Тарас Григорович Шевченко

Кобзар

Вперше зі щоденником автора

Тарас Шевченко

Про Тараса Шевченка – поета і людину – написано вже не одну сотню книжок мовами різних народів світу, не одну тисячу наукових розвідок та публіцистичних і популярних статей, і несть числа виголошеним на його честь доповідям та промовам. Обсяг Шевченкіани можна порівняти хіба що з обсягом літератури про найбільших світових поетів і митців. Але в чому він, мабуть, і від них усіх відрізняється (власне, в чому його відрізнено зусиллями його сучасників і нащадків), – так це в кількості й різнорідності модифікацій його образу: стереотипів сприйняття, які випали на його долю, починаючи від того, для якого він сам дав привід, назвавши свою першу збірку поезій: «Кобзар». Втім, кобзар – образ дуже місткий і надається для символічного переосмислення, яке й дає Шевченкова поезія, хоч символічна глибина цього образу не всіма сприймається. Гірше з прямолінійними «теоретичними», або суб’єктивно-враженнєвими означеннями, чи й корисливо-політичними наліпками, яких ніколи не бракувало. Ще Драгоманов у праці «Шевченко, українофіли і соціалізм» (1879) налічив кільканадцять разюче строкатих, до взаємовиключності, і разюче довільних – і в уславленні, і в негації – версій Шевченкового образу, – від «українофіла», «безумного патріота» й «сепаратиста» до «нігіліста» й «соціаліста», від пророка до лжепророка й богохульника. Це в самій тільки Галичині! Час невтомно розширював цю палітру. «Після 1917 року він (Шевченко. – І. Дз.) являвся нам і комуністом, і незаможним селянином, і виразником петлюрівської ідеології, і захисником формули „Єдина, неділима“[1]». Зовсім іншого ідеологічного спрямування автор також нарікає: можна говорити «щонайменше про яких шість-вісім відмін сфальшованого Шевченка (пригадайте: „Шевченка-народника“, в обов’язковому кожусі й шапці з кобзою в руках або біля ніг, Шевченка „поета перед-пролетаріату“, „Шевченка-гетьманця і слов’янофіла“, „Шевченка-соціаліста“ в солдатській шинелі з кацапською бородою, що нагадував не то старовіра, не то своє погруддя роботи Архипенка)»[2]. Але й сам запропонував свою «відміну»: Шевченка – майже шовініста. Юрій Івакін, оглянувши «шевченкознавчі» наліпки 20-х років ХХ ст., вирізняє ще такі: «поет пролетаріату», «батрацький поет», «співець бідноти», «поет наймитів», «співець гайдамацького повстання»[3]. З часом одні версії ставали одіозними, на зміну їм приходили інші: революційного демократа, атеїста, інтернаціоналіста, русофоба, русофіла тощо; на наших очах повертаються деякі старі, в тому числі риторично-патріотичні, а дехто навіть пропонує офіційно оголосити Шевченка національним святим і негайно канонізувати. Різні політичні сили намагалися пристосувати Шевченка до своїх потреб (незмінна формула: «Шевченко наш!»), ігноруючи суверенність поезії, її незводимість до ідеологічних платформ.

Вдумливий читач, опинившись насамоті з «Кобзарем», а ще краще – із зібранням творів Шевченка, без особливого труда зможе відшарувати від його текстів різні ідеологічні наноси. Він захистить себе сам. Якщо його читати. Отож треба мати потребу його читати. І треба вміти читати. Шевченко – поет глибокий і складний. Міф про його простоту і самозрозумілість живий і досі, хоч його поставив під сумнів ще Борис Грінченко у книзі «Перед широким світом» (1907).

Для адекватного розуміння Шевченка потрібен історизм мислення. Треба знати його життя, його час, його оточення, стан України, Росії й світу. Треба читати без упереджень, уважно і вдумливо.

Рік тисяча вісімсот чотирнадцятий… Дев’ятнадцяте століття ввійшло в історію як «епоха національностей» (хоч не до всіх національностей воно повернулося своїм привітним ликом). На зміну феодально-династичному принципу в Європі приходить ідея національної держави, національного самовизначення, що змінила обличчя Старого і Нового Світу. Ламається весь уклад європейського життя, рушаться кордони, уявлення, змінюються геополітичні розрахунки. В дію приходять великі людські маси, подвигнуті своїми гостро усвідомленими соціальними та національними інтересами. Розвиток буржуазних економічних відносин, насамперед в Англії та Франції, в парі з могутнім наступом просвітницької ідеології, не залишав шансів старим формам суспільного життя і духовній рутині. Не упривілейовані шари, не аристократія, а народ, нація стають рушієм історичних процесів. У повітрі витає «дух нації» (вираз Монтеск’є), якому одні давали містичну інтерпретацію, інші – раціоналістичну.

Декларація незалежності США (1776) була першим тектонічним поштовхом, ім’я її автора Бенджаміна Франкліна стало символом прагнення до визволення від зовнішнього гніту, до республіканізму. Повалення монархії у Франції дало початок Великій французькій революції, яка стала відправною точкою і центральною подією нової історії Європи, хоч і мала неоднозначні наслідки, оскільки кривавий терор, у який вона виродилася, призвів до глибокого розчарування в ідеях просвітителів та в інтелектуальному раціоналізмі. А це знов-таки спричинилося до нових духовних шукань, до піднесення релігійних настроїв, збудження містичних сподівань. Так само експансія Наполеона спершу викликала надію на повалення монархій, спровокувала національні рухи. Однак у міру того, як Наполеон показував себе дедалі більше не визволителем, а завойовником, хвиля національних рухів спрямувалася проти нього, що прискорило його поразку…

Але погляньмо на рік 1814. В Україні та Росії ще не вляглося хвилювання від навали Наполеона; на українські села ще доходили глухі чутки про те, що Наполеон хотів звільнити селян від кріпацтва і обіцяв визволити Україну; ще недавно то тут, то там виловлювано, нібито, його агентів; з другого боку, офіційне суспільство перебувало в стані вірнопідданчо-патріотичного піднесення.

Неспокійно було 1814 року в усьому світі. Норвегія боролася за незалежність від Швеції. Серби повстали проти Туреччини під проводом Обреновича. Переможці Наполеона ліквідують створену ним «Іллірійську провінцію» (1808–1813), повертаючи її Австрійській імперії, але натомість народжується «ілліризм» – патріотичний рух, який дістане розмаху в 30-і роки. На Близькому Сході закінчилася чергова російсько-перська війна. Мексиканці повстали під проводом Хосе Марії Морелоса проти французької адміністрації, якою Наполеон замінив іспанську, і проголосили незалежність Мексики. Нідерланди проголосили суверенітет. У Венесуелі розпочалося повстання під проводом Симона Болівара, який став національним героєм латиноамериканців. Уругвайські повстанські війська під проводом Хосе Гервасіо Артигаса взяли штурмом Монтевідео, завершивши визвольну війну проти іспанського володарювання. В Ірландії О’Коннолі очолив новий етап боротьби свого народу за незалежність від Англії. В Китаї розпочалося повстання проти маньчжурської династії Цинь. У Північній Америці тривала так звана друга війна за визволення: Англія намагалася відновити панування над американськими штатами, англійські війська захопили Вашингтон і спалили Білий Дім та Капітолій…

29 січня 1814 року помер великий німецький філософ Фіхте. Його «Слово до німецького народу» (1808), разом з «Ідеями про філософію історії людства» (1784–1791) Гердера, піднесли принцип національності (народності) в духовному житті, що був одним із стимулів могутнього руху політичного і літературного романтизму. В Англії вже уславились Колридж, Вордсворт, Сауті, Вільям Блейк, який зробив «прорив» у романтичну містику і фантазійність; уже здобувають славу Байрон і Шеллі; ось-ось з’являться як першорядні поетичні величини Гюго у Франції та Міцкевич у Польщі. Цікаво, що в липні 1814 року вийшов друком перший юнацький вірш Пушкіна – «Другу-стихотворцу»…

…А в кріпацькому селі Моринці на закріпаченій Черкащині закріпаченої України глухо тяглися дні рабської праці на одного із сотень володарів людських душ, що вважали свою владу в Російській імперії вічною. Тільки старі діди ще згадували про Запорозьку Січ та про Коліївщину. «Було колись…» А тепер… Поодинокі кріпацькі бунти безсилі були освітити морок безнадії. Люди народжувалися, працювали і вмирали, ніби поза отим великим світом бувши. Але насправді все у світі взаємопов’язане. Навіть коли люди того зв’язку не помічають. Як непоміченою залишилася подія, про яку було зроблено черговий запис у метричній книзі Богословської церкви села Моринці під рубрикою «У кого кто родился»: «Число рождения – 25 (25 лютого, тобто 9 березня за новим стилем. – І. Дз.). У жителей села Моринец Григория Шевченка и жены его Екатерины родился сын Тарас».

І ніхто тоді не міг подумати, що сталася подія, яка пов’яже Моринці з великим світом, дасть ще одну барву світовому життю. Що народився той, чиє ім’я стане в один ряд із найбільшими поетами людства.

Кріпацький пансіон. Село Моринці, де Шевченко народився, село Кирилівка, де минало його дитинство, та інші сусідні села були власністю генерал-лейтенанта Василя Енгельгардта, який володів 18 тисячами душ кріпаків чоловічої статі (з них майже 8 тисяч на Київщині). Батько і мати Тарасові зазнали всіх «благ» кріпацького стану. В сім’ї було шестеро дітей, які лишилися сиротами після ранньої смерті матері (1823), а потім і батька (1825), – вони межи людьми «розлізлися, мов мишенята», як писав пізніше поет. Малий Тарас зазнав усіх сиротинських поневірянь, але виявив неабияку впертість у бажанні навчатися грамоти й хист до малювання. Цей хист і прислужився йому, коли він потрапив у «козачки» (рід прислуги) до молодого пана Павла Енгельгардта, який успадкував Моринці й Кирилівку після смерті Василя Енгельгардта. Немало кривд і принижень зазнав Тарас у пана-самодура, але мав можливість трохи задовольнити свій потяг до мистецтва: у панських покоях були копії творів живопису, а господиня, Софія Григорівна – меломанка – добре грала на піаніно.

Купити людині волю. Восени 1829 року Павло Енгельгардт мав виїхати до Варшави, де стояв його уланський полк. Поміщика – поручника лейбгвардії – супроводив великий обоз з майном та обслугою, серед якої був і п’ятнадцятилітній юнак Тарас Шевченко. Під час кількамісячної зупинки у Вільні Тарас, імовірно, дістав деякі уроки від Яна Рустемаса, відомого художника-вірменина, а головне – став свідком польського повстання 1830 року, що справило на юнака глибоке враження.

Тим часом Енгельгардт дістав інше призначення і виїхав до Петербурга. Згодом туди ж вирушила і його челядь, а з нею й Тарас. Тут і стався великий злам у його долі. Помітивши непогамовний потяг юнака до малювання, пан вирішив мати з цього зиск – у великих панів було модою мати своїх «покоєвих художників». Тараса віддають на навчання до майстра малярської артілі Василя Ширяєва. Успіхи, яких він тут досягнув, звернули на себе увагу, і українська петербурзька громада зацікавила талановитим юнаком діячів культури, у тому числі й знаменитого живописця Карла Брюллова. Пан погодився відпустити свого кріпака лише за великі гроші – 2500 рублів. Щоб їх здобути, Карл Брюллов намалював портрет поета Василя Жуковського – вихователя спадкоємця престолу, і портрет розіграли в лотереї, в якій взяла участь царська родина. Лотерея відбулася 22 квітня 1838 року, а 25 квітня Тарас одержав відпускну.

Між пензлем і словом… Прийнятий до Академії мистецтв, Тарас стає улюбленим учнем Брюллова. Але водночас захоплює його і світ поезії. Спокуса Словом прийшла до Шевченка ще в останні роки його кріпацького стану. На клаптиках паперу й картону він, поміж малярською роботою, «мережав» несміливі поетичні рядки. Тривалий час крився із цією своєю химерою, не бувши впевненим у собі та боячись глузувань. Але непереборний потяг – вилити душу в слові – брав своє.

Багато його друзів пов’язували його майбутнє з живописом: це ж і високе мистецтво, і добрий засіб житейського утвердження – в ті часи. Поезією ж міг би собі «балуватися» постільки, поскільки вона не заважала б «ділу».

