, да го поднеса в ръцете на баща му! На него да го дам, той да прошепне в ухото му името, което ще носи!“

Защо Сюлейман правеше това?

Защо ги разделяше още като младоженци? Плюс това знаеше, че тя е бременна. „Защо, батко Сюлейман? Защо ни разделяш? Защо искаш отрочето в корема ми да се роди без баща? Ами ако загине и остане там?“

От това предположение направо изумя.

Един куршум. Едно гюле. Коварна стрела. Остър меч!

Ужасена, вдигна глава към небето: „Аллах! Помогни ми! Запази Паргалъ! Ако него не го пощадиш, пощади това, което е в утробата ми!“.

Не можа да разбере облаците ли се разнесоха изведнъж, та звездата на Ибрахим се появи. Сияйна, блестяща. „Искри като него!“ — си помисли в този миг.

Това сигурно беше знак. Знак от Бога.

Усети как съзнанието ѝ се прояснява.

Сама си заповяда: „Този път не унивай, Хатидже! Ако брат ти е падишах, ти си султанка! Настоявай! Оспорвай! Моли се! Хвърли се в краката му! Изчерви се и му изкрещи: „Още не съм му се наситила!“. Изплачи се: „Страх ме е!“.

Изведнъж я напуши смях. „Даже го излъжи!“

Разколеба се: „Да го излъжа?“

„Какво става? Защо се замисли? Не правеше ли по-рано разни номера?“

„Ти пък кой си? — извика Хатидже с внезапно изригналия в нея гняв.

„Твоят егоизъм! Аз съм ти! Излъжи хората!“

„Не го прави! Не ми го припомняй!“

„Защо? Ти знаеш как се прави! Съвсем лесно. Не направи ли онзи номер с припадането, за да докараш твоя Поен славей в стаята си там, в оня хан? Човек като иска нещо много силно, прави го. Ето, направи пак нещо такова!“

Това не можеше да е нейният разум. Сигурно изпречилият се на пътя ѝ дявол ѝ човъркаше в мозъка. „Не — процеди тя през зъби към нощния мрак. — Няма да има повече номера! Няма!“

Номерът с припадането ѝ донесе нещастие. Тя беше вече зряла и препатила жена, която не можеше да си играе на разни игрички. При това — бременна. Никого нямаше да заблуждава. Щеше да се изправи сърцато срещу всеки, който искаше да откъсне Ибрахим от нея. Нямаше да изостави мъжа си.

Погледна пак към звездата на Ибрахим. И прошепна: „Да, няма да те изоставя. Докато ти не ме захвърлиш, аз няма да те изоставя!“

Знаеше как ще постъпи и към кого ще се обърне. Щеше да изтича при единствения човек в Османската империя, който можеше да убеди султан Сюлейман да оттегли решението си.

Когато стана на другата сутрин, Ибрахим отдавна беше отишъл в Дивана. Започна да се подготвя за посещението си в двореца. Небиле също взе да се облича.

— Ти оставаш!

Момичето направо се изуми от повелителния тон на господарката си. Хатидже никога не ѝ беше заповядвала така.

— Султанчице?

Трогна се от недоумението, което се изписа и по лицето, и в гласа на Небиле, но не отстъпи.

— Не и този път! — промълви. — Този път трябва да отида сама!

— Но… но…

— Небиле!

Момичето наведе глава, помръкна и тихомълком се оттегли встрани.

Колата вече навлизаше в двора на харема, а Хатидже се чувстваше невероятно спокойна. Или чисто и просто беше решила развихрилите се в душата ѝ бури да траят само докато я докарат в покоите на Хюрем хасеки. Не влезе веднага. Приседна до шадравана и се загледа в морето.

Не го виждаше. Не го чуваше. Просто го гледаше ей така. Дълго, дълго… Всъщност съзерцаваше не морето, а целия си живот. Лицето на майка си, която се страхуваше и от сенките, побледняването ѝ при всяко обявяване, че баща ѝ пристига, стремежът ѝ да се скрие и да се задави от ридания, неговият глас, който плющеше като бич дори когато ги викаше, разгневеното му лице, кървавите следи по меча, когато един ден тайно го извади от канията, разведряването на майка ѝ като волна птичка, когато Селим хан тръгваше на лов или на война, звярът с ръцете паяци… Всичко се нижеше пред очите ѝ като на лента…

— Хатидже?

Беше Хюрем и гласът ѝ я откъсна от мислите. Обърна се натам, откъдето я чу да я вика.

— Казаха ми, че си дошла. Защо не се качи? Притесних се.

Веднага забеляза дъждовните облаци в очите на Хатидже.

— Какво е това, да не си плакала?

Завъртя глава на две страни.

— Той… той… хърватското… — едва се сдържа да не каже „прасе“. — Хърватското зетче ли ти направи нещо?

„Дали не е грешка, че ще потърся помощ от нея?“ — разколеба се Хатидже.

Но така или иначе нямаше друг изход. Само Хюрем можеше да ѝ помогне. Сега беше нейният ред да ѝ се притече на помощ. Хюрем трябваше да спасява нея. Хвана я за ръцете:

— Спри го!

Сама се стресна от гласа си.

— Кого?

— Падишахът! Спри Сюлейман, Хюрем! Моля те, направи го!

— Ела, ела, седни тук! — задърпа я към едно кресло Хюрем. — Успокой се. Нищичко не разбрах. Какво искаш да направя?

Хатидже отново смени мнението си. „Несправедлива съм към това момиче!“ — си каза. Жена, която се усмихва така красиво, която се отнася така сърдечно, топло и нежно, не може да бъде враг на съпруга ѝ. Добре, може би е било така преди. Но сега… След тяхната женитба Хюрем положително е забравила всичко.

— Падишахът изпраща Ибрахим в Египет!

— Ах, да, знам.

Хатидже сякаш глътна игла, грабна в длани ръката на Хюрем.

— Знаеш ли?

— Да. Негово Височество моят султан снощи ми го каза. И че това много ще те разстрои. Но бил принуден, така каза…

— Въобще не е! — прекъсна я Хатидже. — Да не би да няма други везири, паши, командири!? Хюрем… Ние сме още младоженци. Толкова малко време! При това съм и бременна!

— Да — кимна ѝ с глава. — Какво мога да направя?

— Говори с повелителя. На теб няма да откаже. Нека пощади този път Ибрахим! Нека, като родя детето, да го подам в ръцете на баща му! Не искам да раждам, когато мъжът ми е на война!

Погледът на Хюрем стана дълбоко замислен. Това разтревожи Хатидже.

— Страх ме е! — промълви. — И двете трябва да свикваме с това. Мъжете ни много често ще тръгват на поход. А ние много често, по цели месеци, ще трябва да оставаме разделени от тях.

— Но аз още…

— Знам, моя султанке, знам, моя Хатидже. И аз го преживях това. Забрави ли? Когато раждах Мехмед, Негово Височество падишахът беше в Родос.

— Затова изтичах при теб. Ти най-добре ме разбираш. Кажи на батко ми. Нека този път, само този път…

— Хатидже… — Гласът на Хюрем внезапно загуби цялата си топлота. — Не мога да го направя!

Хатидже почувства как се вледеняват и ръцете ѝ, и краката.

— Не можеш да го направиш? — заби поглед право в очите ѝ. — Или няма да го направиш?

Сега и гласът на Хатидже беше загубил приятелския си тон.

— Негово Превъзходителство пашата трябва да замине, Хатидже. Падишахът има пълно доверие само в него.

Това беше най-глупавото увъртане. За каква я вземаше тази жена? За дете, което може лесно да се залъгва ли?

— Виж ти, нашият по-голям брат колко беден бил! Нямах си и представа, че покрай себе си няма на кого друг да се довери, освен на моя мъж.

Хюрем опита да се усмихне:

— Ибрахим паша има много повече врагове, отколкото приятели, не го ли разбираш?

„И ти ли си от враговете?“ — веднага си помисли Хатидже.

— Нямам предвид онези, които не могат да го понасят, а другите, които си мислят, че като го е направил велик везир, падишахът е потъпкал закона и традицията и не спират да му копаят гроба. Злословят наляво и надясно, ставало ли се велик везир от музикант и личен секретар. Някои даже подшушват на господаря, че еничаринът щял да обърне казана.

— Хатидже, господарят го изпраща в Египет, за да го утвърди. Негово Величество падишахът го обяви за велик везир, обаче твоят съпруг ще се превърне в истински велик везир едва след като потуши въстанието и въдвори ред в Египет. Едва тогава ще преклонят глави пред него. Ти не искаш ли това?

Хатидже остана безмълвна.

— Какво искаш — мъжът ти да се крепи единствено чрез закрилата от страна на падишаха или да бъде великият везир заради собствените си способности и доказано могъщество? На твое място, красива моя султанке, бих избрала второто. Само и само да не се раздели с теб, ще направиш на пашата много лоша услуга! Недей! Остави го да замине. Да замине като Макбул паша, да се върне като Ибрахим паша. А ти му роди едно хубаво малко момченце. Като се върне, да го подадеш в ръцете на баща герой.

Хатидже погледна изумено към Хюрем. „Коя си ти? Приятел или враг?“

Не знаеше. Все още не беше сигурна. Ако се съди по думите ѝ — беше приятел. И то добър приятел. А блясъкът в очите ѝ — загадъчен. Само заради това е! Истината ѝ казваше. Права беше Хюрем. И със собствените си уши Хатидже беше чула един от конярите да казва на другия до него: „Паша с патерици! Остави го тоя!“ И то в двора на същия този човек, когото нарече „паша с патерици“! Хатидже моментално го изхвърли пред вратата навън, но всички си мислеха по същия начин.

Ибрахим беше само Любимеца.

А Паргалъ беше по-силен може би и от брат ѝ, по-кадърен, по-умен, по-сърцат… Не продължи да изброява. И да не беше така, какво от това? Ибрахим беше нейният съпруг. Бащата на детето ѝ.

Този път Хюрем взе предпазливо ръцете ѝ в дланите си.

— Така ли е, единствена моя султанке?

Така беше. Потвърди с глава.

— Ако съм изрекла някоя груба дума от притеснение, изви...

Хюрем не ѝ даде възможност да продължи — просто веднага ѝ запуши устата със собствените ѝ ръце.

— Хайде ставай, да влезем вътре. Като си поиграеш малко със Селим, ще се разсееш. Тъкмо да свикваш. — Разсмя се от сърце. — Как е, започна ли да рита?

— И още как!

Докато погостува в харема, малкият Селим накара Хатидже да забрави за всичко. По-точно, не ѝ остави време да мисли за каквото и да е. Не слезе от ръцете на леля си. А като слезе, се разплака, че и тя не сяда на земята заедно с него. Взе да я удря по главата с един пискюл от сърма. За финал на деня лапна пръста на Хатидже и я ухапа до болка с току-що поникналите си зъбки.

Хюрем я изпрати до двора. Махна ѝ с ръка.

— Хатидже! — викна откъм гърба ѝ.

Спря се на стъпалата и се обърна назад.

— Ако Ибрахим паша пак изпрати писмо, нека предаде на Гюлбахар хатун поздрави и от нас!

За втори път през този ден Хатидже почувства, че се вледенява.

Върху лицето на Хюрем пак сияеше нейната загадъчна усмивка, но очите ѝ… в очите ѝ пламтяха тайнствени огньове. Като огньовете, запалени сред потайния мрак на нощта в оголена планина. Горещи, но страховити.

Наистина ли Ибрахим си разменяше писма с изпратената в изгнание жена? Нямаше ни най-малка представа. А Хюрем? Откъде Хюрем беше научила нещо, което тя самата не знаеше? После… Дали имаше разрешение от падишаха? Тайна кореспонденция ли беше, или нещо друго?

— Затъжихме се за нашия син Мустафа — продължи Хюрем. — В тона ѝ нямаше ни най-малка заядливост. — Нека Гюлбахар хатун изпрати принца в столицата да му се порадваме и да го поглезим малко. Да си поиграе с нашите принцове.

— Ще му кажа!

Не можа да намери друга дума. Явно Гюлбахар не кротуваше и там, където беше изпратена. Откъде накъде една отхвърлена от падишаха хасеки ще си кореспондира със съпруга ѝ? Какво ли му пишеше? Какво ли ѝ отговаряше Ибрахим? „Какви ги въртиш и сучеш, Гюлбахар!“ Мърмореше си така, убедена, че това не е за добро. Никой по-добре от нея не познаваше тази жена. Като нищо кроеше нещо лошо. Не допускаше, че повелителят ще му разреши да имат такъв контакт. Гюлбахар и Ибрахим сигурно си пишеха тайно. Явно доверени хора носеха писмата и на двамата. Хатидже щеше да полудее от любопитство. А Хюрем знаеше за това тайно споразумение.

„Защо го прави? — запита се тя със стегната душа. — Защо Ибрахим не се отърве от Гюлбахар?“

Това бяха опасни игри, много опасни!

Вече със сигурност знаеше: Хюрем нямаше да позволи да продължат. Чакаше само деня. А като настъпеше този ден, всеки участник в тях щеше да увисне на въжето.

Вече в колата, изведнъж прошепна:

— Не, драга! Няма да стане!

Но червейчето на съмнението, пропълзяло веднъж в нея, вече я гризеше отвътре. Колко разпалено Хюрем оправдаваше заминаването на съпруга ѝ за Египет! Даже и да не му беше враг, ясно бе, че не го обичаше. Тогава защо изведнъж се загрижи толкова много за Садразам паша? Предположението, което ѝ хрумна, я уплаши още повече. Дали пък точно тя не беше внушила на падишаха идеята да изпрати великия везир да потушава бунта в Египет? И сигурно беше пуснала в ход най-изкусните думи на своето красноречие. Хатидже сякаш я чу да казва: „Мисля си, че Негово Величество моят султан желае да възложи тази работа на Ибрахим паша. Жалко, още е младоженец. А и Хатидже султан доста ще се разтревожи от такава новина“… След което е изпуснала една въздишка, впила е онези свои очи, които вземаха ума на батко ѝ, в неговите и не е забравила, разбира се, да прибави и лъчезарната си усмивка: „Но както винаги, господарят има право. Това е истината. Ибрахим паша ще отиде и ще потуши бунта. Ще уцели със стрелата си право в сърцето тези тук, които злословят, че не е достоен за везирството, и му копаят гроба“.

* * *

Вечерта Хатидже така и не се усети как го направи. Ибрахим се върна пак късно. Изглеждаше притеснен и замислен. Тя заговори направо:

— Както Хюрем хасеки ми каза…

Видя го как още като чу името, съпругът ѝ цял настръхна.

— …има една молба към теб.

— Тук ли дойде хасеки?

— Не. Аз ходих при нея. Каза: „Като изпраща отново писмо на Гюлбахар хатун, нека ѝ напише много поздрави и от мен“.

Лицето на Ибрахим се вкамени. „Знае! — това беше първата мисъл, която му дойде наум. — Проклетата червена глава знае!“

Но как? Толкова сигурен беше в човека, който отнасяше и донасяше писмата. Всъщност ако падишахът го попиташе, имаше готов отговор: „Имаше една-две молби за някои необходими на Негово Превъзходителство принца неща, както и за възпитателите“.

Но друго едно подозрение, което му се загнезди в главата, направо го хвърли в паника. Ами щом Хюрем знае, че си кореспондират, дали не се е докопала до писмата, дали не ги е прочела?

Вярно, и двамата си пишеха с шифър, но на всеки що-годе умен човек нямаше да му е нужно да си блъска главата по цели дни, за да се сети, че в израза: Докато съществува моето цвете, кой ти гледа магарешките тръни, та ако ще да са не един и два, а хиляда!, цветето е синът на Гюлбахар Мустафа, а магарешките тръни — принцовете на Хюрем.

Малко се поуспокои. Но веднага се присети, че тя му беше написала: Оня ден един човек ни прочете приказката за Шахмеран[39]. Да, нали не обичаме змията, врагове сме ѝ, ще ѝ смачкаме главата, но пак има някои шахмарани, които си спасяват живота“.

Боже господи, Боже господи! Вярно, той пък ѝ беше написал, че не трябва да слуша такива приказки, които прогонват съня, но… проклета жена! Замисляше даже да пусне змия в двореца, за да убие Хюрем и принцовете ѝ. Не, нямаше нужда от подобни неща. Ибрахим познаваше Сюлейман. Падишахът нямаше да погази правото. А правото беше на страната на Гюлбахаровия син. Колкото и много да обичаше Хюрем, той нямаше да отнеме правото на Мустафа и да го прехвърли върху най-големия от принцовете на Хюрем — Мехмед.

Настъпи мъртва тишина. Паргалъ не вдигна глава да я погледне. Цялото му внимание беше съсредоточено в ръцете, сякаш държеше нещо в тях.

„Пише си! Пише си писма с онази, проклетата от планините! — размисли се Хатидже. — Глупак. Вместо да се постарае да спечели благоразположението на Хюрем, се е повел по ума на Гюлбахар!“

— Пишеш си с нея, нали, Ибрахим?

Ибрахим кимна:

— Скъпа, жената ми писа веднъж да ми честити. И аз трябваше да ѝ отговоря и да ѝ благодаря. Ако пак се наложи да ѝ пиша, ще предам поздравите на хасеки.

Хатидже въздъхна:

— Нали знаеш отношението ми към Гюлбахар, не трябваше ли да ми кажеш, че е дошло писмо от нея? Не е ли попитала за мен, за валиде? Тази същата Гюлбахар, която — хайде, остави подаръците настрани! — не ми честити дори с един ред, сега кой знае защо се е замислила да ти пише на теб! Нещо не ми е ясно. Още повече не ми е ясно, защо ти ще трябва да ѝ отговаряш! А най не ми е ясно защо каза, че ако пак се наложи, ще ѝ предадеш за поздравите!

— Хатидже…

— Защо ми причиняваш това, Ибрахим? Въжето, по което играеш, е тънко. Няма да ви издържи и двамата!

— Въже ли? За бога, какви ги говориш?

— Мисля, че ме разбираш много добре! Въжето на властта е твърде тънко. Да не кажеш после, че не съм те предупредила. Няма да ви издържи двамата с Хюрем. Или тя ще падне, или ти! А аз не искам да те загубя! Не бих го понесла, няма да го понеса!

Ибрахим се втурна към разплаканата си жена да я успокоява.

— Откъде ги измисляш тези приказки? — с галещ тон ѝ заговори той. — Никой няма да пада. Не се бой!

Всъщност той се уплаши повече от жена си. Пак беше станал инструмент в ръцете на онази така наречена Гюлбахар. Не, трябваше да си го признае. Той самият беше потърсил това опасно съглашение от ревност към Хюрем. И се замоли: „Египет, скъпи Египет, бъди мой спасител!“.

Да, трябваше да бъде за известно време далече от столицата. Най-малко — далече от войната между Гюлбахар и Хюрем. Трябваше да намери някого, на когото да повери и Дилшад.

Разреши този проблем с две кесии пари. И една вечер се сбогува с дъщеря си там, в жълтата къща в Гюзелджехисар:

— Само не се плаши! — ѝ каза. — Ще се върна!

Следващият ден беше тридесети септември. Ибрахим отплува от столицата начело на десет бойни кораба, натоварени с петстотин еничари и две хиляди щурмоваци от Наказателната войска. Изправен на адмиралтейския мостик, той гледаше със замислен поглед силуета на чезнещия зад гърба им Истанбул. Не знаеше оставеният да го замества втори везир Айяз паша дали нямаше да го предаде. Ако не завършеше с успех този така наречен Ревизионен поход, като се върне, току-виж заварил на мястото си в Министерството на везирите новоназначения от падишаха Айяз.

Разбира се, ако можеше да се върне. И на Хатидже, и на Дилшад беше казал: „Като вихър ще отлетя, като вихър ще долетя!“, но не беше сигурен дали имаше път за завръщане.

* * *

След месец Ибрахим пристигна в Мармарис. Там реши да продължи по сушата.

Още като слезе от кораба, научи новината, че оня бандит Ахмед се е провъзгласил за император. И че подложил на сеч повече от хиляда османски войници. Това беше открит метеж. Избухналият в Египет пожар можеше да плъзне навред. Даваше си сметка, че Сюлейман го изпрати в тази пустиня, за да изпробва уменията му. „Няма изход, Паргалъ — каза си той още като научи новината. — Трябва да издържиш този изпит. Няма друг начин!“

LXIV

НА ПЪТ КЪМ ЕГИПЕТ, ДЕКЕМВРИ 1524 Г.

Как щеше да изкара барикадиралия се зад стените на Кайро Ахмед? С петстотин еничари ли?

Ибрахим стигна до пустините на Палестина и там си даде сметка, че не разполага с много време. Една вечер, когато му разпънаха шатрата върху студения пясък и той се загледа в звездите, приковани сякаш със златисто-сребърни гвоздеи в мрака на нощта, се случи чудо. Агамемнон!

Не беше ли нещо повече от чудо? Как точно сега му дойде наум за Троя? И той щеше да направи същото, което направи и Агамемнон. Щом Ахмед не отваряше портите към Кайро, Ибрахим пък щеше да вкара вътре дървения кон!

На сутринта, преди още пясъкът на пустинята да се затопли, планът му беше готов.

Тайно изпрати един от най-доверените си сержанти при Кадъзаде Мехмед бей, когото Ахмед паша назначи за свой велик везир. Сержантът успя някак си да се промъкне в Кайро оттам, където не даваха и птичка да прехвръкне и разпитваха кой откъде идва и накъде отива. Намери начин да стигне и до самия Мехмед бей.

— Донесох ти, бей, вест от Макбул Ибрахим паша, великия везир на султан Сюлейман хан, син на султан Селим, велика да е славата му, велико да е името му, велика да е силата му, а гневът му да няма граници!

Този човек знаеше, че Османлията нямаше да остави Ахмед паша да си развърта кончето. Всъщност, изглежда, беше започнал да служи на Ахмед от страх, че ще го убие. Показа накъде клони още преди сержантът да си довърши приказката. Вместо да тича по пътя на авантюрата и да остане без глава, за него най-доброто беше да се постави в услуга на Османската империя, а ето че възможността да го направи сега му дойде на крака.

— Казвай, тогава!

— Пашата каза: Ако Мехмед бей е същият Мехмед бей, с когото се познаваме, той е умен мъж. Попитай го, да видим, предан ли е той на своя благодетел, предател ли е? Дойде време да се доказва преданост към османската държава, а главите на предателите да се секат. Кажи на бея, че отплатата за вярна служба не се забравя и на този, и на онзи свят. Ако ли не, ако е на страната на предателя Ахмед, той си знае. Към едната глава ще прибавим и още една, така ще се върнем в столицата.

Притиснатият велик везир шепнешком се закле във вярност. Задейства се по замисъла на Ибрахим паша. Намери начин да напъха в банята на Кайро сто от своите най-верни хора още преди Ахмед паша да излезе от двореца си и да тръгне да се къпе в нея. Налетяха на вероломния паша при курната и още там му отсякоха главата.

LXV

АТ МЕЙДАНЪ, ДВОРЕЦЪТ НА ИБРАХИМ ПАША

МАРТ 1525 Г.

В началото на февруари състоянието на Небиле се влоши. Като забеляза как акушерките си шушукат покрай нея, Хатидже направо полудя.

— Какво има? Нещо лошо ли е?

Едва я укротиха.

През тези напрегнати дни се държеше като смахната. Забравяше, че самата тя е бременна, тичаше, подскачаше по стълбите и на слизане, и на изкачване. За секунда не оставяше момичето само. Мобилизира цяла армия от акушерки и лекари, но въпреки това не намираше покой. Чуваше как зад вратите прислужниците си шушукаха: „Не мога да разбера Небиле ли ще ражда, госпожа султанката ли?“, но нищо не им казваше. Прави бяха, само че не беше по силите ѝ да се спре. Като я съветваха: „Султанке, не е правилно да се движите толкова много. Ако не мислите за себе си, помислете поне за детето в корема ви!“, тя се заседяваше за по час-два. Чуеше ли от коридора разтревожени гласове, пак изхвърчаваше.

— Какво има? На Небиле ли ѝ стана нещо? Водите ли ѝ изтекоха?

Най-сетне Небиле роди живо и здраво момиченце.

Боже господи! Толкова малко същество, същинска фея!

— От фея може да се роди само фея! — целуна Хатидже все още отпадналата Небиле.

Постави на врата ѝ огромна огърлица. Под процеждащите се през прозореца лъчи на февруарското слънце върху гръдта на Небиле запламтяха червените отблясъци на пет големи колкото нокътя на палеца ѝ рубина, разположени между два реда бисери.

Момичето нямаше още сили да говори, но успя да пророни:

— Султанчице! Ти знаеш какво име да дадеш на дъщеря ми!

Усмивката на Хатидже красноречиво ѝ отговори: „Разбира се, че знам!“ Това беше техният дълг, който трябваше да изпълнят и двете. Прегърна бебето, което известяваше с ужасна врява из целия дворец своето раждане, и го вдигна нагоре:

— Добре дошла, Джевахир! Благодат донесе, ангел мой! Самодива моя…

Дали момиченцето се изненада, не се знае, но изведнъж млъкна. Размърда пръстчетата си, опита се да хване Хатидже за носа.

— Джевахир… — промълви Небиле, без да вдигне глава от възглавницата. — Завърна се от рая!

Хатидже не знаеше къде да се дене от радост. И момче да беше родила Небиле, пак щеше да го целуне и да го вдигне над главата си. Но момичето беше друго нещо. За двете раждането на момиче имаше скрит, очакван смисъл, макар че не говореха за него, не споменаваха и дума. Малко ли молитви беше отправяла за Небиле да си роди момиченце?

Постави Джевахир в прегръдките на майка ѝ и се втурна към покоите си. Моментално се просна върху седждето си. Направи благодарствен намаз. Благодари на Аллах, че е закрилял Небиле и че е изпратил в обятията ѝ една малка фея от рая. Накрая от дън душа проплака: „Спаси и мен, и моето бебе! Позволи ми да му дам един син!“.

Всяка седмица изпращаше писмо до Ибрахим. Всъщност пишеше му всеки ден, прибираше го и в деня, когато вестоносецът на двореца тръгваше на път, тя му ги даваше всичките накуп. Така че Ибрахим получаваше в един момент наведнъж по двадесет и пет писма от нея.

Дали ги четеше всичките? Толкова много?

В повечето случаи Ибрахим им отговаряше с едно-единствено писмо от по четири-пет реда. Хатидже не се разстройваше. Да не би съпругът ѝ, затрупан от толкова много работа, да имаше време да седне и да ѝ пише по цели страници писма? И да имаше, щеше ли да пише? Не знаеше.

В първите си писма Хатидже го питаше как е, информираше го за себе си и за двореца, разказваше му как копнее за него.

Не знам днес кой ден е, откакто замина. Колко лошо! Ако знаех на коя дата ще си дойдеш, щях да броя дните от нея, отзад напред, но нали не я знам. И аз смятам минута по минута, час по час, ден след ден.

Ибрахим беше започнал първото си писмо така: Днес е осми януари. Тук денем е много горещо. А нощите са ледени. Дори звездите замръзват.

Следващите писма на Хатидже също бяха изпълнени с любов и копнеж. Написа на мъжа си колко е пораснало бебето в корема ѝ. Неговите отговори обаче приличаха на войнишки рапорт:

Получих писмото ти. Добре съм. Не се притеснявай за мен. Оставихме Дамаск зад гърба си. Напредваме към Палестина. Войската отсега трепери от страх пред пустинята.

В същия страх изпадна и Хатидже. Пустинята! Пясъците, които изгарят хората, които ги поглъщат целите. Пясъчните бури. Ами ако го връхлети някакво бедствие… Ами ако изгуби пътищата… Ами ако се разболее…

Отиде си в стаята. Вдигна капака на раклата. Започна да брои резките, които дълбаеше от вътрешната му страна. После резките заподскачаха пред очите ѝ. Отказа се. Ето на, бяха изминали цели месеци.

Тя продължаваше да пише и изпраща все в същия порядък, но дълго време от Ибрахим не дойде писмо.

Отначало не се трогна. Ех, работата му е много и тежка, с това потисна копнежа. Изминаха още три дни. Седмица. Още десет дни. Вече не можеше да се отърси от нарасналите подозрения. „Един ред! — изплакваше тя на Небиле тревогата си. — Толкова ли няма време моят паша за две думи: „Добре съм. Не се притеснявай!“. Хайде, през деня както и да е. Но през нощта… Напиши го през нощта. Не, не, разсеян е!“

Хатидже се мъчеше да докара от девет кладенци вода, за да намери някакво оправдание, но в ума ѝ се закотви една дума: „Нощта!“. Какво правеше Ибрахим нощно време? Беше се наслушала за легендарната красота на арабските момичета. С очите си ги беше виждала и в харема. Дали не се е заплеснал по онези красавици и да е забравил своята Хатидже?

А пък откакто една нощ сънува как една увита в тюлове арабка танцува пред съпруга ѝ, врящото в нея подозрение стана непоносимо. Още щом се събуди, седна и написа:

Никаква съвест ли няма в нашия ефенди? Няма ли капка милост към съпругата си, която изгаря тук от копнеж? Защо се скъпите да ми напишете поне един ред за вашето здраве? Или нямате възможност да пишете заради приятно прекарваното с арабските красавици време? Ах, безсъвестни… Кажете поне на някого да ни напише вести как сте със здравето.

Не пропусна в края на писмото да капне и една сълза. Очерта изсъхналото петно с мастило, а до него кацна и забележката: Капчица от бисерите, които отрониха очите на вашата Хатидже от копнеж по вас.

Този път отговорът не закъсня. Не мина и месец, когато ѝ донесоха писмото от Ибрахим:

Моя Хатидже, бисер на моята душа… Цвете мое…. Как би могъл Паргалъ да вдъхне аромата на друга роза, освен теб?

Толкова бе написал. Нищо повече.

Въпреки тези няколко сладки думи, Хатидже беше убедена, че нещо се е променило. Душата ѝ не я теглеше да ходи до двореца, за да провери дали не е пристигнала някаква вест за него. Забелязваше, че необяснимо защо просто не ѝ се искаше да се среща с Хюрем. Защото всеки път, когато се виждаше с нея, се притесняваше, че трябва да отговаря пред себе си на въпроса: „Мога ли да бъда приятел с някого, който е враг на съпруга ми?“. И защото всеки път си даваше сметка, че не знаеше отговора. А си даваше сметка и за това, че имаше един-единствен отговор: „Не мога да бъда приятел с врага на съпруга ми. Не е редно“.

* * *

Един ден се случи нещо, което изобщо не желаеше. Без никакво известие пристигна Хюрем. И двете си изиграха ролите добре.

Хатидже я посрещна още в подножието на стълбището.

— За бога! — викна Хюрем. — Какво търсиш на стъпалата в това състояние?

Поговориха си за туй-онуй. Хюрем попита дали е получавала вести от Ибрахим паша. А тя я излъга:

— О, да! Всяка седмица!

Хюрем, разбира се, знаеше, че не е получавала. И ни в клин, ни в ръкав каза:

— И аз снощи попитах Негово Величество моя султан дали Садразам паша е стигнал до Египет. „Много мина, малко остана“ — каза господарят. Не можеше да се нахвали с успехите му. „За награда изпратихме на нашия зет един арабски кон“, така заповядал. Струвал двеста хиляди златни дуката. Написал му и бележка: „Зетко паша, като се завърнеш, ще се качиш на него“.

Хатидже се развълнува:

— Ибрахим няма ли да остава още?

— Аз така разбрах. Затова дойдох днес да те зарадвам. — След кратка пауза: — Но Садразам паша, естествено, ти е писал за тези неща.

И крадешком погледна към Хатидже.

— Ами… — смънка тя. — Съвсем накратко. Нали знаеш, малко говори, малко пише.

Хюрем разбра. Ибрахим не пишеше на жена си нищо от истината.

Продължиха мълчаливо да бодат и вадят иглите си в гергефите. Изтеглиха конците. Хюрем отряза своя конец с малка ножичка с позлатени връхчета. Хатидже го откъсна със зъби, така както правеше от дете.

— Хатидже?

„Ей сега ще излезе наяве истинският повод за посещението ѝ!“ — помисли си Хатидже.

— Моля?

— Искам да те попитам нещо. Ние с теб си приличаме много. Горди сме. Не понасяме несправедливостите. Влюбени сме. И най-важното, не премятаме насам-натам думите си, направо си казваме каквото имаме за казване.

Дали наистина беше така? Кимна в знак на съгласие.

— Убедена съм, че ще отговориш на въпроса ми така, както го мислиш и чувстваш в душата си.

— Олеле! — опита се Хатидже с усмивка да обърне нещата на шега. — Никога не съм те виждала толкова сериозна.

Хюрем остави ръкоделието си и я погледна много внимателно.

— Въпросът ми е следният: Може ли по-малкият да върви преди по-големия? Или казано обратно: По-големият може ли да остава зад по-малкия?

Това пък какво беше?

— Но това не е въпрос, ами нещо като гатанка! По-малкият от по-големия…

— Права си. Нещо се обърках. Искам да кажа, по-големият има права, защото е по-голям, а по-малкият се ощетява, защото е по-малък, така ли?

„Оооо!“ — рече си Хатидже. Веднага ѝ разшифрова мисълта. Опитваше се да каже: на кого по право се пада тронът — на Мустафа или на Мехмед.

— Ами… — опита се да се престори, че не я е разбрала ясно. — Предимство има по-големият точно защото е по-голям.

— Хатидже! Не ме разочаровай. Много добре знаеш какво искам да кажа.

— Не е ли по-добре по въпросите на правото и писаните закони да питаш падишаха?

— Не мога да го питам за това!

Още не сваляше очи от нея. Приближи се още малко и прошепна:

— Ако ти беше на моето място, щеше ли да оставиш на друг, по-голям, правата на това, дето ти е на път — посочи щръкналия ѝ корем — само защото е по-малко от него?

— Законът, повелята на традицията….

— Остави сега закона и традицията. Може ли една майка да предостави това, което се полага на детето ѝ, на нечие друго дете?

Хатидже загуби търпение:

— Аз мога ли да схвана въпроса ти така: Кой трябва да бъде престолонаследникът на Османската империя — синът на Гюлбахар или твоят? Правилно ли съм те разбрала?

Хюрем ѝ се усмихна:

— Виж! Права бях. Каза си го без увъртане. Ами отговорът?

Дълго мълчаха. Гледаха се очи в очи, без да мигнат. Най-накрая Хатидже тихо отрони:

— Отговорът не е по моите възможности.

— А по чии? На онази жена ли?

Хатидже завъртя глава на две страни:

— На двете майки.

— Моят отговор е ясен. Ще ме укориш ли, ако кажа, че нямам ни най-малко намерение да пренебрегвам правата на моя принц само защото се е родил след нейния?

— Има ли значение дали ще те укорявам или не?

— Да!

— Защо?

— Имам нужда от подкрепа. Ти най-добре знаеш каква змия е онази жена… После… после…

— Да? Какво още?

Хюрем внезапно вирна глава.

— Като си дойде Садразам паша… кажи му… — млъкна и се взря в очите ѝ. — Очакваме да застане на наша страна, а не на нейна. И не признаваме никакви права и закони. Това да не са Божиите заповеди! Нека да напише нови такива.

Хатидже не повярва на ушите си. Хюрем беше повела война с извадена сабя. Нямаше скрито-покрито. Имаше нужда от Ибрахим. Ако съпругът ѝ вземеше нейната страна, тя беше приятел, ако останеше верен на установения ред, ставаше враг. Толкоз. Изтръпна. Обзе я усещането, че лятното слънце, огряло цялата стая, внезапно помръкна и небето се покри с черни облаци.

— И правото трябва да защитава мен — продължи да цеди през зъби Хюрем, — и законът. Няма да оставя Гюлбахар да наследи трона само защото е била преди мен и защото е родила преди мен. Аз съм тук. Плътно до коляното на Негово Величество султана. А тя, къде е тя? Няма я. Изгонена е. На заточение.

— Но… — опита се да измънка нещо Хатидже, Хюрем обаче я прекъсна:

— Аз го обичам. Дарявам му щастие. Ще се намери ли в цялата Османска империя поне едно божие създание, което да каже, че и повелителят не ни обича?

Хатидже кимна с глава в смисъл на „не“. Защото наистина нямаше. Брат ѝ още беше безпаметно влюбен в Хюрем.

— Дадох на господаря два принца и една султанка. — Погали корема си с длан. — И още едно е на път…

Хатидже се изуми, очите ѝ се ококориха.

— Какво? Боже господи! Много се радвам, Хюрем!

А наум си каза: „Пак ли?“. Тази жена раждаше всяка година, а тя не беше родила още първото си дете. Никак не минаваха тези девет месеца!

— Кажи на Садразам паша само да не се пречка на Хюрем. „Бъдете двамата като едно цяло — така му кажи. — Градете бъдещето на Османската империя след Негово Величество падишаха.“

— Хюрем! — не се сдържа да я укори. — Брат ми султанът все още си е жив и здрав. Аллах да му дава дълъг живот!

— Амин!

Внезапно скочи.

— Ние да си тръгваме вече. Утрешният ден трябва да се спечели от днес. — И се усмихна, като че ли не тя беше изрекла тези плашещи думи. Хвана в дланите си лицето на Хатидже. — Казахме си каквото трябваше. Останалото той да го реши. Приятелството на Хюрем хасеки или…

Не продължи. Защото по-нататък беше ясно.

— Вражда ли?

Пак смени темата:

— А и ти не се бави, моя красива султанке…

И си тръгна така бързо, както и дойде, оставяйки Хатидже загледана подире ѝ.

Заболя я главата. Не очакваше такава атака. Това беше обявяване на война. Хюрем искаше падишахът да направи престолонаследник най-големия ѝ син Мехмед, въпреки че правата принадлежаха на Мустафа. И очакваше Ибрахим да я подкрепи в това. Ако го направи, чудесно, ако не го направи, той да си му мисли! Така казваше.

Приятел с Хюрем или враг…

Какво ли щеше да избере съпругът ѝ?

А вечерта Хатидже подложи на разпит самата себе си: „Ами ти? Ти какво предпочиташ? Приятелството или враждата?“

Не отговори на въпроса, но знаеше какво избра за себе си. Мразеше Гюлбахар. Вероятно заради нея така и не можа да почувства капчица топлота към племенника си Мустафа. Щеше да избере приятелството.

* * *

Направи така, както ѝ каза Хюрем. Не се забави. Една нощ се преви от остри болки в слабините и викна:

— Майко!

Небиле и акушерките веднага се разтичаха. Съобщиха и на Хафза султан, и на Хюрем, че Хатидже султан ражда.

Роди, преди да се съмне.

— Какво? Какво е? — промълви.

— Радостна вест, султанчице! — отвърна ѝ Небиле. — Син си имаш!

Слава богу! Молитвите ѝ отново бяха чути. Като се върнеше Ибрахим, тя щеше да му подаде в ръцете техния син. Но всички бяха изумени. Главната акушерка го заяви открито:

— Такова раждане не бях виждала! Колко издръжлива, колко здрава била Хатидже султан! Ами че тя не викна дори веднъж!

Така беше постъпила. Преглътна болките си, преглътна и виковете си.

Засмя се на изумлението им. Какво толкова имаше за учудване? Нямаше да издържи на едни родилни болки ли такава жена като нея, орисана да броди по брега на смъртта безброй пъти, да се сгромолясва в бездънни мрачини, да изправя гърди срещу незарастващи рани и страдания?

Хафза султан и Хюрем дотичаха презглава. Хюрем се държа така, сякаш въобще не беше изредила онези думи. Не пусна от ръцете си сина ѝ.

Батко ѝ дойде след вечерната молитва, когато бебето вече беше заспало.

Той го взе на ръце и дълго се взира в него. Накрая се произнесе:

— То прилича на нас! От Паргалъ е взело само очите.

„И това е достатъчно“ — каза си наум Хатидже.

— Щом нашият зет пашата е пожелал ние да му дадем името, така и ще направим! — каза султан Сюлейман. Прочете молитва в ухото на племенника си и три пъти му произнесе името:

— Мехмед шах! Мехмед шах! Мехмед шах!

Оставяйки го в ръцете на Хатидже, изрече и друга молитва:

— Да расте жив и здрав за радост на майка си и баща си! Да бъде победоносец като моя дядо Мехмед хан!

LXVI

КАЙРО, МАЙ 1525 Г.

Оставиха зад гърба си и Газа. За Ибрахим краят на пътя вече наближаваше. Един ден, когато прекосяваше танцуващите в маранята под палещите лъчи на пустинното слънце безкрайни пясъци, той видя Голямата пирамида. В душата му изригна буря от възторг. Слезе от коня. Просна се ничком върху нажежения пясък, изпълнен с благодарност: „Господи! Още веднъж повярвах, че съм твоят избраник! Ти ме свали от дървения кон и ме качи на тези жребци. Ти ми взе дървения меч и ми постави в ръцете богато инкрустирани със скъпоценности ятагани. Ти ме поведе по пътищата на Александър Македонски, римляните Цезар и Марк Антоний. Моля те, позволи ми да си свърша работата така, че в тази страна на фараони наред с техните имена да се прославя и моето име! Докато свят светува!“.

В Кайро влезе като победоносен военачалник. Населението посрещна с рози османския паша, който ги освободи от краткия, но кървав режим на жестокия Ахмед. Той прочисти останалите бунтовници. Създаде съдилища и предаде на избраните от народа съдии арабските шейхове, които подкрепяха Ахмед. Отдели виновните от невинните. Така и не се трогна от сърцераздирателните молитви на виновниците за милост, нито от богатствата, които просваха в краката му.

— Абе, злодеи! — кипна от гняв. — За какъв вземате нас, великия везир на световния владетел Негово Величество султан Сюлейман, който притежава съкровищниците на цял свят, та сте тръгнали рушвети от злато и елмази да ни давате! Вашите богатства не стигат да купите не само великия везир на най-великия ни господар, ами дори и един гол и бос негов прислужник!

Из цяло Кайро като небесна гръмотевица се разнесоха гласът на Ибрахим и писъците на бунтовниците. На издигнатите покрай пътищата бесилки безжизнените тела на престъпниците се люляха три дни и три нощи.

Въстанието беше премазано, правосъдието — изцяло гарантирано, настъпило бе времето да се възстанови от основи разпердушиненият от предателите ред. И той направи такива неща, че славата и блясъкът му заля с радост не само улиците на Кайро, ами дори и трапезата на бедняците в столицата.

На всички вдовици и сираци осигури по списък месечна издръжка. Помилва и пусна на свобода де къде осъдени за неизплатени заеми имаше по затворите, а дълговете им плати от хазната. Отдели голям дял средства от бюджета за образованието на бедните деца. Със собствени пари възстанови джамията на египетския завоевател Амр Ибнил Ас. Намали високите данъци.

Когато приключи с всичките тези работи, бяха изминали вече два месеца и два дни, откакто пристигна в Кайро. Докара и назначи за управител на Египет правителя на Дамаск Хадъм Сюлейман паша.

Денем тичаше на вси страни, отзоваваше се на всеки, който казваше, че е натясно. Беше уморен, беше съсипан. Но не можеше да заспи. Страхуваше се да спи. Откакто дойде в Кайро, нещо му стана. Присънваха му се странни неща, някакво момиче все му подаваше златната корона на фараоните.

„Клеопатра!“

Можеше да се закълне. Тя беше! Красавицата, която сънуваше.

„Ибрахим! Ето я трихилядолетната корона на Египет. Тя вече е твоя!“

Даже и насън Ибрахим се виждаше недостижим.

„Ти не я ли даде на Цезар, а я обеща на Марк Антоний?“

„Да! Но никой не я заслужи така, както ти. По тези земи никой след фараоните не е направил това, което направи ти. Ти стана синът на Нил. Сине на Орус, приеми короната и трона. Те са твои!“

Изведнъж я виждаше съвсем гола пред себе си. Бавно-бавно се приближаваше към него. Устните им почти се допираха.

Мили боже, внезапно Клеопатра се превръщаше в Карадут. Короната блестеше в нейните ръце. „Вземи я! — казваше му Мюнире. — Нали искаше корона на главата си? Ето ти корона. Вземи я! Твоя е вече!“

Ибрахим искаше да избяга. Не можеше. Короната го притегляше с непреодолима сила. Той се приближаваше, а Карадут се отдръпваше. Мюнире се смееше като луда. Заливаше се в ужасен смях.

„Какво чакаш, Паргалъ? Виж, ето я короната, тук е. Вземи си я!“

И тъкмо да сграбчи короната…

Велики боже! Карадут се преобразяваше в огромна змия. В огромна кобра, втренчена в него, с вдигната глава.

Ибрахим се събуждаше облян в студена пот. Реши, че може би ще се отърве, ако се премести от Кайро в Александрия, но съновидението не го остави на мира и там.

Кобрата пак го хипнотизираше с ледените си очи. За пръв път ѝ видя корема. Колко е издут, си помисли насън. Като че ли… Като че ли…

„Проклета да си!“ — изкрещя и скочи от леглото, щом змията протегна към него раздвоения си език. В столицата нещо става! Враговете ми ни нападат!

Беше в това състояние под влияние на съня, когато му съобщиха, че Селман Реис е пристигнал от столицата с един боен кораб. Страхуваше се. Дали му се беше причуло Сюлейман да казва: „Ако не сме завоевателите на Египет, завоеватели сме на сърцата!“. Да не се беше разгневил, че не споменаваше неговото име?

Слезе направо на пристанището. Капитанът поздрави великия везир както подобава, извади от пазвата си едно руло, целуна го и го допря до главата си.

Послание от султан Сюлейман!

Само писмото на владетеля се целуваше и слагаше на глава.

„Ето! — каза си Ибрахим. — Тук е написано моето бъдеще!“

Отвори посланието със страх.

Паша…

Прав излезе. Сюлейман се обръщаше към него само с едно сухо „паша“. Нямаше Ибрахим, нито Паргалъ, нито пък зетко! Със свито от страх сърце продължи да чете:

От месеци си надалече. Първо чакаш вест от съпругата си, естествено. Дръж се сега Паргалъ, да не паднеш! Роди ти се син като звезда! Казал си повелителят да му даде името. Така и направихме. Нарекохме го Мехмед шах. Да расте с името си! И Хатидже, и синът ти са добре!

Ибрахим почувства как тревогата, която беше притиснала сърцето му като менгеме, се разсея за миг. Знаеше, че не раждането на син породи радостта и спокойствието в душата му. Разбра, че не е загубил вниманието и обичта на падишаха към него, това го зарадва много по-силно.

Зетко паша… — Ето че най-сетне Сюлейман го беше написал. — Липсата ти в столицата се усеща по-силно от всякога. Мелодиите на твоята цигулка звучат в ушите ни. Тук има прекалено затъжени за теб. И ние сме сред тях. Взираме се в пътя ти, в думите ти, в ума ти...

Само това му беше достатъчно, за да изпадне във възторг. Всичко беше наред. Сюлейман пак го беше нарекъл „зетко паша“. Написал му беше, че се е затъжил за него. По-нататък можеше и да не чете, но го прочете.

…Може би си казваш: аз тук зачеркнах от списъците предателя Ахмед, но се питаш какво ли прави повелителят с жестокия Ферхад?…

Какво ли можеше да става с Ферхад паша? Той си имаше здрав стожер. Женен беше за по-голямата сестра на падишаха, заварената сестра на Хатидже — Бейхан султан.

…Решихме, че може би зет ни Ферхад ще поумнее, ще се усмири, ще спре да пролива кръв без повод и причина, ще се откаже да наказва с изтезания, затова го смъкнахме от поста му на везир и го направихме управител на Семендере[40]…

„Охо!“ — наостри вниманието си Ибрахим. Падишахът беше свалил този човек от коня, за да го качи на осел.

…Но не си взе поука. Не ни остави друга възможност. Който нанася вреди на държавата, няма как да се отърве от наказанието само защото е зет. Тези дни Хатидже и Хюрем ханъм се опитват да утешават овдовялата Бейхан султан. Но така или иначе не смятаме, че се е разстроила кой знае колко…

Значи това му подсказваше сънят.

Значи това, че го питаше как е, думите за липсата му и похвалите бяха чисто и просто само поводът. Истинската цел на посланието, което държеше в ръцете си, беше точно тази новина.

„Виж накъде изби сънят ни! — обвиха го облаците на тревогата. — Внимавай къде стъпваш, Паргалъ! Да си зет не значи, че главата ти няма да падне!“ Какво друго беше това, ако не предупреждение?

В края на посланието си падишахът пишеше: Връщай се вече! Явно се опасяваше авторитетът, на който се радваше Ибрахим в Египет, да не му вземе акъла и да го доведе до лоши последствия. Страхуваше се богатствата на Египет, великолепието и могъществото, с което разполагаше самостоятелно, да не завъртят главата и на Ибрахим.

Нави рулото с посланието, целуна го пак и го допря до челото.

— Да направим каквото трябва, Реис! — каза. — Повелителят иска да се връщаме.

Капитанът се засмя. Ибрахим така и не разбра защо. Защо се смееше този човек? Нима беше забравил, че се намира пред великия везир?

Обърна се към кораба зад гърба си. Едва сега видя прекрасното нещо, което сваляха по направения дървен мост между палубата на кораба и пристанището.

— Един арабски кон! — му каза Селман Реис. — Струва двеста хиляди златни дуката. „Достоен е за моя зет пашата!“ — така каза повелителят и го изпрати.

Господи! Такова нещо Ибрахим не беше виждал. Конят блестеше под палещото египетско слънце. Беше впрегнат в цялата сбруя. Инкрустирана със сърма, сребро и злато. Точно по средата на челото, между двете уши — аленочервено перо с прикрепен изумруд.