І сам Шевченко пізніше в щоденнику трохи відслонить драматизм і фатальність для його долі оцього вибору між живописом і поезією, а точніше буде сказати – драматизм і фатальність вторгнення поезії в його життя: «Я хорошо знал, что живопись – моя будущая профессия, мой насущный хлеб. И вместо того, чтобы изучить ее глубокие таинства, и еще под руководством такого учителя, каков был бессмертный Брюллов, я сочинял стихи, за которые мне никто ни гроша не заплатил и которые, наконец, лишили меня свободы, и которые, несмотря на всемогущее бесчеловечное запрещение, я все-таки втихомолку кропаю. И даже подумываю иногда о тиснении (разумеется, под другим именем) этих плаксивых, тощих детей моих. Право, странное это неугомонное призвание» (V, 43–44).

Що ж то за покликання і як воно прокладало собі дорогу?

Насамперед, мабуть, ще з дитячих літ, обдарований від природи зернятами великих чуттів і сприймаючи навколишній світ у широкій повноті – у барвах, звуках, формах, рухах, – він своєю вразливою душею не міг не відгукуватися на мовлене і співане слово свого народу. Вивезений з України ще зеленим підлітком, він проте був ущерть «забезпечений» органічним засвоєнням рідної мови, її величезним лексичним багатством, гнучким синтаксичним ладом і неповторною ритмомелодикою. Він знав безліч пісень, любив співати й декламувати, насолоджуючись чаром слова. З дитинства ж він, читаючи як помічник дяка псалми та акафісти, засвоїв і чимало з іншого мовного пласта – церковно-слов’янського, не чужого духові українського мовлення, сповненого поважності й урочистої сили. Якісь таємничі глибин слова-мислі давав відчути і читаний ще з дитинства український філософ і поет Сковорода.

Усе це оживало в душі молодого Шевченка, закиненого на чужину, підігрівалося ностальгією за далекою, але ще ріднішою в спогадах батьківщиною, – і так заявляла про себе магія рідного слова. Творилося уявлення про те, що може Слово, – і це уявлення дістало сильне підживлення від першого ознайомлення з високою професійною поезією. Спочатку це була російська поезія – насамперед Пушкін та Жуковський. Знав він і твори Рилєєва, а пізніше й багатьох інших російських поетів. Це теж викликало захват від сили Слова, від його влади над людиною, його здатності розкрити глибини людської душі й весь неозорий світ. Це могло викликати навіть певну «заздрість» до кудесників, що володіють цим Словом.

А завдяки Євгенові Гребінці прийшло знайомство з українською поезією – і відкриття того, що може бути й українське писане та друковане слово.

Головне ж було, напевне, у дедалі більшій внутрішній потребі висловити (ви-словити) своє відчуття України, стати її речником. І, впевнившись у силі свого слова, він переймається вірою в те, що зможе ним пробудити в земляках пам’ять про давню славу своєї землі та жагу здобувати їй нову славу. Так народжувалося відчуття своєї покликаності, своєї місії, яку Україна сприйме як місію апостола і пророка.

Водночас і свій художницький талант, який розквітне особливо в роки навчання в Академії, Шевченко захоче присвятити пізнанню України. Зрештою, пензля він не зрікався, і можна тільки уявляти, яких би ще висот він досягнув у живопису, коли б творчість не урвав жорстокий царський присуд.

Українська писемність передшевченківської доби… Вирішальна роль Шевченка в утвердженні нової української літератури та винятковість його генія стали причиною того, що в свідомості нашої людності склалося і стало популярним уявлення, начебто він творив коли не на порожньому місці, то на зовсім не обробленому ґрунті; поза іменами Котляревського, Квітки-Основ’яненка, Гребінки картина українського літературного життя початку ХІХ ст. бачиться тьмяною (хоч на науковому рівні вона достатньо досліджена).

Тим часом Шевченкова поезія хтозна чи й була б можливою без тих стимулів, що йшли до петербурзької української колонії з самої України, де різнорідні форми обстоювання своєї самобутності (бодай і залишкової – інколи) оберталися й зусиллями, спрямованими на літературну обробку й емансипацію мови свого народу.

Це був складний і драматичний процес. Він був своєрідною відповіддю не лише на європейські національні рухи («весна народів»), загальноєвропейську хвилю звертання до народних основ, а й на фатальну зміну української політичної та культурної ситуації, зумовлену скасуванням Гетьманщини, ліквідацією Запорозької Січі, закріпаченням українського села, колонізацією півдня України – заселенням його іноземним елементом, прокламуванням так званої «Новоросії»; занепадом Києво-Могилянської академії та вичерпанням енергії української барокової культури – не в останню чергу внаслідок відтоку культурних сил до імперського центру. Хоч жили ще спогади про недавнє минуле (з найбільшою силою виражені в народній поезії). Ще озивалося – інколи і в полум’яній формі, як в «Історії русів» – обстоювання колишніх «вольностей». Але під кінець ХVІІІ ст. усе-таки загалом запановує глибока депресія, українська шляхта розуміє «вольності» вже в сенсі входження в російське дворянство, а патріотизм тієї її частини, яка не цілком перейнялася вірнопідданством до московської монархії, набрав упокореного, присмирілого характеру.

Це була хоч і об’єктивно зумовлена, але трагічна для України ситуація: адже саме в цей час відбувався процес творення модерних націй в Європі, і Україна не змогла в нього повноцінно включитися, що й зумовило її трагічне історичне запізнення, наслідки якого впали на наступні покоління.

І все-таки той політичний і літературний романтизм, що охопив усю Європу, а не в останню чергу й слов’янські народи, озвався і в Україні – спершу як пробудження інтересу до народності та звертання до народної мови. Хоч це явище зовсім не зводиться до реакції на зовнішні збудники, – воно випливало з потреб життя самого українського народу, духовна, естетична творчість якого не припинялася.

Важливою негативною обставиною було те, що на цей час сталася фактична втрата в актуальній свідомості немалої спадщини української барокової літератури та інтелектуальної спадщини Києво-Могилянської академії – її носії або були «завербовані» (ще й до Петра І та за його часів, а потім після впаду Гетьманщини) для створення імперської культури, або добровільно перейшли туди в пошуках ширшого простору для своєї діяльності; водночас коло поцінувачів і рецепієнтів цієї спадщини катастрофічно звузилося внаслідок обрусіння освічених верств.

Російська імперія цілеспрямовано утверджувала себе як наступницю Київської Русі – володаря не тільки територій, а й культурної спадщини «Западной Руси» та «Южной Руси». Ця державно впроваджувана російська імперська ідентичність стала загрозою для ідентичності української. За цих умов – утрати залишків державності, деградації освіченої верстви, деактуалізації «високої» культурної спадщини – основною ознакою української національної ідентичності стає народна мова, що раніше такою не усвідомлювалася (не лише в Україні, а й у всій Європі – аж до доби національних рухів). А оскільки верхні шари українського суспільства не ідентифікували себе з народною мовою, то відповідно головним репрезентантом української ідентичності стає носій української мови – селянство. (Це – найзагальніше кажучи, бо конкретна історична картина була складнішою, і втрата рідної мови не завжди була рівнозначна втраті національності, та й користування російською мовою не завжди означало втрату рідної мови. Реальні суспільні обставини зумовили своєрідне явище – відоме, зрештою, у багатьох народів – обстоювання своїх національних інтересів і навіть прав рідної мови – мовою панівної нації.)

Міцний фундамент нової української літератури – тобто літератури народною мовою – заклав Котляревський своєю «Енеїдою», хоч феномени цієї мови з’являлися і до нього, – і в учених трактатах, і насамперед у витворах бурлеску, а ще раніше й потужніше – у полум’яного релігійного полеміста Івана Вишенського. Принциповий перехід на народну мову давав літературі демократичну орієнтацію (в зображенні життя селянства – а це було тоді мірилом демократичності – українська література, на авторитетну думку акад. О. І. Білецького, в першій половині ХІХ ст. випереджала і російську, і деякі європейські) і прилучав її до глибоких джерел та великих багатств фольклору. Але водночас уривався зв’язок із попередніми пластами словесності, мовою староукраїнською книжною, оскільки ця мова позбулася свого суб’єкта – козацької канцелярської бюрократії, вченого люду, який тепер активно «українізував» мову російську…

І все-таки започаткувався широкий і глибокий культурний процес. На зміну майже втраченій книжній, бароковій та схоластичній культурі ХVІ— ХVІІІ століть, з центрами в Києві та в інших містах Правобережжя насамперед, приходить нова, що шукає ґрунту в народній культурі та мові, хоч і мусить адаптуватися до обставин насаджування російськості. І перші її осередки виникали на Лівобережжі, зокрема на Слобожанщині, й тяжіли до нововідкритого (1805) Харківського університету, який мав знаменувати російську культурну експансію в Україну, але помимо того став і одним із вогнищ відродження української культури. Цікаво і повчально, що тодішня «степова Україна» з її неоднорідним етнічно й динамічним населенням змогла надихнути саме українським історично-культурним патріотизмом і багатьох представників інших народів, у тому числі й росіян.

Київський університет був утворений 1833 року – порядком реакції на польську революцію 1831 року царський уряд уживав рішучих заходів для «обрусения Юго-Западного Края», зокрема для переведення всієї освіти на російську мову; з цією метою ліквідовано Кременецький ліцей, а його фонди переведено до Києва. Однак створити тут антипольський і, побічним чином, антиукраїнський освітньо-науковий форпост не вдавалося. В університеті було неспокійно, діяли революційні гуртки.

Першим ректором Київського університету (хоч і не тривалий час, з перервами) був видатний український вчений Михайло Максимович. Ботанік з фаху (якийсь час очолював кафедру ботаніки в Московському університеті), він був справжнім енциклопедистом, досконалим знавцем української історії та фольклору, авторитетним філологом. З українських культурних діячів того часу він чи не єдиний належно оцінював здобутки барокової літератури (а пізніше дослідив староукраїнську книжкову спадщину, в тому числі польсько-латинського друку).

1827 року вийшли «Малороссийские песни, изданные М. Максимовичем». Цей збірник справив надзвичайно велике враження на сучасників. Ним зачитувалися Пушкін і Гоголь, з якими Максимович був у дружніх стосунках, українські поети-романтики – деякі з них і самі збирали зразки народної творчості. У 1834 році Максимович видає другий, повніший збірник – «Украинские народные песни» з ґрунтовними коментарями й поясненнями. Пізніше до Михайла Максимовича знайде дорогу Тарас Шевченко, і глибока любов обох до України їх здружить…

Тим часом центром суто літературного українського відродження залишалася Слобожанщина. Могутній поштовх йому дала «Енеїда» Котляревського, яка, сказати б, вивела на поверхню ті потенції українського літературного самовисловлення, що нагромаджувалися під пеленою тимчасової «німоти». Це не був звичний бурлеск київських «спудеїв» і не була просто пародія на класичну Вергілієву поему, – такі пародії існували вже в різних літературах (Скаррона – у французькій, Блюмауера – в німецькій, Осипова й Котельницького – в російській), знаменуючи веселе прощання з псевдокласичною, наслідувальною щодо аутентичної класики, величавістю та звертання до «низового» плину життя. Натомість Котляревський «перелицьовував» Вергілія з набагато поважнішою метою, ніж сама тільки профанація високого зразка задля комічного ефекту, і «перелицьовував» таким чином, що його «Енеїда» стала і сатирою на багато які явища сучасного йому суспільства, і непрямим, але переконливим запереченням імперського стереотипу про Малоросію як етнографічну область Росії, і картинним нагадуванням про героїчну енергію українського козацтва, і виявом багатства й життєздатності української стихії, і розкошуванням в українському слові, хай переважно в його побутових, але також і ліричних, а почасти й патетичних барвах. У химерних шатах травестії вже проблискував високий романтичний пломінь, а пригоди вигнанців, волоцюг-троянців, яким судилося заснувати «вічний Рим», могли викликати різні історичні алюзії, в усякому ж разі – давали відчуття історичної ваги українського козацтва та українського буття взагалі.

Молодший за Котляревського Петро Гулак-Артемовський (1790–1865), багатолітній професор, а потім і ректор Харківського університету, починав писати ще в студентські роки, спершу старослов’янською, потім російською мовою, а потім перейшов на українську – ймовірно, під впливом «Енеїди» Котляревського. Але в ній він сприйняв лише травестійну форму, і його «Гараськові оди» були суто бурлескними варіаціями на теми ще одного великого поета античності – Горація. Нечисленні переклади Гулака-Артемовського також мали травестійний присмак. Набагато більшу естетичну вартість мали його байки з гуманними тенденціями та з елементами сатири, часом гострої, на повітове панство.

Молодший сучасник Гулака-Артемовського Євген Гребінка (1812–1848) теж починав з травестії; у травестійному дусі (хоч, може, й ненавмисне травестійному, а через брак культурної традиції) виконано його «переклад» пушкінської «Полтави». Найвартісніший його внесок в українську літературу – його байки, писані, як і байки Гулака-Артемовського, під впливом польського байкаря XVIII ст. Ігнація Красицького, але перейняті органічним національним колоритом. Нечисленні ліричні вірші Гребінки належать до виявів романтизму в українській поезії. Залишив Євген Гребінка і чималу прозову спадщину російською мовою; він був одним із піонерів історичної тематики в українській літературі – хоч, власне, ці його твори належать швидше до багатої на поетичні й прозові тексти «української школи» в російській літературі – адже, оселившись у Петербурзі, Гребінка став активним учасником російського літературного життя, хоч творив коло себе й український гурток, робив заходи для видання творів української літератури, видав збірник «Ластівка» (1840), де були й нові твори Шевченка, у долі якого він зіграв таку велику роль.

Твори російською мовою писав і старший за Гребінку Григорій Квітка-Основ’яненко (1778–1843), але вони, хоч і були свого часу дуже популярні («Пан Халявский»), тривкого сліду в російській літературі не залишили; натомість його українські повісті й оповідання (деякі з них він сам перекладав російською мовою), видані під назвою «Малороссийские повести» 1834 р. (т. І) і 1837 р. (т. ІІ), та й інші, не тільки мали великий успіх, а й забезпечили йому місце засновника української прози. Це твори з побуту українського села – і гумористичні, і «чутливі». Добре знання традиційного побуту й замилування його поетичними сторонами; близькість до земляків і розуміння їхніх вдач; визнання моральної вищості селянина над панством; гуманний настрій автора; за всієї часом ідилічності й наївного моралізаторства в патріархальному дусі, багата народна мова; широке використання фольклорних барв (особливо в повісті «Маруся») – в усьому цьому було чимало нового.

Отже, в українській літературі перших десятиліть XIX ст. відбувається рух від травестійної експлуатації чи травестійного подолання псевдокласицизму до пошуку нового стилю – до елементів сентименталізму й романтизму, з вкрапленнями реалізму (початкової, «натуральної» якості).

Тим часом надходить нова, набагато ширша поетична хвиля, і вона має вже виразно романтичний характер. Тут бачимо вже дуже різнобарвний букет імен: Левко Боровиковський, Осип Бодянський, Опанас Шпигоцький, Микола Маркевич, Ізмаїл Срезневський, Амвросій Метлинський, Микола Костомаров, Олександр Афанасьєв-Чужбинський, Віктор Забіла, Михайло Петренко, Олександр Корсун та ін., а на Західній Україні – Маркіян Шашкевич, Іван Вагилевич, Яків Головацький, Микола Устиянович, Антін Могильницький, Іван Гушалевич…

Український романтизм до Шевченка хоч і не явив тієї духовної потуги, що європейський (від Байрона до Міцкевича), однак значно розширив обрії нашої літератури. Він звернувся – хоч і «фрагментарно» – до сторінок національної історії, до її героїчних постатей, протиставляючи бурхливе минуле сучасній оспалості (це були ті «плачі» про минуле, які в Шевченка запліднилися гнівом). Він актуалізував естетику народної пісні й балади. В центр свого художнього світу він ставить людську особистість в її самоусвідомленні, з її проблемами (хоч переважають нарікання на долю, мотиви самотності, але страждальної, а не гордої байронічної). До його етичних вимірів увіходять категорія волі (забарвленої ностальгією за козацькими часами) та громадянські й соціальні почування (хоч ще і в обмеженому форматі).

Романтики були щирими патріотами України й української мови (щоправда, через зрозумілі обставини багато творів писали й російською мовою; власне, всі українські письменники тієї доби були двомовними). Але їхній патріотизм був (у більшості) «місцевим», «малоросійським» – у межах патріотизму імперського, «общерусского». За деякими винятками (насамперед тут треба назвати Костомарова і, зрозуміло, західноукраїнських романтиків), вони – як Гулак-Артемовський, Квітка-Основ’яненко – поділяли монархічні настрої всеросійського обивателя.

Перевага Шевченка над його попередниками-романтиками в більшому таланті і в більшій суб’єктивності: у ширшому соціальному й естетичному масштабі особистості. Як кріпак, який став своїм у мистецькому світі, він мав ширший діапазон соціальних переживань, драматичнішу біографію і складніший духовний світ; як талановитий і пристрасний живописець, він мав додаткове джерело мистецьких імпульсів. Оця більша суб’єктивність давала глибший вимір його органічній народності; романтики хотіли бути і почасти ставали народними з ідеї, Шевченко ж був народним від природи; народність була не його осягненням, метою, а ґрунтом, з якого він виріс, на який спирався або який, можна сказати, «обробляв».

* * *

«Кобзар»… Писати вірші Шевченко почав ще до визволення з кріпацтва. Можливо, не всі з ранніх поезій Шевченка збереглися. Першим твором, що став відомий його знайомим, була балада «Причинна». Вже цей перший із збережених поетичних творів Шевченка явив українське слово такої мистецької якості, якого не сягали його попередники й сучасники – поети-романтики. Хоч, здавалося б, Шевченко був цілком у полоні їхнього канону: чари, русалки, смерть закоханих, – і компонував сюжет нібито з готових романтичних (та народнопісенних) кліше. Але на наївному, елементарно-романтичному сюжеті молодий поет розгортав цілу гаму почуттів – і персонажів, і автора-оповідача, – почуттів, що народнопоетичними засобами відтворюють локальну психологічну драму. На відміну від типової романтичної балади, у Шевченка важить не так «об’єктивна» фабула, як її багатий суб’єктивний супровід – нестримні «втручання» самого автора, сміливі ліричні відступи й пристрасні коментарі, – що виходять далеко за межі конкретної сюжетної ситуації і набирають значення загального поетичного судження про людську долю. Не зовсім звичними були й динамічність поетичної оповіді, «перепади» тону та невимушені переходи від широким мазком змальованих картин природи до авторового сентименту-роздуму, від скупих сюжетних загальників до фольклорних щедрот в описах ритуального «шаленства» русалок, – у цьому вже вгадується майбутній Шевченко з його спонтанним виливом складно-цілісного всеоб’ємного почуття… А головне – Шевченків вірш дихав такою природністю, такою гармонійністю і багатою мелодійністю, такою доладністю слова, яких не сягали його попередники-романтики з їхньою часто ще важкуватою, не дуже виробленою для вільного плину лірики і тонкощів психологічного драматизму мовою (за деякими винятками, насамперед нечисленних ліричних віршів-пісень Віктора Забіли, з якими знайомив Шевченка Гребінка і які, можливо, вплинули на нього). Таку досконалість знала раніше тільки народна пісня. І невипадково з цього невеликого, першого Шевченкового твору аж три фрагменти дістали музичну інтерпретацію і стали народними піснями: «Реве та стогне Дніпр широкий…»; «Така її доля…»; «Защебетав жайворонок…» – де ще знайдемо такий приклад?!

У «Кобзарі» було вісім творів: «Думи мої, думи мої…», «Перебендя», «Тополя», «Думка», «Іван Підкова», «До Основ’яненка», «Тарасова ніч», поема «Катерина» (в цих трьох останніх цензор зробив прикрі купюри). Але, як скаже пізніше Іван Франко, «ся маленька книжечка відкрила немов новий світ поезії, вибухла мов джерело чистої, холодної води, заясніла невідомою досі в українському письменстві ясністю, простотою і поетичною грацією вислову. Були се немов народні пісні, та, проте, щось зовсім від них відмінне». Отож, писав Франко, «поява Шевченкового „Кобзаря“ 1840 року в Петербурзі мусить уважатися епохальною датою в розвою українського письменства, другою після „Енеїди“ Котляревського»[4].

Це розуміли й сучасники, яких «Кобзар» глибоко вразив. Із щирим захопленням відгукнулися на нього Г. Квітка-Основ’яненко, А. Метлинський, П. Гулак-Артемовський, О. Корсун, М. Костомаров, О. Афанасьєв-Чужбинський та інші українські літератори. Поява Шевченкового «Кобзаря» змінила обличчя української поезії, утвердивши її високу самоцінність у найпереконливіший спосіб: фактом творчості надзвичайно обдарованого поета.

Ідейним осереддям «Кобзаря» були, безумовно, три останні поезії збірки – «До Основ’яненка», «Іван Підкова», «Тарасова ніч». Тут з великою силою висловлене те розуміння не дуже далекого минулого (а тим самим і оцінка сучасності), до якого прийшов Шевченко на підставі і прочитаних праць з історії України (насамперед анонімної «Історії русів», праць А. Маркевича, Бантиш-Каменського, Рубана), і відомостей та настроїв, що їх міг перейняти Шевченко в українському петербурзькому гурті, і власних споминів з дитинства, й тих переказів та пісень, які чув на батьківщині, а головне – силою своєї великої поетичної інтуїції, що відгукувалася також і на, сказати б, невмерлий ще нерв історичного самопочуття народу та шукала правди національного буття за контрастом до гнітючості й тоскності (для Шевченка як уже національного поета) петербурзької чужини. Шевченко ідеалізує козацьку вольницю, як її ідеалізував народ, що цілком природне як протиставлення кріпосницькому гнітові. В тій козацькій вольниці поет бачить героїчну добу української історії.

Картини героїчного минулого викликають у Шевченка тяжкий сум: «Не вернуться сподівані, // Не вернеться воля, // Не вернеться козачество». Але він говорить це не для того, щоб разом із земляками схилитися перед неповоротністю історії, а для того, щоб викласти їй своє тяжке оскарження і викликати почуття незгоди з сучасним станом, викликати дух спротиву й потребу оновлення. В минулому він шукає ті приклади героїзму, які повинні стати і докором, і стимулом для сучасників. Це стане очевидним у наступних творах Шевченка, але й у першому «Кобзарі» виразно відчувається.

Але й поза цими кардинальними питаннями українського буття, в Шевченкових лірико-романтичних і в ключі фольклорної поетики витриманих баладах, український світ поставав як самодостатність – як антитеза малоросійськості й провінційності, «додатковості» до світу імперського.

Давно звернуто увагу на те, що головними персонажами багатьох творів Шевченка – і в «Кобзарі», і пізніше – є дівчина, жінка, мати; часом він і говорить від їхнього імені, виступає в жіночій іпостасі. На цій підставі з’являються останнім часом «сміливі» твердження про Шевченкову «фемінність» тощо. Насправді «жіночий» характер самоототожнення поета в окремих творах має причину просту, глибоку й вічну: жіноче начало – начало самого життя. Мати-земля. Мати-батьківщина. Мати-Україна: мати своїх дітей. А жіноча доля в Шевченка – це й від традицій народної поезії, голос якої глибоко озивався в ньому; це й від його особистої долі: пам’ять про матір і сестер, невтолена потреба в родинному теплі, сирітство, яке породжує особливе сприйняття материнства, жіночності. І головне: у світі кріпацтва насильство й брутальне зло насамперед падали на жінку, дівчину.

Особливий емоційний і соціальний зміст жіночої долі надавався до ширшого сюжетного опрацювання, і так Шевченко створює першу свою велику поему – «Катерину». Тема зрадженої дівчини або дівчини, яка не дочекалася свого милого, – типово романтична тема. До неї зверталися Гете і Бюргер, Карамзін і Пушкін, Баратинський і Жуковський (невипадково саме «Катерину» присвятив йому Шевченко – «На память 22 апреля 1838», дня визволення з кріпацтва), Квітка-Основ’яненко.

Але в Шевченковій «Катерині» трагічна доля героїні лягає на ширшу історичну перспективу. Доля занапащеної Катерини в очах поколінь читачів стала символізувати долю занапащеної України.

В цьому відмінність Шевченкової поеми від усіх інших – численних у світовій, особливо романтичній, літературі творів про долю дівчини-жертви.

Вихід з тіні… Становлення нової української літератури відбувалося фактично в тіні російської (почасти й польської) і являло собою послідовний ряд зусиль вийти з цієї тіні. Якщо в XVII та на початку XVIII ст. відбувається «українізація» духовного і культурного життя Московії, то з другої половини ХVІІІ і особливо від початку XIX ст. російська література і мистецтво, з участю поважних сил українського походження, сягають високого рівня розвитку і набирають виразного національного характеру. В цьому відбивається зростання самоусвідомлення російського суспільства, стимульованого, зокрема, зміцненням імперської потуги, мілітарними та дипломатичними успіхами Росії, її роллю у вирішенні європейських справ.