Ибрахим моментално се озова при коня. Не можеше да повярва. Всяка фибра на този кон трептеше. В един момент се освободи и се изправи на задните си крака. Четирима войници му опънаха юздите и той изцвили раздразнено.

— Оставете го!

— Ваше Превъзходителство паша!

— Пуснете му юздите!

Конят погледна косо с черните си очи човека, който го галеше по врата, по гривата. Подуши го. С предния си десен крак зачатка по пристанището.

Без да спира да го гали, Ибрахим попита:

— Имаш ли си име?

Отговори му един от войниците:

— Карабарут! По време на пътуването не допусна никого при себе си. Изрита двама от нашите и сега са на легло. Единият още е със счупени прешлени, така си лежи. Ние решихме да го кръстим Карабарут!

Ибрахим си каза: „Не! Той вече се казва Буцефал. Това е конят на Александър Македонски!“ Спомни си дървеното конче в Парга. И то се казваше Буцефал. А сега Господ му изпрати истинския. Наведе се към него и му прошепна:

— Буцефал!

Конят изправи уши. Обърна се и пак го погледна. Изпръхтя през ноздрите си с все сила. Въпреки протестите на войниците, Ибрахим пъхна левия си крак в обработеното със злато сребърно стреме, вдигна се, прехвърли дясното си бедро над екипировката на коня и се настани върху обработеното със скъпоценни камъни и филигранни плетеници седло.

Мили боже!

Очите му се заслепиха от надписа върху топката на седлото, изписан с миниатюрни бисерчета:

На завоевателя на сърца…

LXVII

ДВОРЕЦЪТ НА ИБРАХИМ ПАША

НОЕМВРИ 1526 Г.

Ибрахим се завърна след единадесет месеца съвършено променен. Хатидже живя цяла година с надеждата, че ще се оправи, но нищо не беше както преди. Просто нямаше как да стане. Защото Ибрахим не се спираше. Някои нощи оставаше в двореца. „Повелителят не ме пусна“ — ѝ казваше. Много често отсъстваше и за проверки на армията. На два пъти изчезна — и ни вест, ни кост. След което научи от брат си, че е бил отсреща, в Гюзелджехисар.

— Че каква работа има в крепостта?

— Хатидже, няма да седнем да разпитваме Садразам паша какво е правил там. Има си, разбира се, някакъв повод. Ти се занимавай с Мехмед шах.

Един-два пъти се опита да му се оплаче:

— Паша, ние се затъжаваме за вас дори и когато сте в столицата.

— Права си, моя Хатидже, но докато този неверник Карл Пети се стяга да хвърли срещу нас цяла Европа, за нас няма мир и покой.

За Египет Ибрахим отлетя като вятър и се върна като вятър — точно така, както го беше казал. Сега обаче беше във вихъра си.

Сякаш за Египет бе заминал Ибрахим, а се бе върнал някой друг.

Хатидже едва успя да намери време, за да му разкаже за посещението на Хюрем. Като сподели, че се е уплашила от думите ѝ, съпругът ѝ отговори:

— Не се бой! Хасеки има право. Иска да застанем на нейна страна. Докато тя е с господаря, нашето място е ясно.

— Значи ще ѝ помогнеш по онзи въпрос?

— Хатидже, мястото на Ибрахим е там, където е Негово Величество падишахът.

Тя веднага изтича при Хюрем с надеждата, че ще я зарадва, като ѝ сподели какво е казал Ибрахим. Но отговорът ѝ я разтърси:

— Какво да ти кажа, Хатидже. Негова си работа! Отсега нататък всеки да си върви по пътя.

— Но той…

— Ето че е определил ясно мястото си.

— Не се ли радваш? Той казва, че е на страната на повелителя. Това…

— Да стои на страната на падишаха си е негово задължение. А да стои на наша страна е съвсем друго нещо.

Едва тогава разбра, че дори батко ѝ да обяви за престолонаследник не нейния син — принц Мехмед, а сина на Гюлбахар — Мустафа, Хюрем нямаше да се откаже от борбата.

В името на тази цел тя беше заложила главата си. И който се опиташе да я спре, вече ѝ ставаше враг. Ибрахим си е Ибрахим, падишахът — падишах, светът — свят.

Това го знаеше единствена Хатидже! И никой друг!

* * *

Не беше изминала и година, откакто султан Сюлейман взе на ръце Ибрахимовия син и му прошепна в ухото „Мехмед шах“, когато отново тръгна на поход. Заедно с Ибрахим и неговия Буцефал. Конят, който за всеки друг беше Карабарут.

Този път Хатидже не остана без вести. Падишахът пишеше на Хюрем много често, а Ибрахим — на Хатидже. В писмата на Сюлейман имаше и стихове, посветени на Хюрем, под които той се подписваше като Мухиби. А Хюрем пък отвръщаше на Сюлейман: Как само горя от любов, как само чезна от копнеж, същинска роза пресушена.

Знаеше го, защото тя ги четеше на Хатидже.

А ето какво представляваха писмата на Ибрахим: Как си? Аз съм добре. Не се тревожи. Целуни Мехмед шах от мен!

Разказваше ѝ още и за местата, през които са минали, за построените мостове, за превзетите крепости, за падишаха — колко много го обича и как го хвали, а другите паши как му завиждат и как от завист направо полудяват.

Хюрем не знаеше тези неща. Защото Хатидже не ѝ ги четеше.

Новините за победите пристигаха една след друга:

Имперската армия излезе на Дунав. Спахиите си поят конете в Дунава.

Унгарската пуста е премазана от край до край.

Нека да се знае радостната новина: Ибрахим паша превзе крепостта Петерварадин.

Сюлейман хан и унгарският крал Лайош, застанал начело на кръстоносците, които неверникът Карл Пети хвърли срещу нас, излязоха един срещу друг в равнината край Мохач.

Великият везир и зет Ибрахим паша забеляза навреме и съсече всичките четиридесет рицари кръстоносци, които се опитаха да проникнат в шатрата на повелителя и да го убият.

Победа! Победа!... Само за два часа Сюлейман хан унищожи унгарската армия от кръстоносци. А на онези, които успяха да се спасят чрез бягство, блатата край Мохач не им простиха. Те погълнаха Крал Лайош и неговите рицари заедно с тежките им брони и бронирани коне.

Имперската армия напредва към Будин[41].

Получихме съобщение, че вдовицата на крал Лайош и сестра на Карл — кралица Мария, е избягала от Будин.

От Пеща, която е на другия бряг, дойдоха делегации да молят за милост. Победоносецът, завоевателят на Будин, Негово Величество падишахът, заповяда да не се посяга на войниците, на живота, на имуществото и великият везир Ибрахим паша влезе в Буда. Населението посрещна нашия повелител с рози и карамфили.

Господарят си направи намаза по случай Курбан Байрям в Будин, в голямата катедрала, превърната в джамия. Поздравленията по случай празника приемаше в двореца на крал Лайош. На унгарския престол постави войводата на Ердем — Запольо.

Падишахът издаде заповед имперската армия да започне подготовка за завръщане.

Падишахът победител и армията победителка са в София…

Повелителят пристигна в Одрин.

По-нататък Хатидже изобщо не я интересуваше. Не я интересуваше дори и от самото начало. Замина не нейният Ибрахим. Този, който се завръщаше, пак нямаше да бъде той.

Ибрахим имаше някаква тайна. А може би и много повече от една. Тайни, които го задушаваха, потискаха, плашеха. Хатидже вече беше дълбоко убедена, че те не бяха държавни, както се оправдаваше мъжът ѝ.

Знаеше, че брат ѝ е оставил войската си да превземе още няколко крепости, а самият той е избързал да тръгне на път, защото Хюрем му беше написала: Връщай се!

Султане на моето сърце, едничък татко на моите принцове и на малката султанка, смилете се над вашата робиня, която не може да понася повече вашето отсъствие. Всеки изтекъл без господаря ден се превръща в отрова за вашата Хюрем. Моето легло, същинска розова градина, щом сте при мен, е обрасло с бурени. Моля нашия господар… Моля…

Хатидже беше писала само два пъти за пакостите на Мехмед шах. И толкоз.

„Трябва да разгадаеш тайната на Гюзелджехисар!“ — ѝ повеляваше вътрешният глас. Но Хатидже се страхуваше да го направи. Предчувстваше, че в мига, когато я разкрие, всякаква връзка помежду им щеше да прекъсне. А предчувствията ѝ никога не я лъжеха.

За пръв път след толкова години в съня ѝ се появи Пойният славей. Усмихваше ѝ се. Казваше ѝ: „Не тъжи!“.

Хатидже копнееше за него. И то — до полуда.

* * *

Столицата вреше и кипеше, дворецът жужеше.

От всеки и навсякъде се говореше за Ибрахим.

И да му се ядосваше Хатидже, и да му се сърдеше, в края на краищата той беше нейният съпруг. Бащата на децата ѝ. Проклинаше онова, което се мълвеше за Ибрахим. Сякаш прякорите Европееца, Любимеца, Зетя му бяха малко, та сега населението започна да го нарича и „пашата със статуите“.

Дори Хюрем, при която отиде на посещение, изглеждаше разстроена.

— Знам — изпъшка тя, — много е дразнещо, Хатидже, но между нас да си остане, хората са прави.

Разбира се, че бяха прави. Защо му трябваше да монтира онези статуи на Ат мейданъ?

След като се завърна от Будин, Ибрахим ѝ беше разказал надълго и нашироко за паметниците, които той наричаше статуи. Беше толкова прехласнат по тях, че в един момент Хатидже дори се усъмни: „Дали мъжът ми не се е отвърнал от исляма? Номера ли ми прави?“ Защото не помнеше дотогава да е разговарял с нея за нещо друго така разпалено и толкова дълго.

— Ще ги видиш, Хатидже. Като влязох в двореца на Лайош, просто не повярвах на очите си. Като че ли в големия двор едновременно блестяха три слънца.

— Три слънца ли?

— Да. Трите слънца на Древна Елада.

Наясно беше, че Хатидже не е схванала нито една от неговите думи.

— Три великолепни статуи, Хатидже. Три невероятни статуи, изправени върху чудесни дълги крака.

Статуи ли? Или паметници? Същата вечер тя не сподели с Ибрахим какво мисли. Но ето, сега усещаше, че всички разсъждаваха като нея.

— Творецът им е бил запленен от гръцката митология. Едната статуя изобразяваше Аполон. Не можех да се отделя от нея. Сякаш богът на слънцето, музиката, огъня и поезията Аполон щеше да си грабне лирата и да засвири на нея. Срещу него бяха поставили статуята на Херакъл. Синът на бог Зевс и Алкимена, дъщерята на Микенския крал. Позата му беше такава, като че ли всеки миг щеше да скочи от постамента си и да се нахвърли върху дивите зверове. От изражението, изваяно върху лицето му, направо настръхваш.

— Третият пам… третата статуя на кого е?

— Богинята Артемида. Сестрата на Аполон. Пресвета Дево, ти трябва да видиш каква невероятна цялост, какво срастване се е получило с елена до нея.

— Пресвета Дево ли?! Елен ли?

Ибрахим дори не беше забелязал какви гафове направи от вълнение. Изписаното на лицето му смущение и объркване бяха направо потресаващи. Хатидже се сконфузи.

— Елен ли казах, Хатидже? Аллах, Аллах! Еленът е символът на Артемида. Артемида е дъщерята на Зевс и богинята Лето. Тя е богиня на дивата природа, лова и луната. Богиня на лъка и стрелата. Девственица с красиво лице.

— Девственица ли? Артемида не се ли омъжвала?

— Според митологията тя помагала на майка си, когато е раждала Аполон. Като видяла колко много се е мъчила, тя се заклела да остане девствена. Артемида носи светлината на непорочността и здравия разум.

В един момент въздъхна и взе ръцете на Хатидже в своите.

— Колкото и да ти разказвам, не мога да ги опиша. Не мога да одухотворя нагледно тяхната красота. Сама трябва да ги видиш.

— И тъй като няма как да отида до Будин, това означава, че не ще мога да ги видя.

— Не, моля ти се, ще ги видиш! Помолих господаря. Демонтирах ги. Натоварих ги в пълни със слама сандъци, за да не се повредят. Те са тук!

— Значи си ги донесъл в столицата?

— Да! — погледна я ядосано. — Стоят си затворени в сандъците. Колко пъти молих Негово Величество падишаха. Дайте ги на мен, ще ги поставя пред двореца си. Всеки да ги гледа. С тях столицата ви ще стане по-богата и по-красива. „Да си седят в сандъците!“ — все това си повтаря. Но няма да се откажа. Ще ги освободя от затвора им. Ще видиш!

„Каза и го направи!“ — мърмореше Хатидже. Постави статуите на Аполон, Херакъл и Артемида точно срещу двореца им. Сега, като обърнеше глава навън, Хатидже виждаше първо Артемида. Красивите ѝ женски крака. Защото поличката над тях беше толкова къса, че все едно я нямаше. И гърдите ѝ бяха открити. Ами онзи бог, когото Ибрахим наричаше Херакъл? Пази боже, Хатидже се срамуваше да го погледне. Всичкото му беше на показ, всичко.

Хората се стичаха на Ат мейданъ да разглеждат тези статуи. Крясъци ли не щеш, проклятия? Едни обръщаха гръб към тях и правеха намаз, други четяха Корана.

Всеки си даваше сметка, че статуите предизвикват буря от ужасен гняв. С изключение на мъжа ѝ. Един ден, когато този въпрос беше поставен и в Дивана, Садразам паша рече и отсече:

— Ще свикнат! Те показват колко е могъщ повелителят на Великата Османска империя. Доказателство, че наследникът на Древна Гърция и на Рим е Великата Османска империя!

— Но, паша! Народът гледа на тях като на идоли. Искам да кажа, че всъщност са само това. Ислямът не ни позволява такова нещо.

— Идоли ли? — извиси глас Ибрахим, а в себе си възропта: „Боже господи! Турци!“. — Паша, паша, това се нарича изкуство, а не идоли! Изкуство!

Но ето на, хората не ги наричаха изкуство. Везирите, пашите и учените роптаеха. Недоволстваха дори възпитаниците на Ендерун. А само допреди няколко години повечето от тях се бяха кръстили пред статуите на Исус и Дева Мария по родните си места. Разгневени бяха и еничарските казарми. Единствено в Корпуса на морските пехотинци нямаше и грам отпор. „Моряците са по-отворени към света и новостите!“ — казваше си Ибрахим.

На няколко пъти Хатидже с подходящи изрази и сладкодумие му каза:

— Да бяхме махнали оттам онези неща, моля те! Да ги вземем в нашия двор. След като хората не проявяват разбиране, няма защо и да ги гледат, не е ли така?

— Не, моля, има защо! Ще свикнат. Само след месец дори няма да забелязват, че са там.

Не свикнаха.

Сред хората даже плъзнаха от ухо на ухо и два стиха:

В храма на света свещен дойдоха двама Ибрахима —

идоли трошеше първият, идоли градеше вторият.

Ето тогава Садразам паша изпадна в ярост.

— Отивам при господаря! — викна към Хатидже, която си играеше с децата в женското отделение. — Дойде време да се сложи край на този раздор!

* * *

— Какво казал? Какво казал?

Сюлейман беше в добро настроение. Поглаждаше си брадата и се усмихваше на Ибрахим.

— Прочети го още веднъж, зетко паша.

— В храма на света свещен дойдоха двама Ибрахима —

идоли трошеше първият, идоли градеше вторият.

— Ех, че хубаво го е сътворил! Кой, казваш, е поетът?

— Един голтак, Фигани се казва.

— Фигани, а?… Хубаво го е съчинил това двустишие, Ибрахим. Надарил го Аллах.

— Повелителю, това… това е… истински раздор… Подстрекателство за бунт… Противопоставя ме на Ибрахим, който рушал идолите, а аз съм ги издигал. Това…

— Е, не ги ли издигна?

— Те не са идоли. Изкуство са!

— Поетът не казва така, а населението вярва не на садразама си, а на поета. Не се гневи, такива са хората. Ако на падишаха си или на везира повярват за едно, на поета ще повярват и за хиляда неща, изречени с красиви думи.

* * *

Още като излезе от падишаха и се върна в кабинета си, Ибрахим веднага нареди да извикат командира на еничарите.

— Виж, ага! Да няма „по-нататък“. Да няма „утре“, „сутринта“. Сега! Да се открие и залови оня непрокопсаник Фигани, да се качи на едно магаре и три дни да го разкарват по улиците на столицата за срам и позор. На четвъртия ден да не види слънцето! Разбра ли?

Заповедта беше изпълнена. Тези, които по ъгли, кръчми и гостилници декламираха стиховете и си шушукаха против идолите на Ибрахим, не обелиха и дума, когато прекарваха пред тях автора на това жигосващо огнено двустишие — обругаван, блъскан, падащ, ставащ. Задоволиха се само да хвърлят един поглед върху качения на магарето Фигани, целия раздърпан и окъсан. Макбул паша им беше насреща! С него шега не биваше. И това се разбра достатъчно ясно на четвъртия ден, когато една кола повлече по земята обезглавения труп на Фигани, за да го изхвърли някъде.

Една заран посетителите на Атпазаръ не видяха идолите.

Бяха си отишли.

Никой повече не видя Аполон, Артемида и Херакъл.

Единствена Хатидже се разплака тихо и кротко, когато ѝ донесоха вестта, че съпругът ѝ се е разпоредил да обезглавят Фигани. Вечерта Ибрахим се прибра много късно, тя не си легна, преди да го види.

— Един е Аллах, Паргалъ, и един той решава! — доближи се тя до лицето му така, че дъхът ѝ го опари. — Нито човекът, нито любимият, нито планината, нито скалата! Единствено Аллах! Идва ден, всичко изчезва. И властта, и могъществото. Главата, която ти заповяда да отсекат, в съдния ден ще ти потърси сметка!

— Какво можех да направя, султанке! — опита да се оправдае той. — Да го оставех, та пред мен и зад мен да реди подстрекаващи народа стихове ли?

— По-добре така да беше направил! По-добре да го беше оставил, та народът да му потърси сметката заради теб: „Дай да го видим този Фигани, глупостите в главата му не са пуснати от Аллах!“.

LXVIII

ДВОРЕЦЪТ НА ЗЕТЯ ИБРАХИМ ПАША

ОКТОМВРИ 1527 Г.

Хатидже отдавна стоеше загледана в морето. Тежеше ѝ нещо в душата, нещо неопределено. Такова беше то. Загнездваше се вътре, пропълзяваше към кризите, като стъпки на връхлитащо зло. Някъде отдалече съдбата ѝ подготвяше лоша шега. Предчувстваше го.

Историята с идолите разтърси силно Ибрахим. Виждаше се дори с просто око. Беше по-намръщен от преди, по-замислен. Все по-рядко се отбиваше в стаята ѝ. Любеха се само от време на време. А и когато се любеха, Хатидже не се чувстваше като съпругата на Ибрахим, а като всяка друга жена, която трябва да си изпълни задължението. Кой знае дали и той не изпитваше същите чувства.

Така или иначе, спря да свири на цигулката. Преди случая с идолите, макар и от време на време, той все пак посвирваше на Хатидже, може би само за да си припомни, че те двамата са женени. Сега съвсем нарядко вземаше цигулката в ръце. И то в мъжката част на двореца, в неговата си стая. Хатидже можеше само да слуша мелодиите.

По-преди, като засвиреше, Хатидже всеки път виждаше как очите му се просълзяваха. А и тя всеки път го слушаше с трепетна душа. О, Аллах, защо всичко се промени така? Защо онзи чувствителен мъж си отиде, а на негово място застана този мълчалив паша?

В нощите, когато не можеше да заспи и се премяташе в самотното си легло отляво надясно и обратно, тя си шепнеше: „Аллах, да беше го създал като гол, бос и прост мъж, а не като човек с такива амбиции и таланти! Тогава щеше да ме обича много повече. А аз щях да го боготворя“.

Убедена бе: Ибрахим имаше някаква несподелена, дълбока тайна. Колкото пъти тя се опитваше да го попита защо толкова често ходи в Гюзелджехисар, толкова пъти Ибрахим изкусно изместваше темата:

— Името го показва, султанке моя. Крепост. Военен обект. Крепост с изключителна важност за охраняването на Босфора още от времето, когато твоят прапрадядо Баязид Йълдъръм е заповядал да я изградят. Често-често ми се налага да ходя на проверки там и това е съвсем нормално.

Хатидже не можеше да го засече: „Толкова често ли?“. По два, даже по три пъти на седмица?

Толкова ли е важно това Гюзелджехисар, че да се налага да прекарва някои нощи в казармата на крепостта?

Веднъж Хатидже се изплака на Хюрем. През очите ѝ премина тайнствен облак.

— Не знам — вдигна рамене. Тонът ѝ обаче съвсем не беше убедителен. — Много ли често остава там?

— Понякога два пъти в седмицата. Случва се и по три.

— Хмм! Много е. Приема ли жени в покоите си?

— Жени ли? — изпадна в паника Хатидже.

— Сигурно в двореца ви има цял куп красиви прислужници. Говореше се, че като се върнал от Египет, Зетя паша докарал много момичета. Само в двореца изпрати седем от тях. Колко ли е отделил за себе си?

Хатидже не можеше да възприеме това, което чуваше. „Колко ли от тях е отделил за себе си?“ Що за отвратителна дума? А Хюрем го изрече като нещо съвсем естествено. И по-лошото беше това, че сякаш знаеше нещо, а не можеше да го каже.

— Не съм ги броила. Но и ние май взехме пет-шест. Има и четири чернокожи нубийки. Двете взех при себе си. Другите две дадох на Небиле.

— Еееех!

— Хюрем, има ли нещо, което знаеш?

— Неее. Само попитах. Хайде, Хатидже, не ме гледай така, сякаш съм ти казала, че си ляга и става с момичетата от харема.

— Хюрем, той чудесно знае, че никога няма да му разреша това. Кой ми е учител? Не си ли ти? Казах му го съвсем открито: „Моята учителка е Хюрем хасеки. А ти трябва да вземаш пример от Негово Величество падишаха. Няма да отваряш обятия за друга, освен за законната си съпруга!“

Хюрем се разсмя на глас:

— Добре си му го казала, че си му пуснала и мухата. Няма да признаваш открито на никой мъж какво не искаш и какво искаш да прави. Така ще си извъртиш приказката, че той да го сметне за своя идея. Разбере ли, че ти си му затворила пътя още в самото начало, завърти ли му се в главата мисълта за онази работа, все ще намери всевъзможни начини.

— Не! Ти знаеш нещо! Не го крий от мен, Хюрем! Моля те! Ако знаеш нещо, кажи го!

— Да кажа!? Но не знам. Говоря ти го като нещо вероятно… Щом не може да го прави тук, човек може да се замисли дали не си е настанил някоя наложница на друго място.

— Боже опази!... Не си вземай грях на душата!

— Права си! Какво да правя. Ето на, дворцовият живот ме направи толкова мнителна. Не ме гледай мене, хубавице моя, султанке.

Но мухата беше пусната вече в главата на Хатидже. Дали можеше да е това?

Нима можеше който и да е мъж, разделен от съпругата си цяла година, да издържи, без да посегне към жена? Откъде да знаеше? Знаеше само, че е докарал оттам куп чернокожи и белокожи арабски момичета. Това Ибрахим не го криеше. Всичките ги разпръсна. Изпрати даже на Искендер Челеби и на жена му Семиха ханъм една чернокожа и една белокожа слугиня.

Ами ако е отделил някоя и за себе си?

Хюрем вече си беше тръгнала, този въпрос обаче продължаваше да ѝ дълбае мозъка, тя непрекъснато си го повтаряше. Ами ако е отделил една и за себе си? Като знае, че не може да го прави тук, дали не си е настанил някоя наложница на друго място? Дали не тича при някоя уличница, а да казва, че отива на войскови прегледи? Ами ако Гюзелджехисар е тайното любовно гнездо на мъжа ѝ?

На сутринта първата ѝ работа беше да извика Диметоглу Хъдър ага.

Като чу какво се иска от него, той без малко щеше да изпусне чашата с шербета.

— Хайде да те видя сега, Хъдър! — втренчи се тя в очите му — Двамата с теб станахме сродни души по съдба. Споделихме огромна обща болка. Застанахме пред прага на смъртта. Подмина ни. Дължим ти живота си. Но там горе има Аллах! След грешката, която допусна първия ден — каквото и да кажем, било е провидението, Аллах това им написал по челата! — ти ми служиш беззаветно. Не се съмнявам в твоята преданост. Хайде да те видя сега, свърши тихомълком и хубавичко тази работа. Разучи всяко нещо. Ела и ми разкажи. А после зарови в сърцето си всичко, което си видял. И никой да не може да го намери и извади оттам!

С маниера си на бивш капитан Хъдър ага удари токове. Тъй като Хатидже не искаше, той вече не засукваше мустаците си, не им извиваше нагоре върха, не ги мажеше с мед и масло. И без това времето не му беше оставило такива мустаци, че да ги засуква и маже за достолепие.