Культурне й інтелектуальне життя Росії стає дедалі насиченішим. Вихованці численних ліцеїв та інших привілейованих навчальних закладів для дворянської молоді створюють прошарок освічених людей, з яких починає формуватися російська інтелігенція. Виникають численні літературні та філософські гуртки. Розвиваються книгодрукування і журналістика, засновуються альманахи й часописи. Широким потоком ідуть переклади новинок європейських літератур, праць видатних філософів тощо, відбувається енергійне прилучення до європейського інтелектуального життя, хай поки що й у формі однобічних впливів та запозичень. Російська культура в сумі своїх виявлень «покриває» собою всю імперію – претендує на задоволення духовних потреб «верхів» суспільства на всій величезній території «Третього Риму».

За цих умов спроби творити українську літературу, відмінну від російської, мовою народу, відмінною від російської, здавалися і запізнілими, безнадійними, і непотрібними.

Цим спробам протистояли могутні чинники: відсутність організованого літературного життя, україномовного друку і преси; протидія (а потім і репресії) влади; скепсис суспільства; нарешті, перманентний відплив у російську культуру українських талантів, які шукали ширшого простору для творчого самовиявлення.

Отож спробуймо уявити, яким важким було завдання тих, хто хотів вибороти духовне поле для українського Слова. Що ними рухало? Хіба забаганка, хіба непомірні амбіції, хіба сепаратистські наміри створити альтернативу великій російській літературі – літературне «мазепинство», – версії, що їх упродовж усього ХІХ ст. мусували недоброзичливці й недруги української літератури (а в модифікованій формі ці версії зринають і досі)? Не були б такі стимули плідними й ненадовго б їх вистачило.

Насправді творення нової української літератури мовою народу було одним із виявів самоствердження цього народу, який мав достатньо життєвих і творчих сил, щоб не погодитися з уготованою йому долею – «в сусідів бути гноєм» (І. Франко) і передчував «час воскресний свойого повстання» (він же). За цим упослідженим народом було велике минуле, була велика культура, була велика писемна традиція, хоч уже і втрачена, але здатна озватися в нових поколіннях. Ось звідки у творців нової української літератури (а найбільше в Шевченка) і віра, і впертість, і сила протистояти глузуванню, звинуваченням, заборонам…

Українські культурні діячі знову й знову нагадували очевидні, але забуті й ігноровані істини: про те, що їхній народ – спадкоємець культури Київської Русі, що в нього були, крім багатющого народного мистецтва, і драматичне та поетичне мистецтво, архітектура, музика доби бароко, і філософська та релігійно-полемічна література, і такі видатні постаті, як Іван Вишенський, Петро Могила, Мелетій Смотрицький, Григорій Сковорода, Степан Ковнір, Максим Березовський та багато-багато інших: велика культура, яка дає всі підстави для дальшого розвитку. З цього погляду і поява Котляревського, а потім Шевченка не була несподіваною, – навпаки, це були закономірні акти творчої волі народу. Це добре підкреслив Костомаров, говорячи про феномен Шевченка: «Поезія Шевченка – законна, люба донька давньої української поезії, сформованої в XVI і XVII віці, так само як ця остання була такою ж донькою давньої південно-руської поезії, тієї далекої від нас поезії, про яку здогадливо можемо судити з творів Ігоревого співця»[5].

«Гайдамаки»… Задум поеми виник у Шевченка ще 1839 року, невдовзі після викуплення з кріпацтва; розділ «Галайда» з них був надрукований 1841 року в Гребінчиній «Ластівці», а наприкінці того ж року цензор П. Корсаков, зробивши багато вилучень, нарешті дозволив немало покалічений текст до друку.

У своїй поемі Шевченко звернувся до однієї з найдраматичніших сторінок української історії – селянського повстання 1768 року, яке дістало назву Коліївщини.

Шевченко не прагнув до адекватного відтворення історичних подій. В нього була інша мета. Тут можна говорити про дивовижну сміливість молодого поета – не тільки політичну (вся поема дихала духом народної помсти панам, духом народного повстання), а й творчу, естетичну: «неіснуючою» мовою, «мужицьким діалектом» він, який тільки недавно почав віршувати, твóрить поетичну візію великої історичної драми, вписуючи її в масштабні історіософські та світоглядні рефлексії. «Гайдамаки» не є канонічною ліро-епічною поемою – через велике композиційне та фабульне значення того елемента, який можна було б означити як поетичне літописання історичних подій, а також через насиченість сценами масового дійства та голосами різних його учасників. До національного епосу наближає «Гайдамаків» і вираженість «народної точки зору» – як у об’єктивних картинах історичної боротьби, так і в ліричних рефлексіях автора, хоч останні мають ширший суб’єктивний діапазон. (О. І. Білецький визначив «Гайдамаків» як «драматичну ораторію».)

Коліївщина постає як вибух народної помсти за грабіжництво й знущання, за соціальний, національний і релігійний гніт, – але й у всій страхітливій жорстокості такої помсти: як історична трагедія, що викликає неоднозначні переживання.

Академічні клопоти романтика… Тим часом Шевченко не полишав своїх професійних занять, брав участь у виставках та в ілюструванні книжкових видань; його праці привертали увагу мистецької критики.

Однак у живопису Шевченко, хоч і мав своїм ідеалом Брюллова, все-таки поступово відходив від академізму, який орієнтував мистців на позачасові й позанаціональні ідеалізовані образи, на обмежене коло сюжетів, переважно міфологічних або зі стародавньої історії, на умовність моделювання і театральність композицій. Тонкий дослідник Шевченкової мистецької спадщини Ол. Новицький стверджував, що з усіх європейських шкіл живопису Шевченкові найближча була голландська з її демократизмом, орієнтацією на зображення повсякденного життя людності[6].

Можливо, те, що Шевченко як цілком оригінальний мистець випадав з академічного шаблону, і зумовило як певну його неувагу до академічних завдань в останні роки перебування в Академії, так і те, що він утратив репутацію блискучого учня, яку мав спочатку. Натомість Шевченко, не ламаючи себе на догоду академічним шаблонам (хоч багато в чому і зазнавши впливу Брюллова), успішно розвиватиме свій неабиякий талант рисувальника, портретиста, живописця, а згодом і гравера.

Перша поїздка в Україну… Шевченко тужив за Україною і жив надією побувати на батьківщині після дванадцяти літ розлуки. Його охоплювали суперечливі передчуття й сподівання. З одного боку, в петербурзькому «гнилому болоті» він постійно уявляв картини мальовничої України, гіркі дитячі спогади забувалися, перекривалися світлими, дорогими, яких теж було немало, а романтичні картини героїчної історії народу не могли не кидати свій відблиск і на його образ взагалі. Шевченко поривався в Україну, але боявся розчарувань. І тяжкі розчарування не забарилися, але було й відкриттянових сил і надій.

Кілька перших місяців перебування в Україні навчили Шевченка бути розбірливішим у стосунках з новими приятелями з українського панства.

Йшлося не тільки про розчарування в тих або тих його представниках. Воно, українське панство, було тільки частиною, і не головною, величезної кріпосницької структури, що душила селянство насамперед, але також лягала гнітючим тягарем на всі вияви національного життя. Все це і побачив, відчув Шевченко за оті кілька місяців своєї першої поїздки в Україну, – і якщо до того й мав якісь ілюзії, то тепер їх позбувся.

Відбувається дуже важлива зміна в настроях і поглядах Шевченка, що знайде вираження в зміні мотивів його поезії. Так народжується антицаристська, антиколонізаторська політична лірика Шевченка, яка, разом з багатим емоційним спектром викриття кріпацтва й оскарження українського панства, надасть основний зміст поезіям рукописної збірки «Три літа».

У світовій поезії політична лірика представлена багатьма блискучими зразками. У жанрі цьому вироблено свій канон: інтелектуально і емоціонально наснажена поетична декларація, глибокий розвиток дорогої авторові ідеї, нерідко з пророчим пафосом. Усе це є і в Шевченка. Але є в нього й інше, в чому й полягає неповторність його політичної лірики. А саме: «діалектичний» характер рефлексії, яка не тримається наперед намислених меж, увесь час долає саму себе, поривається вусібіч і через свою внутрішню муку приходить до максимальної об’ємності і відкритості (тобто принципової незакінченості – як запит до майбутнього).

Шевченко сказав землякам страшну правду, якої вони воліли не бачити, і він у своїй звазі почувався самотнім – як «юродивий» або як біблійний пророк:

А я, юродивий, на твоїх руїнах

Марно сльози трачу; заснула Вкраїна,

Бур’яном укрилась, цвіллю зацвіла,

В калюжі, в болоті серце прогноїла

І в дупло холодне гадюк напустила…

На таку апокаліптичну картину, здавалося б, немає розради. Але серце плаче, просить «святої правди на землі». І поет – уперше з такою силою і пророчою звагою – ставить на кін історії своє Слово правди:

Може, викую я з його

До старого плуга

Новий леміш і чересло.—

І в тяжкі упруги…

Може, зорю переліг той,

А на перелозі…

Я посію мої сльози,

Мої щирі сльози.

Може, зійдуть і виростуть

Ножі обоюдні,

Розпанахають погане,

Гниле серце, трудне,

І вицідять сукровату,

І наллють живої

Козацької тії крові,

Чистої, святої!!!

І знов-таки – після такої вищої градації пристрасті – суто шевченківський катарсис: звертання до вічної людяності та до дівочого серця в його щирості – як до найістиннішої віддяки:

Може… може… а меж тими

Меж ножами рута

І барвінок розів’ється —

І слово забуте.

Моє слово тихо-сумне,

Богобоязливе,

Згадається —і дівоче

Серце боязливе

Стрепенеться, як рибонька,

І мене згадає…

Слово моє, сльози мої,

Раю ти мій, раю!

Ось на цьому величезному і трагедійно осяяному душевному просторі між двома полюсами – лагідної ніжності й скорботного гніву – й чинилася Шевченкова поезія, а звідси й усе нестримне вирування її самовладних голосів.

Тому, коли говоримо про «політичну лірику Шевченка», то, хоча це загальновизнане й неминуче означення щодо багатьох його творів, – ми повинні пам’ятати, що це означення умовне, бо в Шевченка не буває вузько-політичної зосередженості думки й пристрасті: політичне переживання «детонує» в нього всією цілістю людської душі.

Поет супроти імперії… Вся сума вражень від перебування в поневоленій і закріпаченій Україні, наклавшись на досвід життя в чиновницько-бюрократичному Петербурзі з його соціальними контрастами та ідеологічними колізіями; весь біль за повсюдне приниження людини і все розуміння абсурдності деспотичного механізму суспільного буття, – все це вилилося в «комедію» «Сон», яка стала викликом поета могутній, але не здатній вистояти перед судом розуму імперії.

Поема «Сон» – сатирична фантасмагорія, гротескне зображення символів російського деспотизму й кріпосництва та особи імператора Миколи І – засвідчила остаточну кристалізацію антиімперського стрижня демократичного світогляду Шевченка. Нею він ставав на прю з царизмом. Жанрове означення «комедія» мало виправдати вільне використання форми сновидіння та прийомів гротеску, хоч це часом не так комічний гротеск, як трагічний; втім, хіба реальність кріпосницької деспотії – не комедія, сумна і трагічна комедія, перед судом людського розуму?

У березні 1845 року кінчався строк навчання Шевченка в Академії мистецтв. 22 березня він подає до Ради Імператорської Академії мистецтв прохання про надання йому звання художника та про видачу квитка для поїздки в Україну.

Побувавши на Черкащині, він відвідав рідних у Кирилівці, а також заїхав до Києва, де, ймовірно, зустрічався з Михайлом Максимовичем, який згодом допомагав йому стати співробітником Київської археографічної комісії.

У цей час Шевченко починає виконувати деякі доручення Київської археографічної комісії (офіційна назва: «Временная комиссия для разбора древних актов»).

Робота в комісії давала Шевченкові можливість задовольняти свої пізнавальні й творчі інтереси, допомогла збагатити уявлення про українську історію, своєрідність різних українських земель; він зробив багато цінних фольклорних записів, мав нагоду професійно вправлятися в рисунку й малярстві. Всі ці враження просилися і в поезію, давали хвилини високого натхнення. Добрим здобутком для нього були й численні нові знайомства і з людом ученим та мистецьким, і з людом кріпацьким – відомо, що він нерідко віддавав перевагу спілкуванню з простими селянами, з челяддю в поміщицьких маєтках перед добірним панським товариством.

Але не знати, чи не більше давало йому українське життя тяжких, гнітючих вражень. Насамперед безпосередні факти кріпосницького побуту. На кожному кроці він стикався з лицемірством багатьох своїх «приятелів»-поміщиків, незрідка й тих, що славилися своїм лібералізмом, вільнодумством чи меценатством.

Таких вражень Шевченко мав аж забагато. Злидні закріпаченого села… Самодурство несосвітенних кріпосників і фарисейство поміщиків-«філантропів»… Покірливість селянства, дедалі менше порушувана вибухами бунтів… Неосвіченість або верхоглядство «освічених» верств, які зневажали рідну мову й традицію народної культури… А разом з тим – начебто ж ширшає коло людей, для яких нестерпний цей деспотизм і ця несправедливість, які шукають правди, хочуть допомогти своєму народові і думають над тим, як це зробити, як відродити Україну…

Ось у цій атмосфері остаточно визріло в Шевченка й зміцніло розуміння й відчуття своєї великої покликаності – покликаності до Слова, яке пробудить Україну.

Так постали поезії, зібрані в згаданій уже рукописній збірці «Три літа».

І назву, і світоглядно-емоційний ключ до збірки давала однойменна поезія, що наче підсумовувала пережите за ці «невеликії три літа»; в ній поет говорив про тяжкі розчарування та глибоку зміну свого внутрішнього світу:

Невеликії три літа

Марно пролетіли…

А багато в моїй хаті

Лиха наробили…

Опустошили убоге

Моє серце тихе,

Погасили усе добре,

Запалили лихо…

Ось такий сумний фінал трирічного занурення в те середовище, де Шевченко сподівався знайти живі сили сучасної йому України. І він уже не вірить, що вернеться «веселеє слово», тепер він «серце ядом гоїть» і не плаче, не співає, а «виє совою». Це, сказати б, загальна моральна декларація; конкретний – переважно соціально-політичний – зміст свого «рахунку» до сучасників Шевченко розкриває в низці поетичних маніфестів осені 1845 року.

Це був найплідніший для Шевченка-поета період творчості. Протягом жовтня – грудня написано п’ять поем («Єретик» – основний текст закінчено 10 жовтня; «Сліпий» – 16 жовтня; «Великий льох» – без точної дати; «Наймичка» – 13 листопада; «Кавказ» – 18 листопада); «посланіє» «І мертвим, і живим…» – 14 грудня; «Холодний Яр» – І7 грудня; великий цикл «Давидових псалмів» – 19 грудня; «Минають дні…» – 21 грудня; «Три літа» – 22 грудня; нарешті 25 грудня – «Заповіт». Неймовірне напруження, фантастичний творчий вибух!

І хоч основний тон творчості цієї богоданої осені дає політична лірика, що сягає апогею поетичного пафосу, все-таки Шевченко залишається навдивовижу багатогранним і розкутим, «багатоголосим» у виявленні своєї спонтанної особистості. І всупереч своїй розпачливій декларації, він не тільки «виє совою», а й плаче, і сміється, і бачить навколо себе не тільки «зміїв». І так буде все життя, за всіх обставин…

У жовтні 1845 року в Миргороді, гостюючи у свого знайомого П. Шершавицького, чиновника канцелярії повітового маршалка, Шевченко закінчив містерію «Великий льох». У ній роздуми поета про минуле та майбутнє свого народу, втілені в складну драматичну композицію й насичену символікою поетичну мову, набули історіософської глибини.

…Колись великий француз, філософ Монтень, сказав: я писав книгу, а книга писала мене. Так і Шевченка творила його поезія. Вона вела його вгору і вгору. Поетичні осяння утверджували щоразу вищу потугу духу. А те глибоке животворяще зворушення, яке викликала його поезія, пієтет, яким оточили його земляки, подвигали його до місії воїстину апостольської.

В такому апостольському піднесенні і народився його геніальний проповідницький архітвір – «І мертвим, і живим, і ненарожденним землякам моїм в Україні і не в Украйні моє дружнєє посланіє».

Шевченко кличе подивитися в очі українській історії, ставлячи неуникненні запитання і пропонуючи вистраждані відповіді.

Почуттєва насиченість «Посланія» така, що кожне слово дихає вогнем, а кожен поетичний рядок має силу афоризму, що мільйоннократ буде повторений у поколіннях українців. І вперше Шевченко так суворо каже шукати причину своїх бід у самих собі:

Доборолась Україна

До самого краю.

Гірше ляха свої діти

Її розпинають.

Патетична лінія Шевченкової поезії 1845 року вивершується безсмертним «Як умру, то поховайте…», що ввійшов не тільки в історію літератури, а й у свідомість українського народу як «Заповіт». Написано його 25 грудня в Переяславі під час тяжкої хвороби. У «Заповіті» він чинив чесний ритуал прощання зі своїм народом і, вже відчуваючи себе його пророком (на рівні поетичного натхнення, звісно, а не побутової поведінки та побутового самоусвідомлення: в побуті він був людиною скромною), у стислій афористичній формі виклав квінтесенцію свого почуття України та своїх заповідей землякам.

Восени 1845 року написано поему «Кавказ». В історії світової літератури небагато знайдемо прикладів, щоб поетичний твір півтора століття не втрачав своєї політичної злободенності і моральної гостроти, звучав так, ніби породжений нинішнім станом людства.

Шевченків «Кавказ» і своїм змістом – не інвектива, не ідеологічний памфлет, не політична сатира мовою поезії. У всякому разі – не тільки. І не тільки больовий сигнал з одної точки земної кулі, з одного вузла організму людства. Це метафорична картина загального стану світопорядку, хвороби суспільної природи людства. Адже те, що дозволяв собі царизм з народами Кавказу, характеризувало не самий тільки царизм, а й якість людства взагалі. Ось чому Шевченкові оскарження царизму переростають у моторошні запитання й рахунки до Бога. У дивовижну молитву-прю.

І ось чому Шевченків «Кавказ» – не просто моральна інтелігентська (чи громадянська) позиція щодо певних явищ (як відповідні пасажі в «кавказьких» творах Пушкіна, Лєрмонтова, Полежаева; як антиколоніальні мотиви в творчості деяких європейських поетів), – а гнів, мука і палахкотіння всього його єства. Це найвищою мірою «інтимний» твір, у якому виявилися не тільки світоглядне осердя особистості поета, а й усі вигини вдачі й темпераменту.

Вирування сумнівів, проклять і надій… але надія – над усе. Бажання-веління горцям і всім «лицарям волі». Це жадання перемоги добра над злом, це ствердження свободи як призначення людини і людства, це звага обстоювати правду перед Богом. І тут уже не мало значення, що волає Шевченко до Бога християнського про правду нехристиянських народів. Шевченків Бог – Бог усіх, хто хоче правди.

…Борітеся – поборете,

Вам Бог помагає!

За вас правда, за вас слава

І воля святая!..

«Братчики»… Антикріпосницькі, антимонархічні та національно-патріотичні настрої молодих українських інтелігентів з числа викладачів та студентів Київського та Харківського університетів вилилися у створення наприкінці 1845 та на початку 1846 років таємного товариства, яке дістало назву Кирило-Мефодіївського товариства, або Братства (первісна назва: «Слов’янське товариство св. Кирила і Мефодія»). Засновниками його були М. Костомаров, М. Гулак та В. Білозерський. Членами товариства стали О. Маркович, О. Навроцький, І. Посяда, Д. Пильчиков, О. Тулуб. Шевченко підтримував дружні стосунки з братчиками і брав участь у їхніх зібраннях; формального членства його у товаристві слідство не довело, фактично ж Шевченко був не тільки своїм серед братчиків, але й вирішальним чином упливав на них у революційному дусі.

Програмні і статутні документи Братства відбивали ідеї та настрої цього кола і з цього погляду були плодом колективної думки, хоч мали і свого автора. Ним був М. Костомаров.

Розповівши про біди України під московським ярмом, автор «Книг битія…» каже, що «встане Україна з своєї могили і знову озветься до всіх братів своїх Слав’ян, і почують крик її, і встане Слав’янщина, і не позостане ні царя, ні царевича, ні князя, ні графа, ні герцога, ні сиятельства, ні превосходительства, ні пана, ні боярина, ні крепака, ні холопа – ні в Московщині, ні в Польщі, ні в Україні, ні в Чехії, ні в Хорутан, ні у Сербів, ні у Болгар». Постане вільний союз слов’янський, і в ньому Україна буде «неподлеглою Річчю Посполитою» (республікою). «Тоді скажуть всі язики, показуючи рукою на те місто, де на карті буде намальована Україна: „От камень, него же не берегоша зиждущиї, той бисть во главу угла!“[7]»

Літературним зразком для Костомарова були Міцкевичеві «Книги народу польського і польського пілігримства», але змістом його «Книги битія…» – цілком оригінальні, відрізняючись, зокрема, своїм антикріпосницьким пафосом та, попри україноцентризм, солідарним почуттям до всіх слов’янських народів, включаючи поляків та росіян.

Ідеї кирило-мефодіївців принципово відрізнялися і від ідей російських слов’янофілів, помимо деяких моментів схожості. Поряд з думками, близькими до типових слов’янофільських кліше, тут були й ідеї, зовсім нечувані для «класичного» слов’янофільства, ідеї демократичні і об’єктивно революційні на той час. Це – ідеї соціальної рівності та політичної свободи, гостре засудження самодержавства і панства, експлуатації, закріпачення України, слова гніву на адресу Петра І та Катерини II за поневолення України, та й взагалі на адресу царизму; схвальна згадка про декабристів; ідея федеративної республіки. У «Книзі буття українського народу» з великою силою і пафосом звучить ідея національної і політичної суверенності України і водночас ідея рівноправності всіх слов’ян. Це ті ідеї, що панують і в поезії Шевченка.

В історії придушення царизмом українських рухів викриття (за доносом провокатора) і розгром Кирило-Мефодіївського братства – одна з найтрагічніших подій, з найдалекосяжнішими наслідками. Була зупинена хвиля національного відродження, що обіцяла стати високою і могутньою. Була в зародку придушена, покарана і розсіяна молода талановита національна інтелігенція і на десятиліття затримане її формування в подальшому.

Слідство не довело членства Шевченка у Кирило-Мефодіївському братстві («действовал отдельно, увлекаясь собственно испорченностью»). Але ореол його поезії осявав і діяльність братчиків, і саме ім’я братства, а отож збільшував його небезпечність в очах уряду. Тому, вважало слідство, «по возмутительному духу и дерзости, выходящей из всяких пределов, он должен быть признаваем одним из важных преступников».

Тому й покарано його найтяжче: «Художника Шевченко за сочинение возмутительных и в высшей степени дерзких стихотворений, как одаренного крепким телосложением, определить рядовым в Оренбургский отдельный корпус с правом выслуги, поручив начальству иметь строжайшее наблюдение, дабы от него ни под каким видом не могло выходить возмутительных и пасквильных сочинений».

Пропозиції Третього Відділення про покарання кирило-мефодіївців Микола І підтвердив. Лише у вироку Шевченкові з’явилося додаткове формулювання: «под строжайший надзор, с запрещением писать и рисовать». Його додав сам Микола І. Пізніше Шевченко скаже, що навіть трибунал під головуванням самого сатани не міг би придумати для нього жорстокішої кари…

«У казематі»… Несподівана катастрофа у розквіті творчості, катастрофа друзів і спільної справи породила тяжкі переживання, але не вбила в Шевченкові поета. За гнітючих обставин ув’язнення, настирливих допитів і тривожних очікувань він протягом менш як двох місяців написав 12 поезій, що дають психологічно яскраву картину його душевного стану, а йому самому тоді, певно, давали можливість охороняти свій внутрішній світ від рутинної брутальності каземату, концентрованого вираження неволі («В неволі тяжко, хоча й волі, // Сказать по правді, не було»).

Пізніше, більш як через 10 років, повертаючись із заслання, він у Москві переписав ці вірші, об’єднавши їх у цикл, якому дав назву «У казематі»; до них додав вірш «Згадайте, братія моя…», написаний 1847 року по прибутті на заслання, в Орській фортеці, – його він поставив першим як такий, що мав бути ідейним та емоційним ключем до всього циклу.

Ці 12 віршів належать до перлин Шевченкової лірики і засвідчують, що і в екстремальній ситуації ув’язнення він зберіг властиву йому широчінь і різнорідність переживань та спонтанність поетичної уяви, а водночас сталість свого духу, що утверджував незалежність поетового «я» від тиску обставин.