— Както кажеш, султанке, тъй да бъде!

— Хайде тогава!

Едва излязъл през вратата, при нея дотича Небиле и направо скочи на дивана, където седеше:

— Султанчице!

Видя умоляващия поглед в очите на момичето: „Не го прави“.

— Трябва, Небиле! Трябва да го разбера. Иначе ще полудея. Бъди сигурна, че неизвестното е по-лошо от истината!

* * *

— По дяволите! — изруга и хвърли молива.

Пред Ибрахим лежеше доста дълъг лист хартия. „Списъкът на проблемите!“

Не един, не пет, не и десет бяха тези проблеми.

И всичките чакаха него.

Той трябваше да ги разреши.

Печатът беше в него. Времето изискваше вярна служба в името на Османската империя. Е, добре, но никой не му подаваше ръка, не му помагаше. „Аз не съм Господ! Не ми стигат силите за всичко!“ — измърмори на себе си.

Толкова много въпроси имаше, които чакаха да се заеме с тях, че най-накрая реши да ги подреди един под друг в един списък. После направи втори според приоритетите и значимостта им.

И ето на — този списък лежеше сега пред него. Проблеми, които очакват спешно решаване:

Сред войската има брожение. Трябват нови завоевания заради плячката и паричните възнаграждения. Повелителят трябва да предприеме нов поход. Страхувам се шушукането да не прерасне в открити протести.

Целта е ясна. Карл Пети и братът на австрийския крал, палячото Фердинанд. Трябва да се предотврати опитът им да си върнат Унгарските крепости, които Негово Величество падишахът превзе преди две години. Тези, които се измъкват, трябва отново да се турят на място и да се сплашат.

Трябва самообявилият се за наследник на римската корона Карл Пети да бъде притиснат на широк фронт и да му се вземе от ръцете и тронът, и короната.

Господарят не бива да отлага повече въпроса за принца престолонаследник. Трябва да се намери начин за бързо разрешаване.

К-едно все по-често — Гюлбахар беше написала така от страх да не попадне в нечии ръце — изпада в опасна ситуация. Веднага трябва да се укроти. Ако се вреди само на нея, мен какво ме интересува? Но ще навреди на ч. л. — това пък беше шифърът за принц Мустафа — и на мен.

К-две обезателно — а това беше Хюрем — трябва да бъде блокирана отвсякъде. Ако това не може да се постигне, трябва да намеря начин за помирение.

К-едно и К-две ще могат ли да се сдобрят? Незабавно трябва да опипам почвата. Ще мога ли да намеря формула за помиряване (например подялба)? Дали може да се възприеме?

К-три — направила е на Хатидже три номера — здравата я заредила с подозрения. Трябва да се направи нещо. Но не знам какво. Да си призная ли? Невъзможно! Много е късно. Трябва да помисля, да помисля…

О — това беше кодовото име на Дилшад — расте. Трябва незабелязано да я взема в града. Но предпазливо. Това може да срине всичко, всичко. Или да изпратя О някъде в София, в Белград… Дали там ще я очаква по-добро бъдеще? А има и Парга, разбира се! При майка ми. Ах, толкова съм затъжен за нея. Как ли ще реагира, като разбере? Ще полудее, ще полудее.

М — Е…у… Е…и…ж… Е…м… Е…л…

Шифри, шифри, шифри. Не можеше да напише: „Мухсине… Единствена утеха… Единствен извор на живот… единствена моя… Единствена любима“. Попаднеше ли в чужди ръце!... В тях беше заключена неговата тайна. Беше забулил и дъщеря си Дилшад, и Мухсине в тайнственост, скрил ги беше.

* * *

Вдигна глава и погледна през прозореца. Слънцето припичаше. Вече наближаваше вечерта. Единият от двата опънали бели платна кораба се промъкваше към Черно море. Другият се беше насочил към Островите. Ах, Мухсине, красавице моя, най-красива от всички красавици. Клеопатра моя! С очи на кошута! Египетско мое слънце!...

Изпита същото, което ставаше, когато беше далече и си помислеше за нея. Моментално се пренесе във величествения дворец в Кайро, където живя дванадесет месеца. Доста време се въздържаше, но липсата на жена му обсеби и духа, и мисълта. Кого ли не си представяше. И Ферахшад, и Карадут, и няколкото попаднали му случайни жени от Сарухан, стигаше чак и до Хатидже. Но напразно. Попадне ли веднъж в човека змията на похотта, само стой и гледай! Тя не мирясва, докато не му вземе ума и не го накара да се върти и мята из празното легло като пумпал.

Спомни си времето, когато му представяха момичета с думите: „Мехлем срещу самотата на Негово Превъзходителство пашата, а той извръщаше глава настрани, за да не ги гледа. После — и нощта, когато вече не издържа и попита слугата си: „Има ли мехлем срещу самотата?“

Ето, точно тя беше този мехлем. Мухсине! Красивата, жизнерадостната Мухсине, кошутата Мухсине!

И на това му викали арабка, помисли си той, като я видя за пръв път цялата обвита в тюл. Мухсине беше съвършено бяла. Косата ѝ… Боже господи! Очите ѝ… Като гладко море се стелеше от главата до коленете черната като нощта коса на Мухсине!

А очите ѝ… Черен огън! Така го беше казал. Знаеше, че няма черен огън, но те бяха ето такива. Черни, а изпепеляваха. От всяко място, до което се докоснеше погледът ѝ, изригваха буйни пламъци и наоколо се разхвърчаваха искри.

Половината от лицето се криеше зад малко пече от бял тюл. Кой знае дали точно заради тази белота очите ѝ изглеждаха толкова черни и искрящи.

Печето покриваше носа. Ибрахим не можа да различи устните. Какви ли бяха? Плътни? Ибрахим усети в себе си неудържимо желание, отначало се засрами, после изпадна в паника. На мига се попита дали пустинята не му е отнела човешкия образ.

Тези, които докараха Мухсине при него, я бяха загърнали с друг, жълт тюл. През него прозираха черните зърна на гърдите. Краката ѝ се очертаваха под шалварите от червен тюл с цепка отстрани.

Паргалъ направо полудя.

Внезапно зазвуча игрива, омайваща музика. Кои свиреха, къде бяха — не знаеше. Чуваше звуците, но не ги виждаше.

Сега отново изживяваше мига от нощта, когато застиналата като статуя на Афродита Мухсине започна да се полюшва в такт с музиката пред очите му.

Тя отхвърли назад глава и черната ѝ като нощта коса се разпиля наоколо като ветрило. Наведе се назад, за да завибрира с бедрата си, и от нея, откъм гърба ѝ, полъхна невероятен, неустоим аромат. Наведе глава и с печето, което покриваше върха на носа ѝ, се свлече.

Господи!... Колко млада беше! Колко ли години имаше? Петнадесет, седемнадесет? Не повече, в никакъв случай. И тези устни… Червени, пухкави. Само за целуване!... Шията, изпъкналите под спуснатия от раменете тюл стегнати, твърди, едри гърди. Танцуващите на талази, на талази бедра. Дългите крака.

Оххх!.. Мухсине!

Ибрахим изведнъж се разтресе. Нямаше да издържи повече. Да седи тук, далече от нея, и да си припомня до най-малката подробност онази нощ? Това щеше да го подлуди.

Щеше да направи неща, каквито не трябваше да се правят.

Познаваше се. Нападнеше ли го похотливостта, той ставаше съвършено друг.

Правеше всичко онова, което смяташе за позорно, за осъдително, дори за зверско.

А Мухсине в този момент беше само на три часа път от него.

Когато я попита „Ще дойдеш ли с мен?“, тя го погледна с черните си очи на кошута и се засмя:

— Мога ли да не дойда?!

Добре де, но къде щеше да я заведе? В двореца, където живееше Хатидже ли?

Казват, че от всяко положение има изход.

Така беше наистина. Жълтата къща в Гюзелджехисар!

След смъртта на Ферахшад Дилшад остана сама. Трябваха му хора, които да се грижат за нея. Ибрахим хвърли доста пари, за да ѝ ги осигури, но… Мухсине можеше чудесно да върши и тази работа. Щеше да бъде сърдечна приятелка и на дъщеря му, и на него.

Добре, но Дилшад дали щеше да я приеме? Сигурно щеше. Или пък Ибрахим щеше да я убеди. Друг изход просто нямаше. Дъщеря му имаше нужда от някого. А от Мухсине по-добра нямаше да се намери.

Колко добре направи, че докара Мухсине! Въпрос беше как да я изпрати в Гюзелджехисар, без да я види някой.

Успя да уреди и това. И сега Мухсине беше там… на три часа разстояние, и го чакаше в цялата си хубост и с целия си плам.

Нямаше да се удържи повече.

Щеше да се втурне към Мухсине. Трябваше да тича презглава. Иначе щеше да пламне. Щеше да изгори.

* * *

Ибрахим препускаше с коня си и се смееше от душа.

Ако го срещнеше някой познат и го видеше в тези дрехи да язди този кон, нямаше да повярва, че това е великият везир, Зетя Ибрахим паша. „Не! Не е той! — щеше да се закълне в Аллах човекът. — Великият, могъщият Макбул Ибрахим ли? Я не ме разсмивайте! Тоя, дето се е качил на краставия кон, най-много ще да е някой избягал от цирка имитатор на нашия зет паша.“

В този вечерен сумрак даже нямаше да има и кой да го оприличи.

— Идвам, моя Мухсине! — промълви сред чаткането на подковите. — Отвори обятията си, твоят мъж пристига!

И наум дори не му мина да се обърне и да погледне назад. Така и не видя, че зад оставения от коня му прашен облак го следва един друг конник. Той яздеше, стараейки се да спазва разстоянието помежду им.

Паргалъ и преследвачът му подминаха Гюзелджехисар. Преобразеният Ибрахим обърна коня си надясно към реката Гьоксу. Не след дълго спря пред жълтата къща.

Конникът, който го преследваше и сега се беше скрил сред дърветата, видя как вратата се отвори, преди още да се е похлопало на нея.

До слуха му долетя нежно, сладко гласче:

— Татко паша! Добре дошъл!

— Къде е Мухсине?

Стори му се, че дочу смях на момиче. Вратата се затвори.

„Ще бъде дълга нощ!“ — си каза човекът сред дърветата. Внезапно изплувалата иззад хълма луна огря лицето на Хъдър ага. „Леле! — изпъшка той. — Татко паша, а?“ След толкова усилия най-сетне беше разгадал мистерията.

„Мухсине ли? Тя пък коя ще е?“ — зададе си сам въпроса.

Каза си „Утрото е по-мъдро от вечерта!“ и слезе до брега на реката. Завърза коня на такова място, където нямаше да го забележат. На сутринта щеше да разчепка хубаво тази работа и тогава щеше да отиде при Хатидже султан.

LXIX

ГЮЗЕЛДЖЕХИСАР, ЖЪЛТАТА КЪЩА

НОЕМВРИ 1527 Г.

Седмица по-късно пред измазаната с жълта боя къща спря кола, която се бе надбягвала с есенните листа. Кочияшът и едрият мъж до него с рунтавите мустаци се втурнаха да отварят вратичката.

Първо слезе крехка като вейка жена. След нея — втора, която явно се загръщаше да се предпази по-добре от настъпилия студ. Тя хвана първата за ръка. Запристъпваха директно към къщата по постланата с килим от жълтеникави и ръждивочервеникави листа земя.

В същия миг измежду дърветата от градината на къщата излезе едър мъж. Ръката му беше пъхната в черния пояс.

— Търсите ли някого, госпожи?

Кочияшът и другият до него с рунтавите мустаци минаха пред жените.

— Изчезвай, ако ти е мил животът! — избоботи мъжът с рунтавия мустак. — Какво си мислиш, че правиш, знаеш ли пред кого се изпречваш?

— Пред кого?

— Пред Хъдър ага, който клетва е дал, ако трябва и да убива, но с живота си да брани Хатидже султан, дъщерята на покойния Селим хан, сестрата на падишаха и наш господар Сюлейман хан.

Човекът се смути от тези високопарни изявления. Но така и не отстъпи. През рамото на Хъдър ага погледна към двете жени зад него. Едната беше много млада и много хубава. И другата не беше грозна, но сякаш вече малко поувехнала. И много бледа.

— А те кои са?

— Ами ти кой си, че ми задаваш и въпроси?

— Аз съм охраната на дома — леко разколебан, отвърна човекът. — Не мога да пускам вътре никого, без да знам кой е.

— Вече знаеш! — процеди този път през зъби кочияшът. — Нали агата ти каза. Глух ли си, или искаш да се простиш с живота?

Пазачът видя, че и двамата от новодошлите са с ръце в поясите, готови всеки миг да му се нахвърлят, и реши да подхване с по-мек тон:

— Значи, сестрата на нашия повелител…

Хатидже докосна Хъдър ага по рамото, даде му знак да се дръпне встрани и излезе напред.

— Дръпни се, Хъдър! Нямаме излишно време за губене. Да потропаме на вратата. Аллах не казва на гостенина си: „Махай се!“.

Като видя как изглежда жената, как се държи, как говори, пазачът се убеди, че Рунтавия мустак му е казал истината. Без съмнение, това е сестрата на султан Сюлейман — Хатидже султан. А и придружителката ѝ не беше която и да е. Той пък не беше чак такъв глупак, че да се изпречи на пътя пред сестрата на падишаха. Плюс това никой не му беше казвал, че трябва да го направи. Задачата му беше само да пази двете жени вътре от непознати хора. А сестрата на падишаха съвсем не беше непозната.

Поклони се и отстъпи. Хатидже тропна два пъти с токмака по вратата.

Изчака. Никакъв отзвук.

— Няма ли ги?

— У дома са. И без това не се показват много-много.

Тъкмо се канеше трети път да потропа с бронзовия токмак, когато зад вратата се разнесе весел, красив глас:

— Идвам! Кой е?

— Ще отворите ли, момичето ми? Ние сме гости, изпратени от бога.

Вратата се открехна.

На прага застана млада, красива жена. Хатидже се разтресе не толкова от красотата и свежестта на това момиче, колкото от приликата. Пред нея стоеше Ибрахим в женски образ. Неговите вежди, неговите очи, носът, устните, овалът на лицето. Дори и ръстът. Много красива, много чаровна, много елегантна. Много достолепна. Но и много разтревожена.

Като видя как се стъписаха гостенките, тя се усмихна.

— Моля да ме извините, накарах ви да чакате. Нямаме много посетители, а бях на брега до реката… Заповядайте, кого търсите?

„За Бога! — възкликна наум Хатидже. — Прилича му и по гласа. И тя си движи ръцете като Ибрахим, когато говори!“

— Ние — продума едва-едва — искахме да се видим с Дилшад ханъм.

— Аз съм.

— Ами Мухсине ханъм? Не е ли у дома?

Не стана нужда Дилшад да ѝ отговаря. Отнякъде — Хатидже и Небиле не видяха откъде, най-вероятно от горната площадка на стълбището към етажа — прозвуча женски глас:

— Кой дойде, Дилшад?

Момичето им се усмихна леко, после обърна глава назад:

— Две жени, които казват, че са гостенки, пратени от бога.

По стълбището се разнесоха бързи стъпки.

— По-добре да не бяхте отваряли вратата веднага, хубавице моя. Какво ни посъветва баща ви? Да не отваряме на никого, ако Бехрам чауш не ви е съобщил! Забравихте ли?

Хубав глас! Нежен и мил. Стъпките бяха вече зад момичето.

— Добре, кои са тези божи гос…

Занемя, дойде и застана на прага до Дилшад.

Хатидже усети, че ѝ секва дъхът. С тази ли я дели? В душата ѝ се надигна вик, сърцето ѝ пламна. „Много хубава. Господи! Хиляди пъти по-хубава от мен. По-хубава от всяка друга. От Хюрем, от моето цвете Небиле… Тази коса, тези очи, това тяло…“

— Кого търсите? Кои сте?

Черните очи на Мухсине бяха отправени към Хатидже. В погледа ѝ се четеше тревога и подозрителност.

Жените бяха красиви, мили и добре облечени. По всичко личеше, че са знатни и богати. Особено тази, точно срещу нея. Каква величавост се излъчваше от нея! Другата — много красива, но смутена.

— Вие ли сте Мухсине ханъм?

Жената за миг се подвоуми. Гласът на гостенката и прозвуча тъжно. Но не се усещаше враждебност — нито в погледите ѝ, нито в тона ѝ.

— А вие кои сте?

— Няма ли да ни поканите вътре?

Въпросът много приличаше на заповед: „Отваряй тази врата! Дръпни се настрани и ни покани вътре!“

Нещо не беше наред. Хвана Дилшад за ръката и лекичко я дръпна назад. Подпря вратата с ръка.

На Хатидже ѝ заприлича на боец, готов да затвори портите на крепостта под носа на врага.

— Мухсине ханъм — обърна се към нея с подкупващ глас. — Трябва да поприказваме с вас и с Дилшад ханъм по един много важен въпрос. Моля ви да ни поканите вътре.

— Извинявай, госпожо — отвърна ѝ с отпор Мухсине. — Не може да приемаме у дома никого, ако не знаем кой е! Дори не си казахте имената!

— Аз съм Хатидже султан! — кимна Хатидже.

„Съпругата на баща ми!“ — си каза Дилшад.

Първата мисъл, която мина през ума на Мухсине, беше същата като нейната. Съпругата на Ибрахим. Но за разлика от Дилшад, на нея и се завъртя из главата още една дума: „Красавица“.

Беше се опитвала да си представи как изглежда Хатидже. Макар че Ибрахим не ѝ беше казвал нищо за нея, Мухсине винаги си беше мислила, че е красива. Иначе Ибрахим би ли я взел за жена? Щеше ли да я вземе? Може би щеше, кой знае? И грозна да беше, кой нямаше да вземе дъщерята на падишаха? Но тази жена насреща ѝ беше красива. Само малко бледа. И толкоз! А знае ли някой ти как изглеждаш?

Красивото свежо лице на Дилшад повехна като листенцата на роза. В очите на Мухсине пламна пожар. Тя беше готова да воюва за този мъж. Защото още не знаеше, че другата не е дошла, за да воюва.

— Ами… — измънка Дилшад, застанала плътно до Мухсине.

— Защо дойдохте тук, моля? Мога ли да попитам?

По гласа ѝ личеше, че е интелигентна. Явно великият зет Ибрахим паша явно беше наел кой знае колко възпитатели да я образоват. Макар че никога не би го допуснала дори и в мислите си, Хатидже се усети, че я гледа топло усмихната. Каква вина имаше това момиче?

— Дойдохме да ви вземем, дъще!

* * *

Вечерта, когато съпругът ѝ си дойде, завари Хатидже да си тананика тихичко някаква песен. Беше убедена, че е постъпила правилно. Точно това беше правилният ход. Съдбата ѝ този път се обърка. Готвеше се да си поиграе не само с нея, ами и с Ибрахим, с Дилшад, с Мухсине.

Ставаше дума не за един, а за четири живота.

След като отвориха вратата и ги поканиха вътре, известно време мълчаха и четирите. Оглеждаха се една друга. Веждите, очите, ресниците, устните, начинът на сядане, ръцете, краката, стойката… Прецениха си всичко, едно по едно.

Хатидже го реши още като слушаше разказа на Джафер ага. Но не беше напълно сигурна дори и когато колата ги откарваше към Гюзелджехисар. Каза си „Да!“ още щом видя Дилшад на открехнатата врата. Точно така трябваше да постъпи. За миг красотата на Мухсине я жегна като жена, завидя ѝ, но в края на краищата вече си имаше решение. Този път тя щеше да е орисницата на съдбините. Най-малкото, на съдбините на тези две разтреперани жени пред нея.

— Днес заварвам Хатидже султан в добро настроение — забеляза Ибрахим. — Личеше си, че е изненадан. — Това ме радва. Е, добре, кое направи моята султанка така щастлива?

Хатидже държеше една свещ, постави я на подходящо място. Посрещна подозрителния въпросителен поглед на Ибрахим.

— Защото вече няма да е нужно толкова често да се разделяме, Ибрахим.

Учудването и страхът, изписани по лицето на съпруга ѝ, я разсмяха от сърце. Нямаше представа как щеше да постъпи той, но нямаше никакъв друг изход, освен да се предаде. А тя нямаше да си затвори очите пред опита му да пропилее цели два живота заради собственото си благополучие. Животът на тези две момичета.

— Така ли? — Гласът му прозвуча скептично. — И как ще стане това?

— Вече няма повод нашият ефенди да ходи чак в Гюзелджехисар.

Докато Хатидже изговаряше това, Ибрахим тъкмо приклякваше да седне върху огромната дебела постелка. В объркването си той понечи да се изправи и настъпи полите на кафтана си. Търкулна се настрани.

— По дяволите! — изръмжа. — Какво Гюзелджехисар? Какви ги говориш, жено?

— Казах ти, Ибрахим, че повече няма да ти се налага да ходиш в Гюзелджехисар.

— Защо? — задавен от яд, попита мъжът ѝ.

— Защото те са тук. Двете красавици от жълтата къща!

— Ти!...

Ибрахим скочи като побеснял. Щеше да я удари ли? Нея, жена си? Сестрата на султан Сюлейман? Сестрата на своя благодетел? Хатидже беше готова и на това. Щеше да му викне „Не на мене тия номера!“ и също да се нахвърли върху него.

Щеше да постъпи по същия начин, по който красавицата Мухсине си беше наумила да воюва за любимия мъж. Освен това тя беше Томирис Едже. Нападаше с оголен меч страха, лъжата, измамата. И сега щеше да се нахвърли срещу съдбата. Това бе единствената разлика между нея и Мухсине. Хатидже повеждаше битката не заради съпруга си, а заради поверената му от една нещастна жена Дилшад и заради съдбата на грабнатата от пустините на Египет и захвърлена тук Мухсине. Решила беше да го направи още когато потропа по вратата на жълтата къща, дори и те самите да не искаха. Щастлива беше, защото и Дилшад, и Мухсине повярваха, че не съществува нищо по-ценно от техния живот. И най-важното — че Хатидже е един истински ангел!

— Знам всичко, Ибрахим! И за Ферахшад ханъм. И за злощастната Мюнире, която с твоето бебе в корема се е хвърлила от Плачещата скала…

— Хатидже, това са…

— Няма да те слушам, паша! Вече е много късно. Но трябва да знаеш, че нито съм ти ядосана, нито обидена. Съдба! Сигурно никой не е искал да стане така. Нито ти, нито Ферахшад ханъм, нито Карадут… Нито Дилшад и Мухсине. Нито пък аз, естествено. Но ето, станалото — станало! Както например и това, че влюбена в моя Поен славей, аз се оставих да ме омагьосаш и се съгласих да се омъжа за теб. Както и да ме дадат на мъж едва деветгодишна. Всичко е съдба! Този път обаче няма да го бъде. Няма да се подчиня на съдбата. И никого няма да оставя на собствената му съдба. Дори и теб. Те ще живеят вече под този покрив.

Ибрахим беше повече от объркан. Крачеше паникьосан из стаята като разярен лъв.

— Хатидже, чуй ме. Бях ги скрил. На теб… много исках да ти кажа. Не можах. Мухсине… за да гледа дъщеря ми… Добре. Не ме гледай така. Случи се. В Египет. Ако това се разчуе…

— Не се бой! — въздъхна Хатидже. — Няма да се разчуе. Кой ще посмее да разпитва кого е взела в двореца си Хатидже султан? Твоето момиче в момента е в покоите на Небиле. Имай предвид, че аз я обикнах достатъчно много и ще я пазя дори и от теб. Докато ѝ приготвят стаите, ще бъде гостенка на Небиле. До ден-два ще се настани в собствените си покои… А Дилшад вече е моя придворна. Аз отговарям за всичко, свързано с нея. Въобще недей да ми пречиш. Духът на онази жена… на Ферахшад ханъм, сега ни гледа и двамата, Ибрахим. Само не прави грешни стъпки!

— Ако се разчуе…

— Колко души знаят, че е твоя и нейна дъщеря? Аз, ти, Мухсине, Небиле и Хъдър. Естествено, и тя самата. Всеки ще си умре с тази тайна. Довери ми се. Не знам какво ще стане, ако твоят гняв те заслепи и отново си загубиш ума и съвестта. Но знам едно-единствено нещо: няма да оставя съдбата на Дилшад да зависи повече от един баща, който иска да скрие нейното съществуване! Разбрахме ли се? Ясно ли ти е?

Ибрахим се опита да каже нещо. Така и не успя. Буца заседна в гърлото му. За пръв път, откакто напусна Парга, се чувстваше победен, сринат. Дори в ръцете на пиратите и робовладелците нямаше усещането за такава безизходица. Дори и когато оня сатана се нахвърли върху него да го кълца с ножа си! Мълчаливо кимна с глава. Може би за Дилшад щеше да е по-добре, ако съдбата ги разделеше един от друг. Кой знае?

— А що се отнася до Мухсине — продължи Хатидже, — тя е в женското отделение. Много ѝ се удава шиенето. Ще я връча на шивачките. Тук ще живее. Ако си влюбен в нея, но истински влюбен, нищо не мога да ти кажа. Трябва да знаеш и това — момичето е предпочело да се предаде на теб, вместо да бъде робиня. Както някогашният роб Паргалъ, значи. Това, че е паднала в твоите обятия, не е било от любов, не е било заради черните ти очи. Ако го възприемеш… как да ти го кажа, паша, ако си потъпчеш гордостта, ще я потърсиш. Ако си кажеш: „Не! Не може повече!“, ще я оставиш. И Мухсине ще бъде при мен щастлива и защитена. Няма да бъде принудена по задължение да се оставя в нечии обятия. Току-виж днес, утре ѝ излязъл и късметът. А ти — върви накъдето си щеш, Ибрахим, ще е по-добре за всички. За мен така е по-приемливо. Е, какво ще кажеш, разбрахме ли се?

Ибрахим погледна жена си с огромна болка. Срам, гняв, благодарност, всякакви чувства се смесваха и бушуваха в главата му.

— Ти, Хатидже, знаеш кое е най-добре — измънка едва-едва.

Обърна се настрани, за да не проличи, че очите му се напълниха със сълзи. Хатидже обаче видя каквото ѝ трябваше. Паргалъ плачеше! Сърцето я заболя. Не беше искала да го вижда такъв.

Той беше нейният красавец с извитите като полумесец вежди и омайните очи. Нейният Ибрахим, който ѝ вземаше ума с приказките си, който я омагьосваше с мелодиите на цигулката си, който я подлудяваше с пръстите си, с устните си.

Великият везир на Османската империя.

Той беше пашата любимец на султан Сюлейман.

А сега плачеше!

Хатидже се обърна той да не усети, че е видяла сълзите му, и отиде при дивана си. По стъпките му разбра, че съпругът ѝ си отива от стаята ѝ. И му каза:

— Едно последно нещо! Моли се, Ибрахим, на моя Аллах ли, на твоя Господ ли, на когото вече вярваш, да ти прости за злините, които си сторил!

LXX

ДВОРЕЦЪТ НА ИБРАХИМ ПАША

ЮНИ 1534 Г.

„О, Аллах! Колко много неща се случиха за тези седем години! Колко невероятни, колко луди неща!“

Извоювани победи, спечелени от султан Сюлейман рамо до рамо с Паргалъ Ибрахим. Неочаквани поражения. После отново победи.

Така си преценяваше Хатидже изминалите седем години, щом останеше насаме.

Станаха куп неща, които не биваше да стават. А такива, които трябваше да станат — не станаха.

Съпругът ѝ стана министър на отбраната. Дотогава не се беше виждало и чувало падишах да възлага на великия си везир главнокомандването на армията, но султан Сюлейман направи невъзможното възможно.

После, падишахът сключи законен брак с Хюрем. Дотогава изобщо не се беше появявала жена, достойна да сключи брак с падишах. Но Хюрем направи невъзможното възможно. Наложницата Хюрем си беше отишла, дошла беше Хюрем султан!

Не беше нужно да се обяснява, че Ибрахим полудя.

По всичко личеше, че започва да върши някои неща наопаки. Първите му смахнати прояви вече бяха налице.

Един ирански ходжа — Молла Каабаз, вдигна голяма врява с проповедите си, че „Исус е най-великият пророк“. За да го спаси от смъртно наказание, Паргалъ се скара на онези, които не вярваха, че ходжата може да е мюсюлманин, други пък, които му подариха свещения Коран, нахока. Падишахът се намеси и осъди на смърт спасения от Макбул паша Каабаз.

В надпреварата, подета от Хюрем и Хатидже, Хасеки роди още един принц, но и Хатидже не остана по-назад — на бял свят се появи дъщеря ѝ Фюляне.

Красивата Мухсине се омъжи за сина на Джафер ага и замина като снаха в Дамаск.

Вече и Дилшад бе наред.

Кой знае още колко неща, за които не можеше да се сети сега, бяха станали.

И без това Хатидже не можеше да повярва в много от тях.

Прошепнатите от Хюрем думи в деня, когато батко ѝ провъзгласи съпруга ѝ за главнокомандващ армията, непрекъснато човъркаха мозъка ѝ:

— Ах, ах! Негово Величество султанът си играе с огъня, султан ханъм!

— Защо говориш така?

— Военната мощ е това, което държи един владетел на крака. Нашият господар я предаде на мъжа ти. Нищо не остана в неговите ръце.

— Има ли смисъл да показваш толкова подчертана враждебност, Хюрем? Какво се опитваш да кажеш? Че Ибрахим ще направи нещо лошо ли? Това ли имаш предвид?

— Казвам точно обратното, султанке. Господарят направи лошо на мъжа ти.

Хатидже нищо не разбра.

— Можеш ли да вдигнеш тази купа?

— Че защо да не мога? — троснато отвърна Хатидже.

— Ами оня ибрик?

— Ето ти, вдигнах го. Накъде биеш?

— Ами онова стенно огледало?

— Как ще го вдигна? Виж го, огромна сребърна плоча от пода до тавана. Рамката му — изваяна от злато. Не само аз, трима души няма да го вдигнат.

— Ето това ти казах. Падишахът даде на мъжа ти златно огледало, по-голямо от това, което може да вдигне. Паргалъ ще вижда в това огледало себе си. Ще си мисли колко важен, колко велик е станал. Главата му, мислите му ще се объркат. Да не дава Аллах, човек като се възгордее веднъж, направо полудява.

Ето че стана точно това. Хатидже си спомни колко наперен слезе от колата си Ибрахим същата вечер, когато падишахът го обяви за главнокомандващ. Вярно, Паргалъ вървеше винаги с вдигната глава. Но въпросната вечер беше съвършено друг. Никога не го беше виждала толкова горд, наперен и превзет. Пристъпваше не везирът, ами някакъв властелин, може би и император! Император без корона!

През нощта Хатидже се събуди от някакъв говор. Съпругът ѝ сновеше из стаята и си мърмореше:

— Сатана! Сатана! Наближава мигът на отмъщението! Господ ще възвеличи човека, убил сатаната! За мен ще зазвънят камбани! Жени ще палят свещи и ще благославят моето име. Ще славят името на Паргалъ дори и в джамиите!!

Какво друго беше това, ако не брътвежи на един луд?

И очите на Ибрахим не бяха същите — започна да гледа като луд. Нямаше ги вече вълшебството и омаята в тях. Те сякаш пронизваха човека като стрела. Премазваха, стъпкваха, трошаха, давеха, унизяваха. Все едно се беше възвисил над облаците толкова високо, колкото е Бог, и гледаше на останалите хора там долу като на лазещи по земята буболечки.

Каквото кажеше, беше все едно заповед от падишаха. Изпълни си дадената клетва. Доведе в столицата баща си, майка си и сестра си. Прегръдката с майка му разплака дори и Хатидже.

Ибрахим преуспя. Баща му, рибарят Армано, вече беше санджакбеят Юсуф паша. А майка си и сестра си доведе в столицата. И това беше нещо невероятно, но ето на, стана.

Според Хатидже във всичко това имаше провидение. Тя считаше, че към никой свой роб Създателят не е бил толкова щедър, колкото към Ибрахим. От сина на един рибар беше сътворил роб, от роба — крал.

Хатидже беше на мнение, че е напълно възможно мъжът ѝ да гледа на себе си като на полубог. Той се държеше точно като такъв. Като някакъв крал или като онези богове, чиито статуи донесе от Будапеща и побучи на Ат мейданъ.

Един-единствен съперник си имаше Ибрахим. Хюрем! Враг беше тя, враг, когото съпругът ѝ не успя да смачка, да унищожи, а може би и никога нямаше да успее. Кой би могъл да излезе на глава със законната съпруга на великия султан Сюлейман?

Само той! Макбул, главнокомандващият велик везир, Паргалъ, Зетя Ибрахим паша. Започнал беше дори да крои планове за унищожаването на Хюрем. Хатидже го видя в очите на мъжа си в деня, когато Сюлейман сключи брака си с Хюрем.

— Чакай, чакай, ще видиш какво още ще направи тази жена. Само гледай, ти казвам! — Наплюнчи показалеца си и го прекара по стената: — Написах го и тук. Онази жена е вещица. Всичките ви омагьоса… падишаха, тебе, валиде. Всичките. Само върху мен не можа да си задейства магията.

Хатидже се разсмя. „Дали е така?“ — си каза. Вероятно на Хюрем изобщо не ѝ влиза в работата да омагьосва точно теб. Не е ли възможно?

Изведнъж се сети за деня, в който Ибрахим влетя като фурия през вратата:

— Вече не мога да го търпя!

— Какво не можеш да търпиш вече, Ибрахим?

— Господарят да раздава заповеди по акъла на онази жена! И то на мен!

— На коя жена?

— Хатидже! Знаеш за коя говоря! Ето онази жена. Твоята приятелка!

— Какво се е случило? Какво толкова ти каза падишахът, та да си мислиш, че Хюрем му го е внушила?

— Не си го мисля. Знам го! Защото господарят започна с думите: „Хюрем ханъм иска да…“

За да усмири поне малко гнева му, Хатидже му се усмихна.

— Какво толкова е намислила снаха ми, че да разгневи така моя господар? Разкажи ми.

Мъжът ѝ въобще не се засмя.

— Слушай. И ти ще останеш с отворена уста. Жената помолила господаря ни да покани в столицата Махидевран и принц Мустафа.

Наистина, Хатидже също зяпна от изненада. Не помнеше да се е изумявала така дори когато ѝ казаха: „Падишахът сключва официален брак с Хюрем хасеки“.

— Не ми се вярва!

— Чакай! Има и още! Хюрем щяла лично да покани с писмо Гюлбахар. А и мен, главнокомандващия паша, молела — виж, виж, виж какви фитили е пуснала в главата на повелителя! — да упражня — чуй сега добре! — влиянието си върху тази жена, за да я накарам да приеме поканата!

— Добре, а батко ми какво каза?

— Какво ще каже? „Няма да подминем молбата на нашата султанка, зетко паша. Нека Гюлбахар и принцът ни да дойдат. Хюрем иска да ги посрещне подобаващо в Стария дворец. Да се вземат съответните мерки.“ Долови ли тънката игра? Откакто чу за сватбата, Гюлбахар и бездруго е полудяла. Бълва змии и гущери срещу стоножката ли да го кажа, змията ли, московчанката ли! А сега ѝ се натрива носът: „Новият дворец вече е мой дом. Ти върви и стой при наложниците!“. Това ще подлуди още повече Махидевран. Чакай, чакай, не бързай! Не съм свършил още. Хюрем искала да изпрати децата си да целунат ръка на Гюлбахар. Само си представи! Естествено, и принц Мустафа трябвало да целуне ръка на Хюрем, която изхвърли майка му и него от двореца на баща му…

Направо не беше за вярване.

— …Как може падишахът да допусне това? Как може да се води по ума на онази жена? Как може да иска от главнокомандващия да изпълнява нейните прищевки? Голям проблем ни виси на главата, Хатидже. Европа отново се подготвя да ни нападне. Повелителят направи много лошо, като вдигна обсадата на Виена, преди да я е превзел. Малко още да бяхме постискали зъби, Виена щеше да падне. Но не изтрая.

— Защо? — не схвана Хатидже мисълта му.

— Тя не го остави на мира. Изпращаше писмо след писмо до повелителя. Закопняла била за него! Да се връщал! Като че ли той е тръгнал на разходка или на лов, сърни да преследва. Вдигнахме обсадата, върнахме се. Намазахме душиците на врага с мед и масло. Оня кърлеж, племенникът на Карл Пети, се наду до пръсване. Рим го удари на празнуване, че се е отървал. Камбаните на катедралите забиха като за победа. Заговорих му за портите на Цезаровия Рим. А той… ами това… ами онова…

Нищо повече не каза съпругът ѝ, но Хатидже го разбра.

— Плюс това, над главите ни повторно надвисна заплахата от Сафевидите. Тахмасп, синът на шах Исмаил, сега, след неговата смърт, вече е могъщ човек. Непрестанно повтарял: „Не отмъстим ли за Чалдъран, не си заслужаваме царството!“.

Хатидже обаче не считаше, че на всичко това трябва да се обръща внимание. Нейният брат беше могъщият султан Сюлейман.

* * *

Всичко, което поиска Хюрем, беше направено.

Гюлбахар и синът ѝ пристигнаха в столицата. Децата на Хюрем отидоха в Стария дворец да ѝ целунат ръка. Гюлбахар се страхуваше от гнева на падишаха и също изпрати Мустафа в Новия дворец при Хюрем.

И не само това. Един ден, когато Хатидже отиде в Новия дворец, Хюрем посрещна Хатидже литнала в небесата от щастие.

— Имам такава новина, Хатидже, че като я чуеш, направо няма да повярваш.

Засмя ѝ се.

— Щом ти се захванеш с нещо, вече ти вярвам. За теб няма невъзможни неща.

— Познай какво ще ти кажа! След като кака ни Гюлбахар и синът ни Мустафа са тук, рекох поне да направим сюнета на нашите принцове! Гледам оня ден, на Мустафа му наболи мустачките. Ами че то е грехота!

— А падишахът дали ще се съгласи?

Хатидже изобщо не допускаше, че брат ѝ ще приеме сюнетът да се направи общо. Как така синовете на Гюлбахар и Хюрем ще легнат един до друг да ги обрязват заедно? Невъзможно! Мустафа трябваше да го обрежат в Сарухан. А синовете на Хюрем — тук. Така беше редно!

— Че може ли да не се съгласи? Снощи му казах на Негово Величество моя султан. Трябваше да го видиш! Обсипа ме с целувки: „Усмихната моя! Чудесно си го намислила!“. Днес щеше да каже на великия везир да се захваща с приготовленията. Като на твоята сватба. Аз и ти ще направим всичко, каквото трябва, нали? Намислила съм нещо. Да направим тържеството на Ат мейданъ. Да обрежат принцовете във вашия конак. Зетят паша сигурно няма да има нищо против.

Как щеше да има! Единственото нещо, което можеше да направи, е като се върне вкъщи, да се накрещи. Така и направи.

— Сюнет! — не спираше да ръмжи. — Проклета да е! Щели да обрязват момчетата!

В първия момент Хатидже не проумя защо идеята да се направи тържествено обрязване разгневи така много съпруга ѝ. „Какво толкова?“ — се питаше сама. Като се замисли, идеята на Хюрем ѝ хареса. „Няма лошо! Населението е потиснато, от завръщането след обсадата на Виена моралните ценности избледняха. Самите ние изгубихме вкуса си към живота. Едно разкошно празненство ще се отрази добре на всички.“

През нощта съпругът ѝ пак бълнува насън:

„Велики Исусе! Идва! Сатаната идва! Ножът… ме… Господи, спаси ме! Той ще ме кълца! Сатаната ще реже…“

Всевишни! Едва сега тя се сети за насилственото обрязване на Ибрахим, което бе оставило завинаги издълбан върху плътта му ужасяващ белег.

* * *

Стана чудесно празненство по случай обрязването на принцовете.

Точно както го описваше Хюрем, както го искаше! Великолепно!

Дори и щастието на децата им не можа да сближи двете враждуващи жени. Гюлбахар беше настанена в отделна палатка. Палатката на Хюрем беше почти залепена до шатрата на падишаха. Госпожа султанката наблюдаваше оттам забавните игри като кралица, поставена пред майката на падишаха Хафза султан, сестра му Хатидже султан, дъщеря му Михримах, жените на първенците в османската държава заедно с дъщерите и наложниците им. Червената ѝ коса дори отдалече заслепяваше очите.

Цели три седмици в столицата нямаше сън и покой.

Тя си спомни за разговора, който проведоха помежду си брат ѝ и съпругът ѝ.

— Кажи ми, зетко паша, чие празненството е по-величествено. Твоята сватба или нашето сега?

— Естествено, че нашата сватба, мой падишах! — без колебание отговори Ибрахим.

Хатидже сякаш отново видя как лицето на брат ѝ почервеня като рак. Явно не беше очаквал такъв нахален отговор.

— И защо? — Тонът му беше гневен.

— Разбира се, че моята сватба беше по-великолепна, господарю. По тази тема дори няма да споря. Защото на моята сватба гост беше най-великият владетел на света.

Ето това беше вълшебната тайна на Ибрахим. Той знаеше как да печели сърцата.

Неслучайно го беше нарекла „Крадецът на сърца“. „Нали и мен ме улови така?“ — въздъхна си тя.

— Хюрем го е накарала да ми зададе този въпрос! — беснееше същата вечер Ибрахим и хвърляше по земята каквото му попаднеше подръка. Сигурен съм така, както в името си! Като нищо му е казала да попита така!

Помнеше, че въпреки гневния изблик на мъжа си, тя нямаше как да не се разсмее на гримасите му, с които той имитираше жестовете и гласа на Хюрем.

— Обзалагам се, че се е закълчила пред него: „Струва ми се, че нашият господар, Негово Величество моят султан, замисля да устроим на нашите принцове такова тържество, което да е по-пищно и от сватбата на нашия зет пашата. Вие си знаете, но толкова много разхищения…“ Манипулаторка!... Тя е дявол!... Кълна се, дявол е! Магьосница! Само гледай какво още ще накара да направи падишахът!

Всяка негова приказка, свързана с Хюрем, завършваше с това изречение: „Само гледай какво още ще накара да направи падишахът!“.

Но Ибрахим всеки път излизаше прав. Хюрем непрекъснато измисляше изненади, непрекъснато го караше да прави нещо. И Сюлейман го правеше.

След празненствата по случай сюнета Ибрахим пристигна с ужасна вест:

— Падишахът обяви Мустафа за престолонаследник!

Едва-що го чу, и Хатидже плесна с ръце като дете.

Мъжът ѝ обаче имаше намръщена физиономия.

— Обезателно онази вещица го е накарала да направи и това!

— Не си вземай грях на душата! Нали и ти казваше, че синът на Гюлбахар трябва да е правоприемникът? Ето на. Дори и да е било под влиянието на Хюрем, добре е направила. Какво повече искаш? Каквото и да направи тази жена, на тебе все не може да ти се угоди, Ибрахим! Виждаш ли, направила е добро на Мустафа?

— Добро ли!? Мисли си така, щом искаш! Накарала го е да обяви Мустафа за престолонаследник, но падишахът го изпраща за санджакбей в Амасия. В Сарухан ще отиде синът на Хюрем — Мехмед!

— Еее? И какво от това?

— Наистина ли не разбираш? Тя запрати сина на Гюлбахар надалече. А хем направи собствения си син санджакбей, хем грабна Сарухан от ръцете на Мустафа. А Сарухан какво е? Вратата към столицата. Да не дава Аллах, но ако се случи нещо, докато Мустафа пристигне от Амасия, Мехмед отдавна ще е дошъл тук.

— Оххх! — изпъшка Хатидже, както си седеше.

Умът ѝ не ги побираше тези кроежи, тези хитрувания. Колко просто било всичко. Въобще не се сети за такава вероятност. Разбира се, стига да представляваше самата истина.

— Ела! — рече на Небиле. — Дотегна ми. Да излезем на чист въздух!

В градината ги посрещна закачлив ветрец. Разчорли косите им.

— Ооо!... Имало и друг свят!

Като че ли вчера се разхождаха с майка си за последен път в тази градина… А Хафза султан вече я нямаше. Майчицата ѝ беше в черната земя.

— Краят ми наближава, дъще! — ѝ беше казала, преди да издъхне. — Дано не накараме Селим хан да ме чака дълго.

И не го накара. Без да страда, без да се мъчи, тя се приготви и за два дни си замина от този свят. Потънала сякаш в призрачен облак от бял тюл, с разстелени по него ресни и купища цветя, тя излъчваше щастие. Гледаш — ето я. Гледаш — няма я. Повеял вятър, отнесъл я.

Небиле веднага долови за какво си мисли господарката ѝ.

— Виж ги, султанчице! — изчурулика звънко тя. — Виждаш ли пеперудите? Как само танцуват!

Танцуват ли? А тя не ги виждаше така. Милите пеперуди — вятърът ги премяташе насам-натам. Също като човешките същества, които се бореха със съдбата си.

— Къде е Дилшад, Небиле? Днес изобщо не съм я виждала.

Довереничката ѝ се разсмя на глас. С пръст на устата ѝ прошепна:

— Шшшт! Бърза да си стяга чеиза!

Синът на един съдия беше нает като учител за скритата дъщеря на великия везир. Всички мислеха, че е една от придворните на Хатидже султан. Хатидже беше решила да омъжи Дилшад, дори и Ибрахим да не се съгласеше. Беше усетила вече, че момичето е дало сърцето си на Ахмед Челеби.

— Добре. Повикай я да дойде! Имам новина за нея!

* * *

Лицето на Дилшад разцъфтя като роза. Човек трябваше да е сляп, за да не види, че литна от щастие.

— Повикали сте ме, како султанке.

— Без „султанке“, скъпа! Само кака! Како Хатидже, како Небиле. Толкоз!

— Не мога да изразя колко съм ви благодарна!

— Дилшад, не съм направила нищо, за което да ми благодариш. Ти си дъщеря на съпруга ми. Теб не те познавах, но това, което Ферахшад ханъм е поверила на Ибрахим, е поверено и на мен.

— Кой друг би направил това, което направихте вие, како? Недейте да приказвате така.

Хатидже погали девойчето по розовата буза.

— Нищо не съм направила, скъпа. Аз само… само… искам само това, което се е случило на едно момиче с нещастно, много нещастно детство, да не се случва и с други момичета. Остави сега тези приказки. Имам новина за теб.

Момичето вдигна към Хатидже очите си, в които играеха виолетови проблясъци, и зачака.

— Готова ли си?

— Готова съм, како султанке.

— Виж пак! Както и да е! С татко ти решихме да вдигнем едновременно твоята сватба с Ахмед Челеби и празненството по случай сюнета на моя син Мехмед шах. И падишахът, и Хюрем ханъм намират за доста уместно да ги направим заедно и споделят напълно нашата идея. Само че… нали знаеш… значи… — Трудно ѝ беше да го изрече: — Говорихме си за това по-преди, още в жълтата къща, в Гюзелджехисар. Няма да се казва, че си дъщерята на Ибрахим. Дори на падишаха. Така е по-добре за всички ни.

— Да, какичко! Тази тайна…

— Не си я издала и пред Ахмед Челеби, нали?

Дилшад мигновено се изчерви. Разбра, че Хатидже е знаела за двете ѝ потайни срещи с него. Свенливо завъртя глава на две страни.

— Чудесно! Ти си моя придворна. Така на никого няма да му направи впечатление, че правим едновременно двете празненства — сюнета на сина ми и сватбата ти със сина на един съдия.

Нямаше да направи впечатление. Дойде ред да съобщи на девойчето и главната новина.

— След сватбата заедно с твоя бей ще заминете за Сарухан. Ще живеете вече там.

По лицето на Дилшад пропълзяха едновременно и щастието, и тъгата. Розовите ѝ бузи побледняха.

— Пропъждате ли ме, како султанке? Обидих ли ви с нещо, направих ли нещо, с което да ви нараня?

— О, не! — вдигна Хатидже нежно наведената глава на момичето. — За вас… — започна да ѝ шепти: — Купих ви едно имение в Сарухан, Дилшад.

Като видя, че очите ѝ плувнаха в сълзи и всеки момент щеше да се разплаче, тя реши да не я измъчва повече.

— Чифликът на Ферахшад ханъм! Искам да ходиш по земята на майка си. И аз ще се чувствам щастлива, и духът на майка ти.

Буреносният облак в очите на Дилшад се изсипа отведнъж. Този път обаче девойчето плачеше не заради раздялата, а от щастие и радост.

— Вие сте ангел! — хвърли се тя в прегръдката на Хатидже.

Хатидже ѝ изтри сълзите.

„Не, скъпа! — си каза наум. — Не съм ангел. Аз съм детето булка. Опитвам се от болките на детето булка да родя нечие щастие. Нищо повече!“

LXXI

АТ МЕЙДАНЪ, ДВОРЕЦЪТ НА ЗЕТЯ ИБРАХИМ ПАША

Хатидже още си говореше с Дилшад и Небиле, когато в градината дойде и Ибрахим. Тя проверяваше бродериите на Дилшад, показваше ѝ кое как се прави.

С влизането на Паргалъ момичетата скочиха на крака.

Хатидже погледна мъжа си с изписано по лицето ѝ щастие. Физиономията на Ибрахим беше направо почерняла. Съмнително беше дали изобщо видя дъщеря си и Небиле. Насочи се право към нея:

— Чу ли? — попита. — Хюрем решила да омъжи дъщеря си. За един, дето куца — Рюстем. И… и… Повелителят се съгласил!

Вече и Хатидже повярва, че Хюрем препасваше сабята. Война щеше да води, но нямаше да остави престола за сина на Гюлбахар. Тя търсеше не съпруг за дъщеря си, а съюзник за себе си. Щом съпругът на Хатидже съществуваше като Макбул Дамат Ибрахим паша, той пък щеше да бъде Топал Дамат Рюстем паша.