Цикл «У казематі» закінчується словом прощання до друзів по неволі, в якому вимушене прийняття долі всеодно обертається у вічну Шевченкову заповідь:

Свою Україну любіть,

Любіть її… Во время люте,

В остатню тяжкую минуту

За неї Господа моліть.

У засланні… Зразу ж по затвердженні вироку Шевченка передано у розпорядження військового міністерства.

Під пильною охороною його везуть в Оренбурзький край, де дислокувалися так звані лінійні батальйони, призначені для облаштування прикордонних оборонних ліній. Служба була особливо тяжкою, не кажучи про суворі природні умови та ізоляцію від зовнішнього світу; тому в них часто віддавали політичних засланців, зокрема поляків-революціонерів, та неблагонадійних. З багатьма із них доля зводитиме Шевченка.

Як завжди і всюди, у ставленні до покараних владою люди поділялися на дві категорії: одні переймалися ворожістю й підозріливістю, другі – співчуттям або інтересом. Що ж до Шевченка, то його супроводжувала слава художника й поета – тут були й земляки, які вже знали про нього, а до когось доходили чутки про незвичайного «солдата». Перебування в Оренбургу було не найгіршим періодом заслання: Шевченко ще не підпадав під дію порядків стройової служби.

Але невдовзі Шевченка спрямовано в Орськ і зараховано до 3-ї роти 5-го батальйону першої бригади 23-ї піхотної дивізії. Він опинився в смердючій казармі, серед паскудних розмов і матюків, картярського і горілчаного чаду… До гнітючих умов солдатського побуту й тяжкого психологічного стану додалися хвороби: очей, скорбут, ревматизм… У такому стані бувши, Шевченко звертається до впливових знайомих та друзів з проханням, щоб поклопоталися про полегшення його долі, маючи на увазі, власне, єдине покищо і головне для нього – дозвіл малювати. Такий дозвіл, думає він, повернув би якийсь зміст його життю.

Тим часом, не маючи умов для малярства, потай мережав клаптики паперу віршами. Пізніше ці потаємні невольничі вірші він переписував у «захалявні книжечки».

Навесні 1848 року становище Шевченка змінюється. Російські дослідники Олексій Макшеєв та Олексій Бутаков, які прибули з Петербурга, готували наукову експедицію на Аральське море. Їм потрібен був професійний художник, і тут згадали про Шевченка. Тепер він мав улюблену роботу, а обидва офіцери стали його добрими друзями.

Та скінчилася експедиція – і знову солдатська служба. Тепер у забутому Богом, але не забутому начальством Новопетровському форті…

…9 червня 1847 року – 1 серпня 1857 року. Понад десять літ заслання і солдатчини! Спробуймо уявити трагедію геніальної людини в розквіті творчих сил, у захопленні великими планами діяльності культурної і громадянської; оточеною любов’ю і визнанням усіх чесних і мислячих земляків; людини, яка вже стала голосом свого народу, – і киненої в смердючу казарму, на приниження й знущання з боку тупих солдафонів, які вимагають «тягнуть носок» і зубрити статути та запам’ятовувати імена всіх, по ранжиру, малих і великих начальників… Киненої на невизначений строк (могло бути й назавжди)… Із забороною писати й малювати – тобто здійснювати своє призначення, просто бути собою…

Отже, десять літ зрілої пори життя (у віці 33–43 років) утрачено? І не просто втрачено роки, а з тяжкими наслідками для здоров’я, з глибокими душевними травмами? Так, безумовно. Але й не тільки так. Світло великої душі ніде не згасне; порухи доброго серця скрізь знайдуть відгук. Шевченка оточували не тільки брутальність і ницість; йому зустрічалися й люди розумні, благородні, співчутливі; були ті, хто йому допомагав, були й ті, хто вважав за честь спілкуватися з ним, була й радість запізнання з однодумцями. Зрештою, була творча праця, хай і уривками, хай здебільше й потай, але така, що ввійшла в його спадщину неповторними дорогоцінними здобутками.

У засланні Шевченко пережив і велику кризу, і велике оновлення духу. Але він, змінюючись, оновлюючись, новонароджуючись, залишався собою – і тому ми побачимо, за всієї змінності змісту, мотивів, характеру його творчості, – побачимо в ній і до заслання й покарання, і підчас заслання, і після визволення одне й те ж саме золоте осереддя дум про свій народ, про гідність і долю людини, про право людини й народу на свободу й щастя, на життя у Божих заповідях.

Поезія періоду заслання… Кожну найменшу можливість усамітнитися Шевченко використовував для того, щоб віддатися поезії. Це була його внутрішня потреба, яка над ним панувала і навіть у найтяжчому душевному стані могла врятувати від розпачу, переносила в світ дорогих виплеканих дум. А втім, цей світ дум і був власне його світом, до якого інший світ, світ солдатчини, мав відношення лише «по дотичній».

Тому поезія заслання не є чимось тематично чи естетично відособленим від усієї попередньої Шевченкової творчості, а є її органічним продовженням.

Але можна бачити зміну в творчому самопочуванні, в психології творчого процесу, сказати б – у творчому самопозиціонуванні. В петербурзький період Шевченко посилав свої думи в Україну, яка, сподівався, їх привітає. В період короткочасного повернення в Україну він звертається до земляків, а по суті до свого народу взагалі – вже в апостольській чи пророчій місії поета. Тепер же він немовби відсторонюється від такої місії:

Не для людей, тієї слави,

Мережані та кучеряві

Оці вірші віршую я.

Для себе, братія моя!

Далі йде важливе психологічне уточнення:

Мені легшає в неволі,

Як я їх складаю.

Тепер уже не він посилає свої квіти-думи в Україну, а діти-думи й слова «прилітають» до нього з України, «з-за Дніпра мов далекого» і радують «одиноку душу // Убогую». Цей «зворотний зв’язок», можливо, символізує новий характер його причетності до України, коли на зміну очікуванню свого з’явлення Україні (петербурзький період), а потім драматичному тріумфові цього з’явлення з його екзальтаціями і гіркотами («Три літа») – прийшло відчуття катастрофічної втрати і піднімається вперта потреба не миритися з цією втратою.

Але й розчарування, і криза, і «саморевізія» – не повні, не остаточні, не абсолютні. Не раз і в засланні поет заговорить голосом то «гайдамацьким», то «пророчим». Численні поезії з образами історії боротьби України за саму себе перегукуються з вершинами Шевченкової політичної патетики. Можна тільки дивуватися тому, як Шевченко, щойно з каземату, під немилосердними заборонами бувши і з «захалявними книжечками» криючись, – пише, скажімо, «Іржавця», в якому гнівний антимосковський, антиімперський пафос звучить з неменшою силою й викликом, ніж у тих творах, за які він і опинився в засланні і які мав спокутувати!

Серед засланських поезій Шевченка особливе місце посідає цикл «Царі». Здавалося б, «програвши» єдиноборство з Миколою І і бувши тяжко покараний за зухвале приниження образу «помазаника Божого», Шевченко мав би охолонути до цієї теми, бодай з обачності. Аж ні. Йому не терпиться взяти реванш у дошкульній сатирі. Але не глумливість і не жадання «відігратися» бодай у словесному комікуванні-реванші керують Шевченком, а розуміння великої універсальної істини, яку він подає у своєму славетному поетичному афоризмі:

…Де нема святої волі,

Не буде там добра ніколи.

Нащо ж себе таки дурить?

Це слова не тільки до українців…

Звертається Шевченко і до складних історій етико-психологічної переорієнтації людини з безтямної помсти на покаяння («Варнак»), до прикладів євангельського всепрощення («Меж скалами, неначе злодій…» та ін.). Інший відхід від абсолютизації соціального критерію маємо в поемі «Москалева криниця».

Повісті російською мовою… Період заслання знаменний у творчому житті Шевченка ще й тим, що він, поряд з поезією, починає писати прозу – повісті російською мовою. Узявши собі прозорий псевдонім «Кобзар Дармограй», він розраховував на друк у російських журналах: українських не було. Мав він і поважні наміри звертатися до російської публіки зі своїми ідеями та намагатися донести до неї образ України.

Опанування прозового жанру становило для прирожденного поета немалі труднощі. Він і в прозі залишився ліриком; постійно «втручається» у хід подій, не вдовольняючись роллю оповідача або свідка, активно «контактує» зі своїми персонажами; власне, він, явно чи неявно, – головний герой цих повістей: у них вибудовується і вибудовується його образ, що кидає своє світло на картину життя.

Але певна незгідливість ліричного способу мовлення про світ з його об’єктивною моделлю в прозі, труднощі «компромісу» між поезією і прозою даються взнаки. Звідси перевантаженість оповіді принагідними подіями та ряснотою подробиць, іноді – підміна самовиявлення персонажа авторськими оцінками. Однак і цей «інформативний» потенціал повістей настільки потужний, що стає почасти й естетичним чинником.

Читаючи повісті, неважко відчути, як важливо було Шевченкові переконати російського (та й українського!) читача (а він, повторюємо, розраховував на друк!) в тому, що Україна має своє обличчя, відмінне від обличчя Росії, свою історію і культуру; що народи наші хоч і близькі, але різні; що кожен народ має зберігати свою «физиономию»; що зневага до традицій та мови свого народу – ознака нікчемності та безтямності. Такий погляд він висловлював і в етнографічних описах та історичних екскурсах, і в характеристиках персонажів, і в перейнятих ліричним настроєм пейзажах, і в максимах етико-філософського характеру, – бувши поміркованим і стриманим з огляду, знов-таки, на цензуру, але інколи й втрачаючи над собою контроль «самоцензури».

Але за життя Шевченка жодна з його повістей не була надрукована. Українські друзі прохолодно поставилися до його російськомовних писань. А Пантелеймон Куліш наполегливо відмовляв його від спроб надрукувати їх, переконуючи, що вони не варті його таланту: «Може, ти мені віри не піймеш, може, скажеш, що я московщини не люблю, тим і ганю. Так от же тобі: ні одна редакція журнальна не схотіла їх друкувати»[8].

Це правда: деякі нібито й обіцяли, але не друкували. Шевченко не йняв віри, аж поки не одержав листа від С. Т. Аксакова, якого дуже шанував і якому присвятив першу частину «Прогулки с удовольствием и не без морали»: «… Я не советую Вам печатать эту повесть („Прогулку…“ – І. Дз.). Она несравненно ниже Вашего огромного стихотворного таланта. (…) Я без всякого опасения говорю Вам голую правду. Я думаю, что такому таланту, как Вы, можно смело сказать ее, не опасаясь оскорбить самолюбия человеческого»[9].

Лист С. Т. Аксакова справив сильне враження на Шевченка; він подякував йому за одвертість, додав, що той підтвердив його власні сумніви і що тепер він візьметься за гравюру, – і припинив спроби надрукувати повісті.

І все-таки це був великий удар для Шевченка. Справа не тільки в тому, що в повісті було вкладено силу-силенну праці і що Шевченко, без будь-якого майна і житейських перспектив бувши, сподівався заробити якийсь гонорар. Річ ще й у тому, що довелося попрощатися з надією використати російські журнали для розповсюдження дорогих йому ідей.

Та ось лине час, втрачають гостроту актуальні критерії, і 1888 року з’являється стаття видатного російського літературознавця О. М. Пипіна «Русские произведения Шевченко», в якій він, підходячи до них не з позицій журнального критика, а з позицій історика літератури, дає їм зважену позитивну оцінку. Пізніше до них не раз зверталися літературознавці; багато сторінок присвятила їм Маріетта Шагінян у своїй чудовій книзі «Тарас Шевченко»; слід назвати і блискучу статтю академіка О. Білецького «Російська проза Т. Г. Шевченка».

До цього можна додати хіба таке. В мистецтві нерідко «відставання» від прогресу (чи моди) обертається виграшем. І закиди в несучасності, буває, швидко втрачають резон. Вважалося, що оскільки Шевченко в засланні не читав нових публікацій, то він років на десять відстав від розвитку російської літератури. Це так. Але сьогодні не це має значення. Відставши від нового канону, Шевченко зберіг самобутність, яка нині не виглядає архаїчною. Вільна композиція, активна присутність автора, багата інформативність, красива апеляція до світу мистецьких явищ, зрештою, те, що тепер дістало назву інтертекстуальності, – це не є архаїкою для сучасної читацької свідомості.