Като видя, че Хатидже не реагира, Ибрахим повиши тон:

— Можеш ли да повярваш? Тя е още дете!

Дете ли? За миг пред очите на Хатидже се появи малкото момиченце, което, примряло от страх, притискаше ръчичките си до гърдите и очакваше в онази брачна стая да дойде звяра с ръцете-паяци, когото тя прие да ѝ бъде съпруг.

— Дете ли? Ти, Ибрахим, изглежда, си забравил, че бях едва на девет години, когато ме дадоха на съпруг. Михримах все пак кара тринадесетата си година. Определена ли е датата на сватбата?

— Не. Щели да изчакат.

В яда си той не забеляза, че физиономията на жена му омекна, леденото ѝ изражение се стопи.

— Ще изчакат, разбира се! — промърмори. — Нали Хюрем трябва да издигне голтака Рюстем! Да го направи везир! Да го вкара в Дивана…

Внезапно тя се обърна към Дилшад и Небиле:

— Момичета, оставете ни за малко насаме!

Изчака ги да си съберат нещата и да излязат.

— Искам да те попитам нещо.

— Еее, питай тогава!

— Ти полудя ли?

— Какво? — раздразнено се обърна Ибрахим. — Какво значи това? Що за въпрос, Хатидже?

— Ето на, доста солиден въпрос! Не ми казвай, че не ти е стигнало до ушите. Всички го говорят. Никой вече не можел да понася гнева ти. Забравил си и уважение, и страх. Навсякъде си се държал като падишах. Назначавал си бейлербей дори без да кажеш на брат ми.

— Да! Като главнокомандващ това си е мое задължение! Господарят ми даде тези пълномощия.

— А батко ли ти заповяда да се хвалиш пред посланиците? „Какво си мислите, че Сюлейман управлява Османската империя ли? Османската държава е в моите благословени ръце! Върви натам, накъдето ѝ заповядам аз! Моята дума се чува! Каквото кажа аз, това става! Господарят изпълнява каквото му кажа, кажа ли му да не го прави, не го прави!” Така си говорел, нали?

— Пълни лъжи! Това са все клеветите на онази вещица! Тя ги пуска тези приказки!

Възможно беше, но там, където няма огън, няма и дим.

— Още ли си пишеш с Гюлбахар? Тайно?

— Неее! — изтръпна Ибрахим. — Защо ме питаш?

— Говори се, че с Махидевран заговорничите да свалите падишаха от власт, за да поемеш цялата власт ти. И след като сложиш нещата в ред — все пак всички излишни неща, — щял си да предоставиш трона на Мустафа. Договорил си се бил тайно и със сафевидския шах Тахмасп да ти окаже подкрепа в изпълнението на този план. Затварял си очи пред внедряването на персийски войници в столицата, преоблечени като търговци и дервиши.

Без да се трогне от физиономията му, по която се сменяха всички цветове, тя продължи:

— При тези твои номера хората на Тахмасп щели да нахлуят в двореца и да съсекат — да не дава Аллах! — господаря, Хюрем, принцовете — един Аллах знае дали не и мен с децата ни. За да не остане никой от Сюлеймановия род. Бил си се разбрал с папата в Рим, с Венеция, дори и с Карл Пети. — Замълча. Опита се да разгадае паниката в очите на мъжа си. — Вярно ли е всичко това, Паргалъ паша? Капан ли залагаш на своя благодетел? Даде ти да станеш велик везир, главнокомандващ, не ти ли стигна, та си тръгнал да измъкваш трона изпод моя брат? Няма ли да се отърсиш от тая твоя алчност, преди да са ти свалили главата от раменете?

Накрая улови омразата и паниката в очите на Ибрахим. С лицето си, с очите си съпругът ѝ говореше други неща. Онези пламъчета в очите на Ибрахим, които тя знаеше кога пламваха и кога се изпепеляваха, искряха отново. По лицето му грееше, невероятна и примамлива, онази усмивка, която я накара да си загуби ума.

— Хатидже, Хатидже… — промълви той.

Господи, колко благ беше пак гласът му!

— И ти ли повярва? Аз толкова лош човек ли съм? Всичко това са клюки, които разпространява онази вещица Хюрем.

— Вярно ли е?

— Опашата лъжа. Клевета! Аз ли съм се договорил с Тахмасп? Аз, който притисках господаря ни да започнем война срещу Сафевидите? Две години поощрявах Сюлейман хан да превземе Тебриз, Багдад. Щеше ли да разпалва война срещу шаха човек, който тайно заговорничи с него?

Щеше да му повярва, ако не го гледаше в очите. И не само тя, ами и всеки, който го чуеше как говори. Може би наистина имаше право, подстрекаваше падишаха за война срещу Сафевидите, но дали не би могъл да си прави и подмолни сметки. Може би като завлечеше Сюлейман чак там… Аллах да ни пази!

Хатидже усети, че оня страх от някакво наближаващо бедствие, който никога не я беше напускал, изпълзява от бърлогата, в която се беше притаил, и започва да обсебва цялото ѝ същество.

Конникът на съдбата тръгваше на път. Връхлиташе към нея с изваден меч.

„Спасявай си главата, Паргалъ! — си каза наум. — Дано умът ти да надвие и гордостта, и алчността. Иначе…“

— Ех, щом е така… Приказките дотук. Оттук нататък съдбата си знае работата. Казвам ти, само не се опитвай да използваш настървението на две воюващи заради децата си жени, за да заграбиш властта. Особено пък ако тези жени са Махидевран Гюлбахар и Хюрем. Която победи в тази битка, нейна ще е и властта, и могъществото. А който си прави сметка да ги развърта на пръст, ще си загуби главата.

* * *

Всички очи в залата под кубето бяха отправени към вратата. В днешното заседание на Имперския диван щеше за първи път да участва обявеният от султан Сюлейман за пети везир Рюстем паша. Всички бяха наясно, че Хюрем султан направи Рюстем везир. И че тази жена нямаше да остави бъдещия си зет да бъде все пети везир.

Той най-сетне се появи на прага. Ушитият нов кафтан и островърхата шапка му бяха възголеми за снагата и главата. Преплете длани и наведе глава по общоприетия маниер. После запристъпва навътре. Ибрахим се изуми.

— Този нали беше куц? — пошепна на застаналия до него Айяз паша.

— Куц! И още как! С очите си го видях, Ибрахим паша. Като ходи, щом стъпи на десния крак, полите на кафтана се провлачват по земята — отвърна му Айяз паша, прикрил устата си с длан.

— Ами какво е това сега?

За да не го видят, че се е разсмял, Айяз паша наведе глава напред.

— Казват, че дъщерята не е по-малко умна от майка си. Михримах султан накарала Рюстем да си поръча такива ботуши, които да скриват куцукането му. Подметките им били различни. Погледнете го, без малко ще настъпи шалварите си, само и само да не се виждат токовете.

Новият пети везир Рюстем паша дойде и се спря пред Ибрахим. С наведена глава. Трябваше да стои така, докато великият везир и главнокомандващ не му кажеше: „Застани ето там, везир паша. Очакваме усърдно да служиш на Османската империя и на нашия господар!“.

Незабелязано Ибрахим погледна към прозореца с решетката горе вдясно. Когато поискаше, падишахът следеше оттам заседанията на Дивана. Можеше да бъде сигурен, че в момента там седяха и Хюрем, и Михримах.

— Добре дошъл, Рюстем! — каза.

Хареса си гласа. Мина му през ум, че сигурно и седналият на трона си в забулената от облаци планина Олимп бог Зевс е говорил така на своите слуги.

— Застани ето там, от лявата ни страна. Очакваме усърдно да служиш на Османската империя и на нашия господар! Пророкът да те закриля, Рюстем!

Нарочно не прибави и „паша“.

Рюстем се наведе още по-ниско напред, после се изправи. Ибрахим първо видя черната му брада, после и черните очи. Господи! Това бяха непроницаеми очи. Враждебен поглед. Физиономия на лисица. Коварен човек, готов да ти се нахвърли, стойка като опъната тетива.

Повлякъл подире си погледите на везирите, Рюстем отиде и застана на мястото си, а очите на везирите този път се впиха в Ибрахим.

„Разнищват ме“ — си рече той веднага наум. Преценяваха реакцията му. Вътре в себе си положително злорадстваха: „Хайде да те видим, Макбул паша! Ето, сега ще се видиш в чудо! Краят ти настъпва. Дори и ти не можеш да излезеш на глава с ума и подлостите на този Рюстем!“

* * *

Същата нощ Ибрахим не можа да заспи. В ума му се въртеше не толкова заповедта на падишаха: „Паша, време е да го поставиш на място този Тахмасп! Господ да те закриля!“, колкото везирът на Хюрем — Рюстем.

Пред очите му непрекъснато се мержелееха неговата физиономия, неговите погледи.

Рюстем си беше подал заявката още като се появи на прага. „Този човек е опасен, Паргалъ! Внимавай!“

Като се обръщаше отдясно наляво, изведнъж между плешките го прониза остра болка, все едно му забиха кама. Цял изтръпна. „Кама! — си рече. — Онзи човек е камата на Хюрем!“

Нямаше да застава с гръб към него.

Рюстем беше Троянският кон на Хюрем.

Да размахва ятагана по бойните полета беше къде-къде по-безопасно, отколкото да седи в Дивана редом с наемния убиец на онази вещица.

Очакваха го пустините на Сафевидите, красавиците на Тебриз, висящите градини на Багдад. Там имаше да върши неща, които го очакваха от тридесет години.

Спомни си мига, в който падишахът издаде заповедта за война. Пред очите му оживя картината, когато се поклони пред Сюлейман и възкликна:

— Повелителю!

— Искаш нещо да кажеш ли, Сераскер паша?

— Ако господарят разреши, искам да взема със себе си и главният ви ковчежник Искендер Челеби.

Падишахът се изненада:

— Нали ти го уволни миналата година, че лапал рушвети? Ако не бяхме ние, само Аллах знае нашия челебия…

Щеше да е умрял!

— Сега пък искаш да го вземеш със себе си. Защо?

Защо ли? Защо, а?

Паргалъ едва се удържа да не му каже: „За да заровя този сатана в пустинята, затова!“

— Тогава стана грешка, господарю. Повярвахме на клюките. Проницателният ум на повелителя ни избави от грешката. Сега искаме да спечелим сърцето на челебията. Помислих си и за друго — ако Негово Величество падишахът тръгне след имперската армия и хазната остане тук, при господаря, а ние в това време превземем Тебриз и Багдад, нашите храбри воини победоносци ще останат без възнаграждения чак докато се върнат в столицата.

— Добре си го помислил. Давам ти позволението си. Вземи съответните мерки. Дръж се добре с челебията. Така е, взема си рушвети, но не посяга към хазната на Османската империя. Точно такъв ни трябва. Искендер да натовари хазната на камили. Да се осигури охраната. Ако му се случи нещо, да не чака да му отсечем главата, като си дойде. Сам да си свърши работата.

Ибрахим се зави с юргана презглава. Въртеше под него очите си на четири страни. „Не си въобразявай, че ще оставя главата на сатаната за теб, Сюлейман. Искендер ще натовари хазната на камилите — изсмя се той. — И охраната ще им осигури. Бъди спокоен. Само едно не знам — кой ще осигури охраната на сатаната!“

LXXII

БАГДАД, МАРТ 1535 Г.

Победа, победа, победа… Ибрахим помете като вихър земята на Сафевидите. Възседнал коня Буцефал, той летеше като орел. Детската му мечта вече беше реалност! Също като Александър Велики, стигна до земите, където изгряваше слънцето. Краката му стъпваха по местата, по които беше ходил и той. „Ако той е Александър Македонски, аз ще бъда Александър Паргалъ. Всички ще говорят за победите на Александър Паргалъ и неговия кон.“ В съзнанието му отново оживяха дните, когато влезе наперено в Тебриз с тези думи на уста. Между мечтите и реалността имаше само две малки разлики:

Всеки познаваше коня му като Карабарут. И той самият не беше Александър, а Ибрахим.

И всички говореха за победите на Паргалъ Ибрахим и Карабарут.

Вместо да излезе насреща му, шах Тахмасп подпали даже и собствените си земи и като вятър избяга в пустинята. След Тебриз Ибрахим потегли за Багдад. Крехкият Багдад се предаде.

Влизайки редом до него в Багдад, главният ковчежник Искендер Челеби изпитваше странни чувства. Сега се възхищаваше от човека, който само преди година, стига да му паднеше случай, се канеше да го убие.

„Наистина, този Ибрахим е велик човек!“ — си говореше сам. Вече му беше съвършено ясно защо падишахът толкова го обичаше и поддържаше. Яздеше пред войската. Нито куршум го ловеше, нито гюле, нито стрела. От време на време се обръщаше към него да го погледне. „Готов ли си, Челеби?“ — прогърмяваше гласът му. И като го изричаше, все се засмиваше. Значи беше разбрал, че е допуснал грешка с неговото уволняване. Не го отделяше от себе си и все повтаряше пред войниците: „Добре да пазите Челеби, ей! Да не му падне нещо на главата! Тя ми трябва!“. Е, какво друго беше това, ако не своего рода извинение?

Но не разбираше защо току го питаше: „Готов ли си, Челеби?“.

За какво трябваше да е готов?

А той самият му отговаряше:

— Готов съм, Ваше Превъзходителство паша!

Когато влязоха в Тебриз, изтормозеното от собствения си шах население посрещна Ибрахим с рози. Багдад сам се предаде, великият везир влезе в града като победител.

„Малко му е на Паргалъ да е велик везир и главнокомандващ!“ — реши наум. Изплаши се при мисълта какво още следваше. Той не беше от тези, които се задоволяват с постигнатото. Захихика без глас: „На мен прилича“.

Мозъкът му пламна от нахлулите в мислите му възможности. „Дали този човек нямаше за цел да събори падишаха, както се мълвеше? Като ме питаше все „Готов ли си, Челеби?“, дали не искаше да ми подскаже точно това и да ме попита: „На моя страна ли си?“.

Какво щеше да прави тогава? В последно време пред него стоеше сякаш самият Александър Велики. Също като него премаза земята на персите от единия до другия край, крещеше: „Персеполис! Към Персеполис!“. На такъв можеше ли да се противопостави?

— Еее, какво чакаш, Челеби? — го попита веднъж. — Изпрати му нещо зашифровано. С такъв шифър, че да не се разбира какво казваш, но единствено той да го разгадае.

Скочи от коня си. Застана пред навалицата, която приветстваше Ибрахим паша.

— Приветствайте! — извика колкото му глас държи. — Приветствайте главнокомандващия султан!

И подаде темпото на възторженото гъмжило:

— Главнокомандващ султан! Главнокомандващ султан! Главнокомандващ султан!

Под палещите лъчи на слънцето той, пред хиляди хора, обяви Ибрахим за султан! Когато му дойдеше времето, Паргалъ нямаше да го забрави.

И Ибрахим не го забрави.

Искендер не знаеше, че въпреки гордо вдигнатия си ятаган, великият везир сипе върху него клетви подир клетви. Не забелязваше и друго — че си точеше зъбите срещу сатаната, който извърши сатанинско дело. Населението викаше: „Султан!“, в това време обаче той си мислеше, че Искендер е просто шпионин на султана.

„Нека да шпионира, Паргалъ!“ — си каза. Погледна с искрометни очи към Искендер Челеби, който се чудеше как да му се подмаже. „Многото мина, малко остана. За какво повече ми трябва този негов шпионин, освен да налива към омразата ми още омраза и да посипва върху раните ми сол?“ Часът да закопае сатаната бе ударил!

* * *

Пясъкът на пустинята се простираше сред мрака на нощта като сивеещо привидение. Студът сковаваше всичко наоколо, дори и звездите на небето изглеждаха като издялани отломки от лед. Четиридесетте проснати по очи върху пясъка мъже не можеха да бъдат забелязани не само отдалече, но и от съвсем близо. Все едно там лежаха четиридесет пясъчни фигури на мъже или пясъкът ги беше погълнал — всичките! Дори не дишаха.

Един черен скорпион припълзя с невероятна бързина. Спря се върху ръката на единия от мъжете, вдига смъртоносното си жило и се съсредоточи. Опипа вените под краката си. Вслуша се в движението на кръвта по жилите на този мъж. А той, макар и вцепенен от ужас, не помръдна, спря и да диша. Дори най-малкият трепет щеше да е достатъчен скорпионът, който и без това следеше нащрек ударите на пулса му, да забие извитото си като кука жило в тялото му. Молеше се върху ръката му да не падне капка от потта, избила като ситни мъниста по челото, въпреки пустинния студ.

Точно в този момент се разнесе звънът на хлопатара.

Камили… Керванът, който дебнеха, пристигаше.

Скорпионът също чу хлопатарите и шума от стъпките на камилите по пясъка. Уплашен, че си има работа не с едно същество, а с цяло стадо, той се разбърза да се махне. Ако пропълзеше нагоре, от джепкена пак към ръката, а оттам — в пазвата, човекът знаеше, че го чака смърт. Нямаше да издържи, без да помръдне. Разбираше, че с едното убождане вкараната в кръвта му отрова щеше да го парализира само за няколко минути, а след не повече от четвърт час смъртта щеше да го сграбчи и да го отнесе. Добре че не стана така. Скорпионът слезе от ръката му върху пясъка, мина пред очите му набързо и изчезна в мрака по посока на падината, където се движеше керванът.

Четиридесетте мъже не закъсняха да се задействат. Когато най-първата камила се показа в края на падината, мъжете изскочиха от пясъците. Нападнаха кервана с ужасни крясъци. Цвиленето на изплашените камили се примеси с ругатните на охраната.

— Спрете! — извика водачът на кервана.

Той разпозна мъжете, които ги нападнаха с голи ятагани в ръце, по тяхната униформа. Дълги сини потури, син джепкен, червена риза, на главата — син сарък. А по вратовете — привързана червена наметка.

— Това са момчетата на Искендер Челеби!

Пазачите свалиха оръжието си. Но моментално стана ясно, че нападателите нямат намерение да спрат. Трима от тях хванаха първата камила да я събарят. Като ги видя, водачът на кервана викна:

— Хей, крадливи копелета! Какво си мислите, че правите? Не виждате ли флаговете ни, тугрите ни!? Ограбвате хазната на Великата Османска империя ли?

Думите му не оказаха никакъв ефект. Напротив, мъжът, който явно беше командирът на нападателите, си изстреля куршума. Водачът на кервана не успя дори да гъкне, преди да се изтърколи на земята.

— Добре че го каза! — извика този. — Слагаме ръка върху хазната на Великата Османска империя! Тази хазна вече не е на Сюлейман, а на бея на всички бейове — Искендер Челеби!

Схватката беше кратка. В нощта като светулки просветнаха червеникави изстрели. Мракът погълна блясъците на звънтящите ятагани. Ругатните и виковете секнаха отведнъж, така както и започнаха. Натоварената на четиридесет камили хазна вече беше в ръцете на нападателите. Оставиха безжизнените трупове на няколкото убити пазачи. Двама от тях, най-задните, се заровиха в пясъка така, че да станат невидими. По план някои трябваше да се спасят, за да разкажат как войниците на Искендер Челеби са ограбили хазната на Сюлейман.

Побързаха да накарат камилите да приседнат. Разчупиха ключалките на няколко сандъка. Обърнаха един от тях, съдържанието му се разпиля върху пясъка.

Командирът на нападателите провери сцената на разигралите се действия.

— Има ли някой избягал?

Един от мъжете се разсмя:

— По дяволите, двама от пазачите не можахме да уловим. Избягаха. Още преди зазоряване ще стигнат до Багдад и ще вдигнат страхотна олелия.

Друг имитира как ще викат избягалите:

— Помощ! Помощ! Помощ! Хората на главния ковчежник Искендер Челеби плячкосаха хазната на Негово Величество падишаха! Тичайте!

Запревиваха се от смях.

— Стига! — заповяда командирът им след малко. — Да си поемем малко дъх! Но още преди разсъмване трябва да стигнем до оазиса, където си скрихме униформите, и да се отървем от тези фалшиви дрехи.

Докато грабеха с шепи и тъпчеха по джобовете си златото от обърнатия сандък, се случи нещо съвсем неочаквано. Зад хълма се разнесе тропот от копитата на цял табун коне по пясъка. Командирът се изненада. Такова нещо нямаше в плана. Още се опитваше да разбере какво става, когато над сто кавалеристи вдигнаха облаци от пясък и с явно добре отпочиналите си коне препуснаха към тях на галоп.

— Какво става бе? — измънка някой. — Това не са ли телохранителите на главнокомандващия паша?

Прогърмяха изстрели. Двама от четиридесетте преоблечени в униформите на Искендерчелебиевите момчета мъже паднаха. След тях се разнесоха още много писъци: „Майчице, изгорях!“. Който умря — умря. Който остана — оживя.

Кавалеристите довлякоха командира им пред началника на ескадрона.

— Подлец! Искендер Челеби е захвърлил службата си на ковчежник, за да стане главатар на банда ли? И ви е изпратил да плячкосате хазната на нашия господар, така ли?

Командирът се изуми. Какво означаваше всичко това? От тях се искаше да се преоблекат като войниците на Искендер Челеби, да нападнат и да предадат обраните скъпоценности, а пазачите да убият. Да оставят само няколко свидетели сред тях. А после да си тръгнат и да се отърват от тези проклети дрехи.

— Да оберем ли? Какво става бе? Ние не сме никакви хора на Искендер Челеби.

— Стига! — прогърмя този път началникът. — Признай си поне като човек, та Садразам паша да ви прости вината!

— Ние не сме виновни! Това беше планирано. Театър, капан! Затворихме си очите, за да избягат двама от пазачите. Каквото се поиска от нас, направихме го — без да пропуснем нещо. Едно акче дори…

Ужасната плесница по лицето прекъсна думата му наполовина.

— Не сте пипнали, а? А какви са тези златни пари, сребърни монети, скъпоценни камъни, които се изсипват от джобовете и поясите на онези псета?

— Те… те…

Оръжието на началника гръмна. След него се разнесоха още няколко изстрела. Не остана нито един жив от преоблечените във военните униформи на Искендер Челеби нападатели на кервана с хазната.

— Чухте ли!? — провикна се началникът към своите кавалеристи. — Преди да пукне, командирът на бандитите си призна, че са хора на Искендер Челеби и че по негова заповед са преследвали и ограбили кервана с хазната на нашия господар падишаха.

Неколцина кимнаха в знак на потвърждение.

— Чухте ли? — извика пак началникът.

— Чухме, чухме!

— Ще свидетелствате ли за предателството на Искендер?

— Да! Да! Ще свидетелстваме!

* * *

Искендер Челеби беше щастлив, доволен. Сам си казваше: „Как няма да се чувства щастлив човек сред четири багдадски красавици като напъпили цветя!“. Едното момиче му подаде купата и той отпи голяма глътка вино. Хапна си фурмата, която му поднесе другото момиче.

— Ах, ти, сладкишче! — щипна третото, което държеше в обятията си. — Няма да ям повече фурми, теб ще изям!

Момичетата се заливаха от смях, когато зад палатката прозвучаха някакви гласове. Някой извика. Счу му се шум от боричкане. Искендер въобще не му обърна внимание. Никой не можеше да му попречи да се наслаждава на тези прекрасни мигове. Грамадните му пръсти зашариха по гушката на момичето в прегръдките му, по гърдите ѝ. Момичето му изчурулика нещо, а той с другата си ръка я сграбчи за бедрото.

— Искендер?

Изненада се. Някой го беше повикал по име ли? Претърколи момичето настрани и избухна:

— Що за дърз…

Думата му увисна наполовина във въздуха.

Отпреде му застанаха десет въоръжени мъже. Дулата на всички бяха насочени към него.

— Ти ли си Искендер?

— Да… Какво става, какво тър… — обърка се той от изненада и паника.

— Арестуван си?

Какво!

Сърцето му сякаш спря. Дъхът му секна за миг. Хвана се за гърдите.

— Арестуван ли?

— Да! Арестуван си! По обвинение, че твоите момчета са нападнали като бандити кервана на падишаха и са обрали хазната…

— Какво! Те! Лъжа! Клевета!

— Отведете го!

Искендер се опита да се изтръгне. Върху главата му се стовари ръкохватката на ятаган и той загуби съзнание. Повлякоха го по земята навън от палатката.

По пясъка се проточи потеклата от разранената глава на Искендер Челеби пътечка от кръв.

* * *

Искендер чу вратата да се отваря със скърцане. Но не видя, че в килията влезе Ибрахим паша. Тъмничарят го беше приковал за стената със синджири, очите му бяха вързани.

— Кой е там?

— Стар познат.

Искендер наостри слух. Гласът сякаш наистина му беше познат. Но дали от преживения шок или от сътресението, получено при нанесения по главата удар, не можа да се сети.

— По гласа си личи, че си човек с добро сърце — подхвана угоднически той. — Аз съм невинен. Нека ме изкарат оттук.

— Невинен ли?

— Да! Наклеветили са ме! Уж че съм обрал хазната на падишаха. Как е възможно такова нещо! Та нали съм пазителят на тази хазна! Защо да тръгвам да я обирам?

— Посочен си от бандитите, че си я обрал.

— Лъжа! Клевета! Всичко е фарс! Разказах на съдията, който ме разпитва, всичко. Доверен човек съм на Негово Величество повелителя. Приятел съм на Садразам паша. Моля! Умолявам ви! Сигурно Негово Превъзходителство Ибрахим паша изобщо не е осведомен. Ако му кажете, той веднага ще ме изкара от тази тъмница!

Ибрахим се направи на изненадан:

— Сигурен ли си?

— Разбира се, сигурен съм. Пашата ми е приятел. И аз съм невинен!

— Невинен ли?

Челеби си даде сметка, че този човек за втори път му задава същия въпрос. Обзе го някакво странно усещане.

— Ти! — процеди през зъби Ибрахим.

Челеби усети дъха му по лицето си.

— Ти не си тук заради това, че си се опитал да обереш хазната!

Внезапно се обнадежди. Естествено. Не я беше обирал. Всичко това беше клевета. Ето на, полека-лека се разбираше, че няма никаква вина.

— Ами за какво? — в гласа му прозвуча набъбналата в него надежда.

— Ти! — изкрещя с яд в лицето му Ибрахим — Ти, сатана, си виновен за това, че накълца с тъп нож едно малко момче!

Какво! Искендер цял се разтресе. От тласъците на тялото му синджирите се раздрънчаха.

— Сатана ли?

— Мисли, сатана! Спомни си! Златото… богатството… изнасилените момичета, изтръгнатите от обятията на мъжете им жени не може да са ти отслабили чак толкова паметта!

Искендер понечи да се хвърли напред. Синджирите, с които беше прикован към стената, го спряха.

— Забрави ли? Че купуваше за по четири-пет гроша отвлечените от пиратите момчета, а ги продаваше за по петдесет акчета на онези, които ги обръщаха в исляма? Как им викаше, когато те наричаха Робовладелеца на голобрадите, а? Казвай!

Все по-извисяващият се глас на Ибрахим отекна в стените на килията и като зловещо ехо се понесе по коридорите на тъмницата.

— Върви по дяволите! — развика се и Искендер. — Който и да си, махни се!

— Какво!? Или ти смяташе, че никога няма да изскочи някой познат от проклетото ти минало, когато се смееше като луд и викаше: „Казвайте ми сатаната, защото аз съм той. Аз съм човекът, който е обул наобратно обувките на сатаната“?

Искендер нададе вик, който приличаше повече на вой. Изгаряше от желание да се вкопчи в гърлото на човека, когото не виждаше, но усещаше, че стои точно пред него.

— Ааааа! Седемглава ламя!

— Дааа!.. Виж, паметта ти проработва. Като се ядосаше, от устата ти хвърчаха лиги и крещеше: „Седемглава ламя“.

Ибрахим се беше поукротил, сега гласът му звучеше подигравателно.

— Ха, и още нещо. Чакай да видя, как беше? — Замълча. После продължи, имитирайки гласа на Челеби: — „Я доведете онова крехкото момченце да го видим. Че да опита моите обятия“… Ха, така беше, нали? Ами чуй и това: „Хе, хе, хе… Гяурската бамя е грях… режи я до дъноооо!“. Спомни ли си?

Лицето на Искендер Челеби посиня от ярост. Жилите на врата му се издуха, кръвта му закипя. Неистово замята глава надясно, наляво, до скъсване на железния хомот.

— Кой си ти, проклетнико? Кой си? Кой си?

Ибрахим се навря почти в носа му и тихо му каза с глас, който сякаш идваше от другия свят:

— Аз съм кълцаният с тъпия нож, сатана! Обрязаният роб, за когото ти нареждаше: „Гяурската бамя е грях — режете я до дъно!“. Робът, чиято вяра ти отне, но заради ужасните мъки, на които го подложи, така и не успя да го впримчиш в твоето мюсюлманство!

— Ъъъъх! — изскочи някакъв въздух от устата на Искендер.

Не се разбра — хърхорене ли беше, или някаква сричка от дума, за която не му стигна дъх.

— Малкият роб, който се гърчеше от болка и се изхвърли от ръцете ти на земята, а ти при вида на облените му в кръв крака го удари на подигравка: „Какво, доста повече ли сме го резнали гяурина?“… Робът, който остана завинаги мъж с наведена глава, защото жените му го гледаха с отвращение… Аз съм този, сатана! Позна ли ме?

— По дяволите!

— Е, какво? Не повярва ли? — Гласът на Ибрахим сега плющеше като камшик. — Искаш ли да видиш клона, който ряза и кълца до дъно?

Ибрахим се протегна и рязко свали парцала, с който бяха вързали очите му. За миг онзи запремига от изумление.

— Ти!

— Аз, я! Аз, който се заклех да погреба в земята сатаната!

— Ибрахим паша!.. Ти… той… ама аз…

— Години наред живях с надеждата да ти отмъстя, Искендер, заради наранената ми плът, заради мъките, на които ме подложи, и заради страданията, които изживях. Най-сетне те намерих. Видях те, когато погребвахме бащата на нашия падишах. Като носихме ковчега. Още там щях да ти прережа гърлото. Но изчаках…

— Ибрахим! Аз… не зна… Прости ми, Садразам паша!...

Даже не го чу.

— Изчаках да видиш възхода ми, могъществото ми! Изчаках, за да можеш и ти да изпиташ болката от кълцането. Изчаках, за да те накарам да изпиташ болката от посичането.

— Прости ми… прости ми…

Искендер се разплака. Краката му се подкосиха. Заради синджирите, с които беше окован, не можа да се свлече на пода. Тялото му увисна като чувал.

— Знаеш ли, струваше си да чакам. Благодаря на Господ! Видях те в това състояние. Чух те да ми се молиш. Видях те да плачеш. Ако те оставех, и краката ми щеше да целуваш. Ботушите ми да лижеш.

Искендер измънка някакви неясни звуци.

— Дойде вече времето да погреба Сатаната! Заветът ми ще бъде изпълнен. Ще настъпи възмездието за посечената ми плът.

Сграбчи за косата наведената глава на Искендер и я вдигна. Взря се в очите му. Насити се на ужаса в тях. И процеди през зъби:

— Сатана! Върви в ада!

Разтърси главата му и я пусна. Тръгна към вратата.

— Главният палач!

Тежката врата изскрибуца и се отвори. В мрака се очерта някакъв великан.

— Вземи си твоето!

Паргалъ Ибрахим излезе. Влезе палачът. Вратата се затвори с ужасяващо стържене. Ибрахим не чу виковете и молитвите на Искендер Челеби, към врата на когото приближаваше мазната примка.

— Робе… Робеее!.. Дано въжето, което ти ми окачи на врата, да се затегне и на твоя врат!

В коридора се разнесе безпомощен хрип. След него настана зловещо безмълвие. По лицето на Паргалъ Ибрахим паша разцъфтя смразяваща до мозъка на костите усмивка, в очите му запламтя странен блясък.

LXXIII

НОВИЯТ ДВОРЕЦ, ЛОДЖИЯТА НА ПОВЕЛИТЕЛЯ

15 МАРТ 1536 Г.

Султан Сюлейман беше втренчил поглед в инкрустирания със злато кристален пясъчен часовник. Страдаше. Много му беше трудно, но решението си е решение. Знаеше си. Да го изпълни беше много по-трудно, отколкото да го вземе. Но трябваше да го направи. В утробата на Османската империя не трябваше да се прокрадва дори и за миг някакъв зародиш на предателство. Трябваше да се унищожи веднага. Имаше ли факти? Нямаше. Имаше ли доказателства? И такива нямаше. И вярно да беше, и клевета — вече се разнасяше навред.

Така и не забеляза, че пясъкът изтече в кухината под него. Мислеше си за онова, което се случваше, за мълвата. Просто не можеше да повярва на стигналите до ушите му слухове.

Как можеше човек да се промени толкова много? Неговият Паргалъ… неговият Ибрахим, който вършеше чудеса с играта на вълшебните си пръсти по грифа на цигулката… Неговият най-доверен приятел и другар…

Но ето на, променил се беше. Сюлейман тъгуваше за вироглавия Ибрахим, с когото се запозна в Сарухан, в лозята на Касъм ага. Робът, който плака, когато ядоха и пиха през нощта върху Плачещата скала. Неговият Ибрахим, с когото яздеха един до друг на бойното поле край Мохач. Неговият главнокомандващ Ибрахим, с когото разпердушини цяла Европа.

Но последните му прояви… Не беше за вярване!

Самолюбието му вече беше непоносимо. Непрекъснато се хвалеше. Натикваше вдън земя идващите посланици, обсипваше ги с обиди. Ибрахим му обясняваше, че го прави с политическа цел. Обработваше австрийския крал Фердинанд дотогава, докато приеме, че трябва да го нарече „братко“ и само при това условие да подпише после и мирния договор. Сюлейман нищо не му казваше. Разбираше, че по този начин Паргалъ провежда политика чрез унижението на Фердинанд да издигне авторитета на Османската империя и на падишаха. Само че из столицата плъзна приказката: „Макбул паша сега стана и крал“. Освен това пред посланиците сам се хвалеше:

— Всъщност не Сюлейман, а аз управлявам Османската империя! Защото печатът на Негово Величество падишаха е в мен! Ако не съм аз, държавата няма да я бъде! Каквото кажа аз — това става, не кажа ли — не става!

Като чуеха това, из магазините, по пазара, хората все се питаха. „Кой ни е падишахът — Сюлейман или Макбул паша?“. Нямаше начин да не стигнат до ушите на Ибрахим, но той въобще не реагираше.

Сюлейман си спомни какво беше поискал от Ибрахим преди години, когато вечеряха за пръв път заедно край Плачещата скала в Сарухан: „Ако някога се главозамая от победите си, ти, Паргалъ, ще ме предупредиш. Ще ми кажеш: „Не се възгордявай, Сюлейман, Аллах е по-велик от теб!“. Става ли?“

Голяма грешка допусна и като крещеше на всеки, който му подаряваше Корана: „Не ми носете тая книга!“ Не можеше да убеди вече никого, че е мюсюлманин, та ако ще не пет, петнадесет пъти на ден да правеше намаз.

Случаят с Каабъз също наля масло в огъня на онези, които говореха под път и над път, че мюсюлманството на Паргалъ е фалшива работа. Редно ли беше да спасява главата на умопомрачения Каабаз, дето непрестанно проповядваше, че Исус бил най-великият Пророк?

„Нали го слушах тогава как говореше за Аллах, та се намесих — си каза Сюлейман. — Иначе щеше на Новия дворец да му излезе и ново име — Гяурският дворец. Клюката щеше да се понесе на вълни, на вълни сред хората, еничарите в казармите щяха да се разприказват: „Що за падишах е този Сюлейман? Жена му московчанка, великият му везир — гяурин. На такъв султан не му прилича да е халиф. Не го искаме!“ И щяха да обърнат казана!“

Сюлейман си разтърка челото. Болеше го глава. И в прекия, и в преносния смисъл. Причината за това главоболие беше най-близкият му приятел. По-точно — единственият му приятел, единственият му другар.

Сети се за пясъчния часовник, погледна го — в него нищо не помръдваше. Посегна към стъкленицата, обърна я наопаки. Пясъкът започна да се изнизва. Времето си течеше. Ненадейно си помисли, че животът му е като пясъчния часовник — нито пълен, нито празен.

После — как така ще кара населението да го обсипва с овации: „Главнокомандващият султан!“?

„Да не е полудял? — промълви на себе си Сюлейман. — Човек с разум в главата щеше ли да постъпи така? Нима не знае, че в Османската империя никой друг освен нас не може да се нарича султан, нито да позволява да го наричат така?“

Ибрахим веднага беше пуснал вестоносец, преди още Сюлейман да пристигне в Багдад. Най-отгоре беше написал: Султане на моята държава, на моето сърце! На този свят има само един султан! И той е султанът на султаните, падишахът султан Сюлейман хан. Твоят слуга Ибрахим е в краката на този единствен султан и служи на него!

Султан Сюлейман се ядоса и стана от дивана: „Ами последният му номер?“.

Пътуваше към Багдад, когато му съобщиха, че Ибрахим е наредил да обесят Искендер Челеби. Не можа да повярва. Остави имперската си армия назад и с един малък отряд препусна към превзетия от Ибрахим Багдад. Но станалото — станало. Както не можа да повярва, че Паргалъ е наредил да обесят Искендер Челеби, така не можа да повярва и че челебията ще тръгне да ограбва хазната. И все още не вярваше.

— Има ли факти, доказателства, очевидци, паша?

— И факти има, султане мой, и очевидци.

— Съдията разпита ли челебията? Какво каза?

— Свърших си работата, както го изисква справедливостта, повелителю. Той сам си призна. А аз издадох заповедта.

— Ти знаеше, че сме на два дни път оттук. Защо издаде заповед, без да изчакаш? Да бяхме поприказвали и ние с Челеби. Да го попитаме: Каква е тази работа, Искендер?

На това Ибрахим нямаше готов отговор — много се бил притеснил, изведнъж побеснял, настъпило брожение сред войската, не дай си боже, армията можело да се разбунтува и… Цял куп такива приказки!

— Добре, извикай ми тези свидетели…

Нямаше свидетели. Всички бяха умрели или убити.

Ибрахим сложи и разпръсна пред него едни по едни девет-десет парцала от дрехите, с които бяха облечени хората на Искендер Челеби.

— Ето факти! Ето доказателства! Тези окървавени дрехи бяха върху бандитите, султане!

Падишахът се чудеше, умът му не го побираше. Всички говореха, че Ибрахим е пуснал клеветата, само и само да ликвидира Искендер Челеби, но ако това беше истина, каква трябваше да е причината за това? Дали го мразеше като враг, защото му попречи да го уволни?

Обиколи стаята със стегната душа. Да беше само този проблем… Клюките нарастваха и се нижеха една след друга:

„Неговият Макбул паша си пишел тайно с Махидевран Гюлбахар да свали господаря ни от власт и да постави на негово място престолонаследника принц Мустафа.“

„Какъв ти принц! Макбул гледа сам да стане султан! Ще си замине династията Османоглу, ще дойдат Ибрахимоглу.“

И какво ли още не!

Ако във всичко това не беше замесена Гюлбахар, Сюлейман можеше и да повярва. Той я познаваше много добре. Злобата ѝ нямаше граници. И враждебността ѝ. Гюлбахар беше способна на всичко, само и само да си отмъсти на него и на Хюрем. Не чуваше и не виждаше нищо друго. Дори без ни най-малко притеснение му беше писала и на него, че Хюрем върти какви ли не номера, за да качи на трона собствения си син Мехмед.

„Безсрамница! Нахалница! — измърмори Сюлейман. — Не обвинявай в грях поне Хюрем, защото точно тя ме моли месеци наред да обявя Мустафа за престолонаследник.“

Последната клюка здравата го притесняваше. Уж принц Мустафа напуснал Амасия, без да предупреди баща си, пристигнал тайно в столицата и се срещнал тайно с Ибрахим и някои паши. С всеки поотделно.

— Вярно ли е, паша? — попита го той.

А Паргалъ се засмя, коленичи в краката му и протегна глава към него. — Съгласен съм да ми отсечеш главата, мой падишах. Само не го казвай на своя слуга. Съгласен съм, вместо да ме обвиняват в предателство към моя повелител, да ми влачат разкапания труп по земята и да го хвърлят на кучетата.

От едната страна — Мустафа, от другата — Ибрахим!

„Ах, скъпи мой сине, сърце мое! — изстена Сюлейман. — Защо си се разбързал? Защо не почакаш да ти дойде редът? Защо не се доверяваш на баща си, ами си тръгнал с чуждите да се пазариш за престола? Защо се съмняваш в нашата справедливост? Защо си мислиш, че ще потъпча правата на единия си син, за да ги подаря на другия?“

Известно време продължи да гледа замислено пясъчния часовник. „Ах, Гюлбахар! — си каза този път. — Проклета да си, ако си вляла отровата на твоята злоба и в кръвта на моя принц! Ако и сама се съсипеш от завист и ревност, няма да се трогна, но ако изкараш от пътя моя Мустафа… И на този, и на онзи свят ще те душа за гърлото с двете си ръце, Гюлбахар!“

Сети се и за проклетата гадателка. Това, което каза, не му излизаше от главата. Пророчицата започна да му се явява дори и в сънищата нощем.

Спомни си изражението ѝ, когато я попита за бъдещето, и отново настръхна. Страх беше изписан по лицето ѝ. Ужас. „Предателство! — беше изпищяла тя. — Над този дом връхлита предателство!“

Сюлейман загуби сън и покой. „Предателство! От кого ли щеше да дойде? От моя Макбул паша ли? Или от детето ми?“

„Виж ти какви ги върши съдбата! — размисляше нощем, когато сънят бягаше от очите му. — И върху нас ли ще стовари участта на дядо ни? И на нас ли ще ни измъкнат трона, на който седим, както на покойния ни дядо Баязид хан? На туй отгоре и нашият син ли като дядо си ще сипе отрова в храната на баща си? Или ще ме бутне в пропастта Паргалъ, когото имахме за най-близък приятел, на когото дадохме печата, командването на армията и не само това, ами и сестра си за жена?“

Въобще не можеше да свърже Мустафа с предателство. Ибрахим обаче можеше да върти такива работи. Сигурно той беше човекът със саръка, който се привидя на онази пророчица.

Без Хюрем той сам нямаше да се измъкне от тази бъркотия. Чувстваше се притиснат между съвестта, от една страна, и разума и чувствата — от друга. „Аллах! — възкликна. — Добре че си имам усмихнатото ѝ лице. Ако не беше обичта и топлотата ѝ, нямаше да понесе тези дни. Само нейната озаряваща усмивка, нежността и ласките ѝ можеха да уталожат бурите в душата му. „Объркам ли се, веднага на помощ ми се притичва умът на моята съпруга.“

Преди три вечери той обясни на Хюрем в каква ситуация се намира.

— Да кажем, че ти си падишахът. Какво щеше да направиш?

— Щях да си взема печата!

— Не мога. Дал съм дума да не го уволнявам. Заклех се в Аллах.

— Вземи си думата.

— Ти, жено, полудя ли? Ако си взема думата назад, какво остава от мен, Сюлейман?

Спомни си пожара, който точно тогава се разпали в красивите очи на Хюрем.

— Твое Величество мой султане, ти си дал дума на живия човек. Обещанието се дава от устата, а се разваля от смъртта.

Ето, точно сега му беше времето! Времето на смъртта да развали дадената от устата дума!

Стана и обърна пясъчния часовник. Пясъкът започна да се изнизва.

* * *

Пристигналият от двореца вестоносец разтревожи Хатидже. Що за покана беше това — след икиндия, в дните на Рамазана?

— Хюрем султан желае да сподели с госпожа султанката вечерята си след постите. Повелителят също ще отговява заедно със Садразам паша. Хюрем султан пожела да ви предам: „Хатидже да остане при мен тази нощ!“

Странно! Защо не ѝ бяха казали един ден предварително, хайде, да речем, не е знаела, но да я предупредят поне от сутринта?

— Дано да е за добро, султанчице! — усети веднага Небиле, че Хатидже загуби настроението си.

— Госпожа снахата ни кани на вечеря, Небиле. Искала и да преспим в Новия дворец.

— А Садразам паша?

— С него пък щял да вечеря батко ми.

Усети тревога. В един момент ѝ мина през ум да изпрати някое от момичетата в двореца и да я извини: „Хатидже султан не е добре. Вдигна малко температура“.

Сигурна беше, че още като го чуе, Хюрем веднага щеше дотича заедно с лекарите и лъжата ѝ бързо щеше да излезе наяве.

А не можеше и да каже:

— Нещо ми е притеснено. Що за покана по никое време?

— Да се приготвяме — обади се Небиле. — Да отидем да видим какво ще ни покаже Пророкът.

Хюрем я посрещна с невероятна радост. Който я видеше, щеше да си помисли, че се е събрала с някого, за когото е копняла с месеци, с години.

Хатидже не можа да си сдържи езика:

— Добре заварила, Хюрем. Какъв е поводът за тази неочаквана покана?

— Знам, знам — прегърна я Хюрем. — Пристигнаха платовете, които поръчах за сватбата на Михримах. Коприни от Дамаск и Индия. Исках заедно да ги разгледаме, султан ханъм.

За момент се загледа в лицето ѝ.

— Ти защо си намръщена днес? Да не ти се е случило нещо неприятно, хубава моя Хатидже?

— Неее! — отвърна замислено тя. — От седмици съм все така, Хюрем. Нещо душата ми е стегната отвътре. Нямам никаква причина, а ето на, притеснено ми е. Изпитвам страх, както някога. Имам лоши предчувствия, Хюрем.

— Хайде, хайде! Какво страшно има. Я виж, пак се стягаме за сватба. Викам си, дали едновременно със сватбата на Михримах да не направим сюнетите на Баязид и Джихангир? Двете обрязвания заедно. Какво ще кажеш?

Същата вечер Хатидже започна вечерята след постите с фурма. Чудна работа! Фурмата ѝ се стори горчива като отрова.

LXXIV

НОВИЯТ ДВОРЕЦ, ЛОДЖИЯТА НА ПОВЕЛИТЕЛЯ

15 МАРТ 1536 Г.

— Какво ще кажеш, Паргалъ? След молитвата ли да вечеряме?

Ибрахим си знаеше, че ще се нахвърли на яденето като вълк, след като цял ден не беше ял и пил нищо, затова подхвърли:

— Моят повелител си знае най-добре, но да се навежда и изправя с пълен корем…

— И аз така си мислех! — отвърна Сюлейман. — Да хапнем по нещо, а като се върнем от намаза, тогава да седнем на трапезата, да си направим обредната вечеря преди лягане.

Казано — сторено. По време на намаза Ибрахим беше от дясната страна на падишаха. А отляво — Айяз паша. „Как ли гледа този човек?“ — попита се Ибрахим. Винаги му се чудеше. Когато и да си спреше погледа върху него, очите на Айяз паша бяха все затворени. Не ги отвори и през целия намаз.

Нещо се блъсна в десния му лакът и той трепна. Беше Рюстем. Бъдещият зет паша. Бъдещият съпруг на Михримах, който, щом я видеше, се чудеше накъде да побегне. Любимецът на Хюрем! „Проклетник!“ — изруга наум Ибрахим. Тоя, куцият, непрекъснато се блъскаше в лакътя му, сякаш нарочно, за да му припомня съществуването си.

Паргалъ заби рязко лакът в гърдите му. И както си мълвеше молитвата, само позасили леко шепота си. С това му казваше: „Стига си ме блъскал бе, човек!“ Рюстем обаче въобще не реагираше. При всяко навеждане, за да си стигне коленете, той се накланяше наляво и го блъскаше. „Този човек ме отвращава! Как ще живея редом до него? Как ще издържа да го виждам — този никаквец! — всеки ден? Вместо да ставаш съпруг на Михримах, по-добре да беше пукнал, Рюстем, въшльо такъв!“

Насочи вниманието си към падишаха. Остарява… Засмя се наум. „Да не мислиш, че ти пък си стоиш на едно място? На едни години сте. И ти остаряваш, Паргалъ!“

Можеше обаче да се закълне, че изглежда по-млад от Сюлейман. Първо, раменете му още бяха изправени. Нямаше под очите увиснали до бузите торбички. В брадата му не се виждаше бял косъм. А и косата, и брадата на падишаха вече бяха посивели.

„Ето на, отговорностите пред Османската империя го състаряват така, преждевременно!“ — обади се вътрешният му глас.

„Я се разкарай! — скастри го той. — Само Сюлейман ли отговаря за делата на Османската империя? Целият товар лежи на моите плещи. Не държавата го съсипва него, а бръщолевиците на жена му Хюрем. Тя сигурно непрекъснато му яде главата да не оставя трона на Мустафа.“

Настъпи моментът да седнат върху килимчетата си и да се помолят. Това беше най-приятната част от намаза. От навеждането и изправянето, от продължителното стоене на колене, те ги заболяваха и само по този начин можеха да ги облекчат.

Седнал с кръстосани крака, той се молеше, както си знаеше: „Господи, не ме лишавай от твоята помощ. Велики Исусе, на теб се уповавах, на теб се доверявах, не спирай да ме даряваш с чудесата си, както до днес, така и занапред. Дай ми здраве и дълъг живот! Закриляй децата ми!“

Това беше всичко. Тази вечер обаче молитвите на падишаха нямаха край. Ибрахим не помнеше някога той да се е молил толкова дълго. Когато най-сетне скри лицето си с длани и прошепна „Амин!“, Ибрахим си рече: „Слава богу! Сигурно е изредил всички от Османовия род!“.