Загальмоване повернення… Смерть Миколи І (2 березня 1855 р.) породила в суспільстві надії на лібералізацію режиму, зокрема на амністування політичних засланців. Ці надії пов’язувалися з новим царем – Олександром ІІ. У цій ситуації численні Шевченкові друзі, в тому числі віце-президент Академії мистецтв граф Ф. Толстой та його дружина А. Толстая, активізують свої зусилля полегшити долю Шевченка. На це пішло майже два роки. Звістку про близьке звільнення поет дістав 1 січня 1857 року у листі графині А. І. Толстої. Але до одержання офіційного наказу минуло ще сім місяців!

Тяганина з офіційним наказом стала новими психологічними тортурами для Шевченка. Навіть в останні дні його, вже фактично вільного, залучають до муштри то з нагоди приїзду якогось батальйонного командира, то порядком підготовки до можливого візиту якоїсь титулованої особи. Унікальний досвід солдатчини, відчутої сповна тілом і душею та водночас побаченої з висоти етичної й естетичної, зумовив унікальну ж у світовій літературі десакралізацію священного воїнського стану. Якщо зібрати все, що написав Шевченко в «Щоденнику», повістях та поезіях про казенне воїнство на всіх його рівнях (від нещасного солдата до золотопогонного офіцерства й обліпленого орденами генеральства), то вийде таке гуманістичне оскарження цього «гениального изобретения» людства («делающего честь и христианству, и просвещению»), яке виходить за межі критики конкретно-історичного явища – порядків у царській армії середини XIX ст. – і набуває універсального значення в контексті філософії людського покликання в світі, в контексті соціальної педагогіки.

Вже на перших сторінках щоденника, який Шевченко розпочав 12 червня 1857 року, окреслюється його «формат»: це буде не так фіксація зовнішніх подій (хоч усі вони будуть старанно занотовані), як нагода поміркувати про них, дати вихід наболілим думкам, осмислити десятиліття примарного життя в неволі й уявити своє місце в очікуваному житті вільному, творчому. Переступаючи цей рубіж, Шевченко мовби робить ревізію своєї душі й сам собі дивується: «Странно еще вот что. Все это неисповедимое горе, все роды унижения и поругания прошли, как будто не касаясь меня. Малейшего следа не оставили по себе. Опыт, говорят, есть лучший наш учитель. Но горький опыт прошел мимо меня невидимкою. Мне кажется, что я точно тот же, что был и десять лет назад. Ни одна черта в моем внутреннем образе не изменилась. Хорошо ли это? Хорошо. По крайней мере, мне так кажется. И я от глубины души благодарю моего всемогущего создателя, что он не допустил ужасному опыту коснуться своими железными когтями моих убеждений, моих младенческих светлых верований».

…Звільненням із солдатчини не скінчилися засланські поневіряння Шевченка. Йому довелося затриматися в Нижньому Новгороді через відсутність дозволу на повернення до Петербурга. Цей майже піврічний період життя, сповнений багатьох вражень, великих переживань – благодатних (приїзд Щепкіна) і прикрих (нещасливе захоплення молодою актрисою Катериною Підковою), але також – і напруженої творчої праці. Тут Шевченко здійснив остаточні редакції повісті «Прогулка с удовольствием и не без морали» та поеми «Відьма», посиливши в ній антикріпосницький мотив. Тут написав один із найсильніших своїх творів – поему «Неофіти», яка знаменувала нове піднесення в Шевченковій творчості духу протесту проти всілякої тиранії, возвеличення людської гідності й самопосвяти правді.

Москва… 8 березня в другій половині дня Шевченко виїздить з Нижнього Новгорода. Тепер його скрізь і всюди супроводжувала таємна жандармська пошта, яка попереджала відповідних чинів про необхідність суворого нагляду за неблагонадійним поетом.

Дорогою Шевченко простудився, що загострило його недуги, і в Москву він приїхав хворий. Щепкін залишає його в себе, заходившись коло його лікування. Наступного дня його відвідав Михайло Максимович; увечері завітали поет-перекладач М. Кетчер, професор університету економіст І. Бабст, фольклорист О. Афанасьєв. Гостей не бракувало й далі, і Шевченко навіть трохи нарікає: портрет Щепкина «нарисовал … не совсем удачно», заважали гості.

А 22 березня був у Шевченка «радостнейший из радостных дней». Він записує: «Сегодня я видел человека, которого не надеялся увидеть в теперешнее мое пребывание в Москве. Человек этот – Сергей Тимофеевич Аксаков. Какая прекрасная, благородная старческая наружность!» Як бачимо, прикрість від суворого, але щирого відгуку Аксакова про «Прогулку…» не залишила сліду в щирому ж Шевченковому серці. Таке рідко буває серед письменників!

Великою радістю для Шевченка були й візити до Максимовичів – давня дружба з Михайлом Олександровичем доповнювалася захопленням від його молодої дружини Марії Василівни: «Какое милое, прекрасное создание. Но что в ней очаровательней всего, это чистый, нетронутый тип моей землячки. Она проиграла для нас на фортепьано несколько наших песень. Так чисто, безманерно, как ни одна великая артистка не умеет» (V, 213).

Були ще й ще візити, зустрічі, розмови…

Підсумок вражень півмісячного перебування в Москві – у щоденниковому записі: «В Москве более всего радовало меня то, что я встретил в просвещенных москвичах самое теплое радушие лично ко мне и непритворное сочувствие к моей поэзии. Особенно в семействе С. Т. Аксакова» (V, 219).

Знову в Петербурзі… Повернувшись до Петербурга, Шевченко опиняється у вирі літературного і громадського життя, незрівнянно бурхливішого, ніж у 40-і роки. І його всі ждуть: українці столиці – як свого апостола; в ліберальних і демократичних літературно-мистецьких колах – як поета, що тяжко постраждав за слово правди; поляки, недавні засланці, – як побратима; молодь російських революційно-демократичних гуртків (молодше щодо Шевченка покоління – це не тільки 22-річний на той час Добролюбов, а й 30-річний Чернишевський, яких у радянські часи оголошувано мало не вчителями Шевченка!) – ця молодь сподівалася знайти в ньому свого союзника.

Українське громадське і літературне життя в Петербузі відчутно пожвавлюється наприкінці 50-х років. Тон йому задавали колишні кирило-мефодіївці – В. Білозерський, П. Куліш, М. Костомаров, навколо яких гуртувалися давні їхні симпатики і «неофіти» українства. Повернення Шевченка дало новий потужний стимул українському життю в Петербурзі, і мабуть, невипадково влітку 1858 року починає діяти в столиці імперії українська Громада. Члени Громади сходилися на свої зібрання у Ф. Черненка, П. Куліша, М. Костомарова, В. Білозерського, З. Недоборовського, отця Менчиця. За свою основну мету Громада ставила видавничу та освітницьку діяльність. За її дорученням у жовтні 1858 року П. Куліш звертається до Міністерства освіти з проханням про дозвіл на видання журналу «Хата» (повна назва: «Хата, южно-русский журнал словесности, истории, этнографии и сельского хозяйства»). Хоч журнал мав бути не політичний, Міністерство звернулося до Третього відділення і на підставі його відзиву відмовило Кулішеві. Тоді Громада надумала компенсувати брак журналу низкою альманахів: «Хата», «Левада», «Пасіка», «Гумно». Але й цей задум не вдався: вийшов, 1860 року, тільки один випуск альманаху «Хата». Пізніше Громаді вдалося добитися видання журналу «Основа», який на три роки (1860–1862), до свого закриття, став трибуною українського культурного життя і здобув визнання також і серед російської інтелігенції. Шевченко брав активну участь і в підготовці «Хати» та «Основи», і в усій діяльності Громади.

Київська та харківська Громади заходжуються коло організації недільних шкіл. Великою заслугою «Основи» (і особисто Куліша) було вдосконалення українського правопису, основні норми якого запанували в українській писемності (так звана «кулішівка»).

Українці в Петербурзі не були відокремлені від усього столичного життя. Літератори з-поміж них, люди мистецтва і культури, впливові службовці нерідко були помітними постатями в колах столичної інтелігенції, відвідували літературні гуртки, брали участь у різних культурних та громадських акціях. Що ж до Шевченка, то на нього був особливий «попит».

Творчість Шевченка та його особиста присутність у громадянському житті Петербурга допомогли російській революційній демократії скласти адекватніше уявлення про національні прагнення українців та викликати повагу до цих прагнень.

Серед видатних російських письменників, які приязно спілкувалися з Шевченком і залишили свої спогади про нього – І. С. Тургенєв, М. С. Лєсков, Я. П. Полонський.

Тим часом на початку 1859 року в Ляйпцігу вийшла книжка «Новые стихотворения Пушкина и Шавченки». В ній були надруковані «Кавказ», «Холодний Яр», «Думка» («Як умру, то поховайте»), «Розрита могила», «Думка» («За думою дума роєм влітає…»), «І мертвим, і живим, і ненарожденним…»

Книжка швидко розійшлася не тільки поза межами Росії, але й нелегальними каналами потрапляла в Петербург, Москву, Київ та інші міста.

Особливе враження справила вона на Західній Україні, де саме народжувався потужний рух за орієнтацією на українську національну цілість, а не на Будапешт, Варшаву чи Москву.

Остання поїздка в Україну… Хоч і міцно пов’язане було творче та громадське життя Шевченка з Петербургом, але найглибші його помисли завжди були спрямовані в Україну; надія поселитися в ній не відпускала його. І як тільки справи з цензурним дозволом на видання поетичної збірки здаються йому полагодженими, він подає – 5 травня 1859 року – до Академії мистецтв «Прошение»: «Покорнейше прошу правление императорской Академии художеств выдать мне вид на проезд в губернии: Киевскую, Черниговскую и Полтавскую сроком на пять месяцев, для поправления здоровья и рисования этюдов с натуры».

Шевченко виїхав з Петербурга 25 травня, а на початку червня був уже в Україні – в Сумах, Лебедині, а потім Пирятині й Переяславі. У рідній Кирилівці він був 27 червня. Нічого не змінилося в кріпацькому житті братів і сестри, їхніх дітей. Тринадцять літ не бачив він родичів і рідного села, рідної хати. Сам він змінився так, що й не зразу його впізнати, а тут переміна невелика.

Для Шевченка визволення селян з кріпацтва не було просто політичною чи економічною проблемою, не було бажаним актом гуманності, – воно зачіпало всі фібри його душі, воно стосувалося його особисто і всіх його рідних, а рідними в кріпацькій недолі були для нього не тільки сестри й брати, а й усі мільйони українських селян. Ось чому він був «нетерпимий» і не міг бути інакшим, коли йшлося про кріпацтво та про панів; ось чому конфліктував з тими, хто дотримувався «поміркованих» поглядів; ось чому не раз вертався до думки про те, що годі народові терпіти ярмо. Він шукав зустрічей із селянами, щоб почути їхню думку, вловити їхній настрій, бачив розгублене чекання та невіру в панську ласку, але не бачив готовності повстати за свої інтереси – хіба що можна було надіятися на стихійний вибух. І сам він навряд чи міг щось відповісти на дошкульні селянські запитання. Хіба що гострою притчею. Мабуть, усе це додавало йому мук…

Тому повертався на чужину з печалями…

«Неофіти». «Марія»… Під час нижньоновгородської «паузи», в грудні 1857 року Шевченко записує в «Щоденнику» (8 грудня): «В продолжение этих четырех дней писал поэму, названия которой еще не придумал. Кажется, я назову ее „Неофиты, или первые христиане“ (V, 172).

У певному сенсі своїми „Неофітами“ він немовби перегукується з „Енеїдою“ Котляревського, де в костюмерії античної історії виставлено українське життя й український типаж. Але Шевченко не „перелицьовує“, не комікує; він трагедійний, він справді пише про неофітів християнства і язичницький Рим, але пише так, що це водночас є й українського змісту поема (цю традицію блискуче розвине Леся Українка в своїх „античних“ драмах). У ній відлунює актуальна суспільно-політична проблематика кінця 50-х років, озиваються тривоги і раз у раз вибухає гнів поета, який у засланні ще більше пересвідчився в злочинності деспотії та ще більше перейнявся ідеєю безглуздості царської влади взагалі, а не тільки громадянським рахунком до того чи того царя. Картини пізньоримської деспотії в „Неофітах“ надто вже нагадували російську дійсність, а голос поета не раз зривається на емоційно наснажені антицаристські тиради, що ніби вивершують антицаристський пафос усієї політичної лірики Шевченка.