Трапезата беше великолепна. От пиле мляко? И това го имаше. Яйца от пъдпъдъци. Донесени от Гемлик маслини. Сирене. Пастърма — Ибрахим примираше за нея.

— Изяж я! — обади се Сюлейман. — Заповядах да я доставят от Каисери специално за теб!

Докато се хранеха, почти не размениха думи. И двамата имаха апетит. Естествено, само размахваха лъжиците с лакомствата, едно от друго по-вкусни, така че изобщо не им оставаше време за приказки.

Ибрахим очакваше на трапезата да бъдат поканени и Айяз паша, и Рюстем. Само при мисълта за това настроението му се развали. „Айяз както и да е, но как да изтърпя оня, куция Рюстем?“ — измърмори си наум. Обаче не стана така. Падишахът седна на трапезата само със своя зет. Ибрахим беше безкрайно доволен. Навик беше в двореца султаните да вечерят сами, на Ибрахим му харесваше да е единственият човек, който нарушава тази традиция. Само той сядаше с падишаха на неговата трапеза. И то — от години! И така трябваше да си остане! Що щяха да търсят на Султан-Сюлеймановата трапеза разните му там Айязовци, Рюстемовци и кой знае още кои! Той беше единственият Макбул паша — Любимеца! А другите — паши притурки! И с тях, и без тях — все тая!

Изпълни се с гордост. „Така или иначе всичко е плод на моя ум, на моята сила и енергия, на моята проницателност. Ибрахим Паргалъ е едната страна на Османската империя, всички останали паши, везири и бейове — другата. Всичко се дължи на мен.“

Сюлейман потопи ръце в поднесения му златен тас да си ги измие. Избърса ги в кърпата, която държеше коленичилият до него втори личен прислужник.

— Кафе?

По дяволите! И това беше един лош навик, който си навиха на пръста Хюрем и Хатидже. Откъдето и да го бяха чули и разбрали, те и двете се запалиха да си варят донасяните от Йемен черни семена и да пият водата от тях. Хатидже не смяташе, че върши грях. Сигурно Хюрем я беше научила. Тя трябваше да е пристрастила жена му и към това. Черните семена се счукваха на ситно в мраморни хавани, после ги сваряваха във вода. А после пиеха тази съвършено черна отвара. За любителите на черната течност съпругата на султан Сюлейман не закъсня да открие съответните гнезда, а те избуяха като репеи. В столицата се ширеше пристрастяването към кафето.

Изпиха по едно кафе и Ибрахим реши да разкрие плана си за превземането на Рим. Сюлейман обаче го спря:

— Остави това! Не и тази вечер. Не сме в състояние да мислим за каквото и да е!

Изненада се. Най-любимото нещо на падишаха беше да си говорят за бъдещето, да кроят планове. Така беше от години. „Хайде, Паргалъ! — обикновено той пръв подхващаше темата. — Да обсъдим какво става оттатък Бяло море. Онези индийски острови, които адмирал Христофор Колумб е открил…“ Те бяха много далече. Умът на Ибрахим беше прикован в Рим. Османлиите трябваше да се прехвърлят от Истанбул — градът на седемте хълма — в Рим, другия град на седемте хълма! Трябваше короната на Рим да блесне на Сюлеймановата глава, а Ибрахим трябваше да проправи пътя към нея.

Един-два пъти се опита да подхване разговор за ситуацията при Карл Пети, при папата, при Франческа, но падишахът отново отказа.

— Остави, остави! Не тази вечер! Не сме в състояние да мислим за нищо, паша!

„Ама си и ти, да не беше ял толкова много! — си каза наум Ибрахим, а открито се задоволи само с една усмивка:

— Вие си знаете, повелителю.

Както си стоеше, падишахът се обърна към него:

— Садразам паша, искаме да ти зададем един въпрос. Вярно, като бяхме в Багдад, си поговорихме малко, но пак ще те попитаме. Човърка ни мозъка. Кратичък въпрос. Искаме да отговориш с една дума.

Ибрахим усети как всичките му фибри подадоха тревога. Той добре знаеше, че въпросите на Сюлейман съвсем не са безпочвени. Кой знае колко дни беше мислил и премислял как да го попита.

— Дано да е въпрос, чийто отговор вашият слуга да знае.

— Трябва да го знае. — Млъкна и погледна Ибрахим в очите. — Заслужаваше ли си Искендер Челеби да умре?

Ибрахим не можа да познае накъде бие. Сърцето му се сви. Мозъкът му зажужа. Добре че си имаше готовия отговор.

— Сатаната си заслужава хиляда пъти да умре, повелителю. Вашият слуга закопа сатаната в земята.

Сюлейман се замисли: „Колко пъти спомена името на сатаната този човек!“ Кимна в знак на съгласие. Опита се да разсее умислената си физиономия и да му се усмихне.

— Така е! Смъртта намира този, който я заслужава. Сатаната трябва да се убива, за да се представим безгрешни пред Аллах! — Сетне тупна с ръка по коляното си. — Както и да е… Еее, ти не свириш ли вече на цигулката си?

Ибрахим се беше замислил върху въпроса отпреди малко. Защо го пита точно това? Реши да не му обръща внимание. Сюлейман си беше такъв. Ако беше повярвал на клюките: „Макбул паша е наклеветил Искендер Челеби!“, едва ли щеше да чака цяла година, за да го пита. Значи, просто му беше хрумнало. Освен това Ибрахим не беше ли си подготвил всичко както трябва за отмъщението над сатаната? Не беше ли се клел да го направи, каквото и да му струваше това?

Тревогата изчезна от лицето му.

— Нямам много време за нея, султане мой. Но ако господарят нареди…

— Имаш право — прекъсна го султанът. — И на нас взе да не ни остава време за поезия.

Настъпи мълчание. Падишахът разклати чашата си, за да изпие и последната останала в нея глътка.

— Има обаче едно четиристишие. Искаш ли да го чуеш?

Смениха темата. Ибрахим се успокои.

— Ще направите щастлив своя слуга.

Погледът на Сюлейман стана унесен, докато рецитираше:

Приятел казваш, но от душата ми по-скъп е, знай;

приятеля посмей да хулиш, езикът ти ще стане пепел;

приятелят нектар е, казваш, не те коря, така е;

приятелят отрова сладка да ни поднесе, ще я изпием!

Ибрахим го аплодира съвсем искрено, от все сърце. Просълзи се. Той беше приятелят в четиристишието на Сюлейман. Беше от ясно по-ясно. За него беше написал Сюлейман този куплет. „Ето, това е моят Сюлейман!“ — си каза с възторг. Засрами се, че преди малко се усъмни в него. Дори… във всичко, което кроеше в бъдеще… Но ето, не се изпречваше пред съдбата си. Че кой ли беше успял да ѝ се изпречи, та и Ибрахим да я спре. Накъдето го поведеше Господ, натам щеше да върви. Каквото му се струпваше на главата, това щеше да си носи.

— Какъв щастливец е този приятел, повелителю!

— Така е.

Не посмя да му каже, че беше написал този куплет преди години, когато се върна в стаята си след първата вечеря с Ибрахим в Сарухан, при Плачещата скала. Оттогава досега колко ли мостове беше разрушила и отнесла реката от злато.

* * *

Седяха до късно. Слушаха песните на музикантите. Говориха си за това-онова. Накрая падишахът ненадейно каза:

— Време е да се разделяме. Наспи се и си почини хубаво, Паргалъ. И ние ще направим така. Аллах да те дари с мир!

Ибрахим се поклони и остана така, докато падишахът се оттегли в стаята си. Сетне по навик се отправи към стаята точно отсреща. Нощем, когато работеха до късно върху военните планове, когато обсъждаха световната обстановка, той преспиваше все там.

Прислужниците му отвориха вратата. Влезе вътре. Вратата зад гърба му се захлопна. Ибрахим тръгна право към прозореца отсреща. Не можеше да се насити на бялата кула, която се извисяваше над мрачното тъмно море като изваяна от слонова кост и той ѝ се наслаждаваше оттук в захлас.

Взираше се навън, а душата му се изпълваше с радост. По четирите краища на кулата пламтяха големи огньове. Червените им отблясъци танцуваха по бялата стена. Веднъж беше казал, че му става тъжно, като гледа как мракът поглъща красотата на бялата кула.

— Щом е така — беше откликнал падишахът, — през нощите, когато ще ни гостуваш, ние ще заповядваме върху нея да се палят огньове, както правите вие по скалите на Парга.

— Сюлейман! — обзет от щастие, промълви Ибрахим. — Още не си го забравил!

Остана да съзерцава танца на пламъците. Сетне се изтегна в леглото. Толкова много неща кипяха в главата му, че се зачуди за кое по-напред да си помисли. Спомни си, че когато преди малко заговори за похода към Италия, Сюлейман каза: „Остави! Не тази вечер! Не сме в състояние да мислим за каквото и да е!“. „Не тази вечер! — промърмори си сам. — Не сме в състояние да мислим за каквото и да е!“

Чувствата му бяха съвсем объркани. Съвестта и умът — също.

Не се възпротиви на съня. Затвори натежалите си клепачи. Изведнъж се появи малко момченце. Размахало дървения си меч, възседнало дървения си кон от дръжката на една лопата, то тичаше лудешки из зелените морави. И в същото време това момче викаше: „Препускай, Буцефал! Лети към страните, където изгрява слънцето! Не спирай! Препускай, дий, лети, Буцефал, полети с Александър!“.

После дочу нежен глас: „Жюстиниен! Не се отдалечавай много, сине…“.

Беше майката на този Александър с дървения кон. Момчето обърна глава натам:

— Дий, Буцефал, дий…

Усети някакъв полъх върху лицето си. „Господи — си каза, — не искам да се събуждам от този красив сън. Може би този полъх беше насън? Не се ли надбягваше с вятъра върху своя дървен кон? Сигурно беше полъхът на вятъра.

После през лицето му премина още един полъх. Още един. И още един…

Усети и допир. „Събуди се, Александър! — изкрещя душата му. — Стани! Капан!“

Късно! Много късно! Отвори очи, зелените морави на Парга изчезнаха. Помислил бе за полъх на вятъра дъха на седмината мъже. Обзе го ужас, опита се да стане. Четиринадесет яки ръце го блъснаха върху леглото. Хванаха го за ръцете, за краката.

Тогава видя смазаното въже. Кара Али с черното лице се опитваше да прекара примката през главата му.

— Сюлеймааааан!

Беше ли извикал наистина? Беше ли издал звук? Не знаеше.

— Нали бяхме приятели! Повелителю! Нали бях твоят любимец!?

Мяташе се, не оставяше време на палачите си. Така или иначе жертвата им се беше събудила.

— Умри! — изхриптя единият от тях. — Млъкни и умри!

Ибрахим изведнъж си даде сметка, че няма никакъв смисъл да се бори за живот. Защо трябваше да се спасява? Къде щеше да избяга? Парга беше толкова далече! И при кого щеше да се скрие? Същият този приятел, който преди малко му рецитираше Приятелят отрова сладка да ни поднесе, ще я изпием!, му беше издал смъртна присъда!

Силите го напуснаха. Усети как му нахлузиха примката през главата. Седем мъже започнаха да я стягат. Почувства я в основата на тила си. Вече не му оставаше и един сантиметър разстояние между живота и смъртта. Дишането му щеше да прекъсне, вратът му — да се счупи, и всичко щеше да се свърши.

Пред очите му взе да притъмнява, а в съзнанието му изплува отвратителният образ на сатаната. Дали и Искендер Челеби беше усетил как дробът му се пръсва заради липсата на въздух?

Сатаната се кискаше с все гърло.

„Дойдох да те взема! — изсъска с изплезен език. — Хайде, побързай! Адът те чака!“

С последни усилия изтри от съзнанието си това червено привидение. „Не трябва да умираш с тази картина, Паргалъ!“ — каза си с последните искрици на разума. Пред очите му се мерна Ферахшад. После — Карадут. Мухсине. Неземната красавица Мухсине! Хатидже. Несретната Хатидже! Хатидже, която си мислеше, че се е влюбил в нея, която така и не разбра, че това беше само любовна страст. Изплува Дилшад. Другите му деца… Мехмед шах, Фюлане, султанката. После всичко изчезна. Настъпи черен мрак. Боже мой! Някой пееше песен някъде. Псалм!

Знам, там ангели ме чакат.

Всяка вечер аз се моля,

Бог в съня ми се усмихва.

Моля се: Вземи ме в Рая!

„Велики Исусе!.. Това е майка ми…“ Ибрахим се опита да извика. Издаде само хрип. Но в съзнанието си знаеше какво говори: „Мамо, красива моя мамо! Виж какво направиха с твоя малък Паргалъ!“.

* * *

Мракът все повече се сгъстяваше. Хатидже не можеше да си спомни кога пропадна тук. В тази непрогледна тъмнина и времето, и пространството бяха изчезнали. Само долавяше, че някъде отпред, в далечината, проблясваше пламък. Не е ли било все така? При всяко пропадане в този безкраен мрак не изпадаше ли в ужас, щом забележеше онова червено петно. Там беше адът.

Единственото нещо, което знаеше Хатидже, бе това, че се намира някъде между ада и рая. Но къде беше раят?

Накъде щеше да тича, къде щеше да бяга? Къде беше твоят рай, безкрайните градини? Къде беше светлината?

„Няма!“ — обади се изведнъж някакъв глас.

„Кой е? Кой ми го казва?“

„Няма рай, Хатидже!“ — изсъска този път гласът.

Огледа се — никого не видя. И без това поради липсата на въздух не се и надяваше да види. Кого можеше да види в тази тъмница?

„Лъжеш! — опълчи се с гняв. — Трябва да има рай! Обещаният рай!“

В главата ѝ звукът прерасна в зловещ смях. В кикот на змия:

„Няма го твоят рай, Хатидже!“

Ето, това беше!

Тя беше прокълната. За нея нямаше рай. Не е имало. Нямаше и да има.

— Но защо? — изстена. — Какво съм съгрешила? Защо съдбата ме е осъдила да нямам рай?

Чакаше отговор. Нямаше.

— Казвай! — настоя пред змията, защото знаеше, че стои навита на кълбо някъде в главата ѝ. — Какъв грях съм извършила? Защо съм осъдена да няма рай за мен?

Отговорът беше пълно мълчание.

Продължи да пада, да се претъркаля и премята.

Падане ли беше? Хатидже не беше много сигурна. Спомни си, че се чувстваше по същия начин през нощта, когато мъжът с ръцете-паяци влезе в брачната стая и тя пропадна в бездънната мрачна пропаст. Не падаше, летеше. Или може би плуваше. Откъде да знае, нямаше нито багри, нито форми. Беше само едно усещане. Толкоз.

— Удушили са го!

По дяволите! Това беше друг глас.

— Стегнали яко врата на Ибрахим паша…

И това беше друг глас.

— Седем палачи се нахвърлили като един и удушили Макбул паша.

— Макбул ли? Той вече е Мактул[42] паша!

Дали се беше разплакала? Не помнеше. Дали беше изпищяла? Не знаеше. Дали беше отправяла молитви? Не мислеше.

— На пашата му отсекли главата!

Аллах! Не искаше да чува тези гласове. Извика: „Затвори си очите, Хатидже! Запуши си и ушите. Не гледай!“

Не виждаше нищо в мрака, но тези гласове, тези проклети гласове!

„Запуши си и ушите!“

Но нито ушите ѝ чуваха заповедта, нито гласовете, които ѝ крещяха и я разпитваха:

„Не си ли прокълната! Не се ли срина? Не се ли побърка? Не прокле ли батко си Сюлейман, който издаде заповедта да го удушат и да му отрежат главата? Ами онази московчанка, така наречената Хюрем?“

„Не знам, не знам! — извика Хатидже. — По дяволите! Не знам! Нищо не си спомням. Не мога да си спомня дори, че душата ми изгоря!“

Дали не се беше заблудила? Пламнаха ли наистина душата ѝ и сърцето, като чу, че са му отсекли главата? Проклетото ѝ сърце, на камък ли се беше превърнало?

Ибрахим не беше влюбен в нея. Но нека, поне се показваше като такъв, известно време я накара да му повярва…

Той беше мамил Хатидже. Кой знае колко пъти. С колко жени… Нека. Нали ѝ беше дал три деца. Години наред бяха делили едно легло, когато заминаваше на война, тя по цели месеци беше копняла за него. Нали Паргалъ ѝ целува ръцете и плака, когато Хатидже извади на бял свят тайната дъщеря Дилшад от неговата тайна любов. Нали беше неин до края. Той беше нейният съпруг. Той беше мъжът, който прие да я вземе за своя законна жена.

Не трябваше ли Хатидже да пламне и да изгори, когато чу, че са устроили капан на Ибрахим, че е умрял, че е убит? Тя обаче не усети нищо подобно. Само пропадна в тази мрачна бездна. Толкоз. Летеше из мрака. Плуваше. Очакваше някъде в далечината да се появят червените пламъци на ада. За Хатидже нямаше рай. Нямаше къде другаде да отиде, освен в ада.

— Султанке!

Кой е? Познаваше този глас, но не виждаше човека.

— Аз съм. Джевахир.

— Господи! Къде си?

— Тук съм, султанке. В рая. Чакам те.

— За мен няма рай, Джевахир!

Мракът я притискаше отвред все повече и повече.

— Забрави ли? — попита невероятно топъл глас, като сън. — Забрави ли легендата за Бялата роза, красива моя султанке? И Славеят, който, воден от желание да докаже колко е предана любовта му, забил в гърдите си острия шип на Розата…

— Славей мой!

Хатидже чу собствения си глас:

— Славей мой!... — Това не беше шепот, не беше стон, беше вик. — Къде си, Славей мой? Вземи ме и мен при себе си!

— Ние умряхме, моя Роза! Умрели сме.

— Аз отдавна умрях, Фехим!

Господи, нарече го по име. Усети цялата да се изпълва с щастие, въпреки болката, самотата, мрака и отчаянието.

— Заблуждаваш се, моя Бяла роза! Ти си жива! Ти ще живееш!

— Не искам! Аз искам да се съберем с теб, мой Славей! С моята обезглавена Джевахир!

Гласът се отдалечаваше.

— Стой! Почакай! — изкрещя в паника Хатидже. — Не отлитай, Славей мой! Не оставяй тук своята Хатидже!

Но не я послуша. Гласът постепенно се отдалечи и изчезна някъде в мрака.

Внезапно Хатидже видя отпред собствената си ръка. Изуми се. Това нейната ръка ли беше? Или клонка от роза? Клонка с бодли! Клонка, всмукала кръвта на Пойния славей.

Как можа да я види в тази черна тъмнина? Господи… Напред, но много напред… някаква светлина? Червените пламъци на ада ли? Напрегна се да я види по-добре. Не, това… това не беше пламтящият в червено огън, това беше светлината на деня. Насред мрака се раждаше светлина. Хатидже се връщаше от брега на смъртта.

— Султанчице! — плачеше някой до нея.

— Небиле?

— Султанчице моя!

Хатидже различи разтревожените лица, надвесени над нея. Храброто лице на Мехмед шах. Дъщеря ѝ Фюлане… Дочу бърборенето на най-малката от тях принцеса.

Ето това ѝ каза нейният Поен славей: „Жива си. Ще живееш!“.

Хатидже се опита да им се усмихне. „Хей, съдба! — изкрещя отвътре цялата ѝ разбунтувана душа. — Съдба! Чуй моя глас! Аз те предизвиквам! Изстреляй срещу мен колкото още стрели са ти останали! Да изсвистят и колкото куршуми още имаш! Ако искаш, засипи ме с топовни гюлета, светкавици и гръмотевици. Няма да ти се предам! Аз съм Хатидже — дъщерята на султан Селим хан! Жестокия — така наричаха баща ми. А аз съм Томирис Едже. С оголен ятаган се хвърлям срещу теб. Виж ме, жива съм! И ще живея! Ако на това живот му викат — аз живея. Дори да кажеш: „Че това живот ли е?“ — ще приема. И да не живея — мен ме има!“

Информация за книгата

This book is published with the support

of the Ministry of Culture and Tourism of Turkish Republic

in the framework of TEDA Project.

Това издание се осъществява с подкрепата

на Министерството на културата и туризма

на Република Турция по програма ТЕДА.

Бележки

1

Томирис — царица на масагетите, победила в битка и обезглавила персийския шахиншах Кир Велики през 530 г. пр.н.е. Смятана е за първата жена владетелка. Образът ѝ се утвърждава и в средновековната европейска култура. Рисувана е от Рубенс, Ферари, Прети, Моро. И до днес тя е почитана в Казахстан като национална героиня. — Б. пр.

2

Така нареченият „кръвен данък“, при който се вземат момчета до 10-годишна възраст за роби, за еничарските школи и др. — Б. пр.

3

Белият сняг (тур.). — Б. пр.

4

Черната черница. — Б. пр.

5

Съоръжение, чрез което се вади вода за напояване от кладенец. — Б. пр.

6

Надзирател (тур.). — Б. пр.

7

Черен облак (тур). — Б. пр.

8

Владетелка, господарка (тур.). — Б. пр.

9

Тура, от перс. тугра през турски ез. — калиграфски печат или подпис от времето на Османската империя, използван за узаконяване на султанските фермани. — Б. пр.

10

Областен управител. — Б. пр.

11

Постоянни герои от Театъра на сенките. — Б. пр.

12

Дайте път! (тур.). — Б. пр.

13

Анадолско емирство, съществувало преди сформирането на Османската империя и управлявано от династията Гермияноглу. — Б. пр.

14

Типичен израз за смъртно наказание: дали осъденият да бъде разчекнат от четиридесет мулета, или да бъде посечен от четиридесет брадви. — Б. пр.

15

Народни лечители, които наместват изкълчени стави или счупени кости. — Б. пр.

16

Отделна глава от Корана. — Б. пр.

17

Ангелът на смъртта. — Б. пр.

18

Прозвище и обръщение към възпитател, учител на принцовете в двореца, употребявано и за великия везир, и за високопоставени личности. — Б. пр.

19

Ориенталски музикален инструмент, подобен на флейта. — Б. пр.

20

От тур. чавуш — сержант, старшина, десетник. — Б. пр.

21

Библейският цар Соломон. — Б. пр.

22

Савската царица, владетелка на митичната държава Саба или Сава, за която някои изследователи предполагат, че се е намирала върху територията на днешен Йемен. — Б. пр.

23

Днешен Йерусалим, градът на пророците. — Б. пр.

24

Магриб — название, дадено от средновековните арабски географи и историци на страните от Северна Африка — Алжир, Мароко, Малта, Иберийския полуостров и др. — Б. пр.

25

Черният дим. — Б. пр.

26

Белият дим. — Б. пр.

27

Юстиниан. — Б. пр.

28

Черничката. — Б. пр.

29

Черната стрела. — Б. пр.

30

Система в Османската империя, при която се вземали будни момчета от семейства в завоюваните земи, за да бъдат обучавани и възпитавани за Еничарския корпус, за войници, за работа в административните органи и т.н. Някои от тях са стигали до сан генерал, везир, велик везир. — Б. пр.

31

Особен вид поземлено владение, чиито годишни доходи възлизали на 20 000 акчета. Раздавали са се от Фонда на държавните земи в замяна на военна служба и изпълнение на други задължения към централната власт. — Б. пр.

32

Светкавицата. — Б. пр.

33

Слуга на шаха. — Б. пр.

34

Който къса носа. — Б. пр.

35

Нос между Златния рог в Мраморно море и парка Гюлхане. — Б. пр.

36

Балкон, камера или лоджия, вграден според ислямската архитектура вътре в джамия или дворец, където се моли мюезинът или някоя важна личност. — Б. пр.

37

Крепостта Шабац в Белград, на Западния бряг на река Сава. — Б. пр.

38

Мюжде — награда за този, който пръв донася или съобщава радостна вест. — Б. пр.

39

Кралицата на змиите във фолклора на азиатски народи. — Б. пр.

40

Остров в река Дунав на територията на днешна Румъния, при Нова Оршова, някога от стратегическо значение, потопен впоследствие от язовир. — Б. пр.

41

Някогашно име на Будапеща. — Б. пр.

42

Игра на думи: Макбул означава „любимец“, а Мактул — „труп“. — Б. пр.

Content

Демет Алтънйелеклиоглу
Ибрахим и Хатидже
(книга 3 от "Великолепният век ")

ПЪРВА ЧАСТ

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XIII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

XXXI

XXXII

XXXIII

XXXIV

XXXV

XXXVI

XXXVII

XXXVIII

XXXIX

XL

ВТОРА ЧАСТ

XLI ШЕСТ ГОДИНИ ПО-КЪСНО

XLII

XLIII

XLIV

XLV

XLVI

XLVII

XLVIII

XLIX

L

LI

LII

LIII

LIV

LV

LVI

LVII

LVIII

LIX

LX

LXI

LXI

LXIII

LXIV

LXV

LXVI

LXVII

LXVIII

LXIX

LXX

LXXI

LXXII

LXXIII

LXXIV

Информация за книгата

Бележки