Але не менш потужно звучить у поемі й мотив християнського благого всепрощення, християнської великодушності неофітів, „праведників“, „преподобних“, „святих мучеників“.

Суперечність цих двох мотивів – не випадкова. В Шевченковій поезії постійно співіснують (або й поборюють одна одну) „правда-мста“ і правда-прощення. Перша має соціальний вимір, друга – моральний, і вони не легко й не завжди узгоджуються і в людській душі, і в історичних діяннях людства. Шевченко то поривається до однієї, то втишує свою стражденну душу другою. І не можна цього ставити йому на карб, як негоже абсолютизувати одне або друге; в тому й вічна правда Шевченкова, що його сумління розіп’яте на хресті оцих двох волінь: кара Божа й людська – і всепрощення Боже й великодушність людська. Якби він застиг в одному, він не був би великим поетом уселюдської міри, відкритим трагізмові світового буття.

Шевченкові неофіти – це не просто і не тільки „новобранці“ християнства в язичницькому Римі. Це всі ті, що наважилися скинути з душі пута олжі і „слово правди понесли // По всій невольничій землі“. Всі апостоли волі.

І все-таки центральний образ поеми – не Алкід та його друзі-неофіти, що обрали жертовний шлях нової віри, а мати Алкідова. Її страждання, її жертва – найбільші.

Образ Богоматері настійно просився в Шевченкову поезію. В „Неофітах“ він присутній мовби на відстані. На відстані молитви. Невдовзі вона постане всім своїм страдницьким і не по-святенницькому святим життям – у поемі „Марія“.

Поему Шевченко написав після повернення з України, в Петербурзі, в жовтні – листопаді 1859 року. Але задум її виношував давно.

Є велика різниця між формалізованим ритуалом пошанування Діви Марії в бюрократичній імперії Церкви – і тим безпосереднім, щирим, сердечним почуттям, яким була оточена Мати Божа в українському народі. В цьому народному почутті втілилася вся глибина уявлення про святість материнства взагалі, про матір як заступницю за саме життя, бо ж вона його народжує в муках і вона його плекає. Саме це народне почуття – і в Шевченковій „Марії“. Більше того, Шевченко тут – усвідомлено чи неусвідомлено – йде за геніальним народним „примітивом“ різдвяних співів, колядок і щедрівок, старовинних ікон і середньовічного вертепу, де Ісус Христос і Діва Марія „вростають“ у селянське життя, стають „своїми“, близькими і зрозумілими; все незужите емоційне багатство народної душі, весь „запас“ її людяності обертається на цих євангельських персонажів, так само небесних, як і земних, які і далеко, і поруч. І Шевченко говорить про Марію і вищою мірою побожно, і водночас із тією інтимністю, із тією безпосередністю співпереживання, що й про свою Катерину, Наймичку або тих безіменних дівчат, до яких постійно звертається зі словами спочування й застереження.

Але „побутовий“ рівень бачення великої події світової історії ажніяк не є стилістичним чи концептуальним зниженням. Це те приземлення, яке дає правдиву силу духовній висоті життя святої родини. Як завжди, у Шевченка широкий емоційний діапазон і багатющий спектр інтонацій – від бурлеску (щоправда, тут його майже немає, але є „побутовість“) до патетики. Інакше б він не зміг утриматися на рівні, якого вимагає образ Богоматері. Тим більше, що він зважується на зовсім нове і досить ризиковане, неканонічне бачення.

У Шевченка Марія – не дружина тесляра Йосипа, а його наймичка. Наймичка – це ближче поетові. Першим провіщенням її майбутньої незвичайної долі стає її дівоча краса. З великою відвагою мистця, але й з неменшим естетичним і психологічним тактом Шевченко ввів у свою „євангелію“ епізод зустрічі Марії з безіменним апостолом, провісником приходу Месії, який стане батьком Ісуса. Ця зустріч вирішить долю не тільки Марії. І відчуття її доленосності підготовлене палким зверненням поета до своєї героїні, які ллються в тому ж річищі, що і його звернення до інших своїх героїнь-дівчат, яких він застерігає від небезпек, що чигають на їхню красу. Але тут є й інше. І надзвичайної поетичної сили слова про те незмірно велике почуття, той вогонь самозабуття, в якому народжується або гине особистість жінки; і водночас такої ж сили слова про позаособистісне значення того, що станеться. Сама ж зустріч відтворена з якоюсь лагідною урочистістю, і в ній запановує духовний настрій. Слова апостола: „Я Месію // Іду народу возвістить“ – визначають її долю. Вона згадає їх, коли народить сина, – і виховуватиме його гідним майбутньої ролі Месії. І син, у повсякденних життєвих враженнях набираючись мудрості, підтверджував її надію, її віру.

…Через п’ятдесят років після того, як Шевченко написав „Марію“, в Росії вийшов переклад розділу „Рукопис“ з роману „Життя Ісуса“ німецького письменника Густава Френсена, колишнього пастора. В ньому Ісус – один із п’яти дітей Марії та Йосипа, який в отакому природному житті, як оце у Шевченковій Марії, через життєві враження, роздуми, спілкування з людьми і завдяки своєму люблячому серцю й великій душі осягає здатність сказати нове слово людству, вказати шлях людинолюбства – і тим стає Месією. Це дуже близьке до того олюднення Ісуса і Марії, що в Шевченка. Як і неприйняття формалізованого, бюрократизованого культу їх: „…З доброго жителя степової рівнини, із сміливого героя та його простого, правдивого життя, з дивної, чистої, дитячої віри його і самотньої, сповненої розлуки смерті – час, людська винахідливість і людське честолюбство створили мертву, казкову істоту, що сидить у височині за хмарами, виряджена в золоту парчу, і править світом. А поруч з ним, майже величніша за нього самого, сидить його мати. Його бідна, скромна мати! І навколо нього стоять у шовкових одежах з поважними, імпозантними, непорушними обличчями старі, розумні, палкі селяни, які колись-то босоніж ішли за ним піщаною дорогою“[10].

Зовсім по-іншому, ніж у канонічних релігійних текстах, звучить у Шевченковій „євангелії“ оте постійне „пренепорочная Марія“. Звучить у його апокрифічному оповіданні так щиро і якось ніби оновлено, що й полемічності не відчуваєш. А вона є. І не тільки щодо канонічних уявлень про Пріснодіву, а й щодо звичаєвого ставлення до „покритки“ – цього вічного Шевченкового болю: тут він подвигом життя Богоматері ніби освячує материнство взагалі і „незаконне“ особливо (бо воно найстражденніше).

Забута всіма, Шевченкова Марія „померла з голоду“.

Напевне, так не було. Може, це своєрідна реакція поета на малу увагу євангелістів до її постаті і долі. (І в сучасних Шевченкові чи пізніших працях про Ісуса Христа, наприклад, у славетному „Житті Ісуса“ Е. Ренана, про Марію є лише побіжні згадки.) Голодна смерть „під тином (…) у бур’яні“ має ще раз співвіднести образ Марії з образами покриток Шевченкової поезії. І підкреслити запізнілість і фальш пізнішого казенноцерковного звеличення: „А потім ченці одягли // Тебе в порфіру. І вінчали, // Як ту царицю…“, – що в його очах рівнозначне нарузі: „Розп’яли // Й тебе, як сина. Наплювали // На тебе, чистую, кати; // Розтлили кроткую!“

Але поема закінчується могутнім акордом тріумфу правди в людських невольничих душах:

а ти…

Мов золото в тому горнилі,

В людській душі возобновилась.

В душі невольничій, малій,

В душі скорбящей і убогій, —

і цей образ відродження правди, потоптаної можновладцями, в серцях простого люду, є перифразою Шевченкового образу України, уявлення про її долю – України, зрадженої і покинутої панством („елітою“, по-теперішньому), але вічно живої і не зраджуваної в душі народу. Як на початку колись „Катерина“, так і тепер, наприкінці шляху, „Марія“ – говорять зрештою про Україну.

Слава і самотність (останні роки життя)… Повернувшись до Петербурга, Шевченко знову опинився у вирі громадянського і мистецького життя. Розширюється коло його друзів, але залишаються й старі.

Водночас Шевченко дедалі більше зближується з російським революційними демократами, з гуртком „Современника“. Не можна сказати, що тільки Шевченко тяжів до революційно-демократичного кола, – там теж шукали в ньому спільника і союзника. Особливо, до сердечності, здружилися з Шевченком брати Курочкіни, які радо його перекладали (у свою чергу, Шевченко захоплювався сатирами Василя Курочкіна). Серед нових Шевченкових знайомих – поет-революціонер М. Михайлов, видатні революційні діячі П. Лавров, М. Спешнєв, М. Шелгунов. На ґрунті літературних інтересів триває спілкування з О. Плещєєвим, І. Панаєвим, І. Тургенєвим. Відбувається і заочне знайомство Шевченка й Герцена. Особливі стосунки склалися в Шевченка ще раніше з учасниками польського визвольного руху, і тепер вони набирали нового значення. Готувалося чергове польське повстання (яке вибухне 1863 року), і поляки не без підстав розраховували принаймні на прихильне ставлення такого авторитета, як Шевченко, до їхньої ідеї.

Бере Шевченко участь і в літературних читаннях у Пасажі. Разом з тим не залишає й роботи над офортами, хоч це й давалося йому нелегко: гравірування вимагає великої зосередженості та багато часу. А саме цього не давали йому обставини петербурзького життя: на нього звідусюди „полювали“ як на модну знаменитість. І все-таки як офортист він уже тоді здобув визнання, а пізніше історики мистецтва відвели йому визначне місце в розвитку вітчизняного гравірування.

Понад рік тривало бюрократичне листування між Третім відділенням, Міністерством народної освіти та цензурними відомствами з приводу прохання Шевченка про нове видання „Кобзаря“. Нарешті дозвіл отримано, але після немилосердного калічення Шевченкових текстів. Книжка знайшла швидкий і широкий відгук у російській пресі. Буквально через кілька днів у газеті „Северная пчела“ за 26 січня 1860 року з’явилося повідомлення: „Спешим уведомить наших читателей о выходе в свет стихотворений малороссийского поэта Т. Г. Шевченка, под титулом „Кобзарь“. Эта небольшая, но великолепно изданная книжка украсила бы каждую, самую богатую литературу: это истинно гениальные произведения даровитого художника. Шевченко – тип чисто народного поэта-художника; в нем, как в Крылове – Русь, отразилась вся Украина, поэтическая, философская, жизненная, будничная!“[11]. Ще захопленіше реагував журнал „Семейный круг“ (1860, ч. 8, 25 лютого): „Т. Г. Шевченко – представитель малороссийских писателей, перед его гениальностью все покорно склоняют свои головы, и нет ни одного украинского поэта, который даже подумал бы о соперничестве с Шевченко. Нет в Малороссии ни одного порядочного уголка, в котором имя творца Кобзаря не произносилось с уважением и глубокою любовью; в народе поют его песни. Это высшая степень славы […] На него обращены теперь взоры всех как на представителя народных дум, горя, желаний, радостей“[12]. (Цікаво, що автор цього відгуку, журналіст і перекладач Леонід Петрович Блюммер, пізніше, 1866 року засуджений до заслання, підписався українським псевдонімом – Крутоярченко.)

Невдовзі з’являються ґрунтовні статті, в тому числі й у „товстих“ журналах.

Менш як через півроку після виходу українського „Кобзаря“ з’являється „„Кобзар“ Тараса Шевченко в переводе русских поэтов“, підготовлений роботою відомих російських поетів та перекладачів. До нього ввійшли і деякі нові твори Шевченка, але його політична поезія і далі залишається непрохідною для цензури. На російське видання теж відгукується преса, в російських журналах з’являються нові переклади з Шевченка.

Здавалося б, Шевченко – на вершині успіху та слави.

Але не бракувало й того, що засмучувало й пригнічувало.

Глибокою травмою для Шевченка була і залишалася неможливість постати на весь свій справжній творчий зріст – через невблаганність цензури. Ці муки душі можна, мабуть, порівняти хіба що з тими фізичними муками, що їх завдавав „іспанський чобіт“ інквізиції. „Звеличений творчим спогляданням дух дуже сильно відчуває потребу в повідомленні іншим свого твору“[13]. Скільки зусиль доводилося витрачати йому на те, щоб дістати цензурний дозвіл, але результатом такого дозволу були тільки нові й нові катування поетової душі шляхом калічення його Слова! І не побачив він за життя жодного видання, в якому була б повнота його творчої потуги. Тому й тогочасна критика не могла адекватно оцінити Шевченка, навіть тоді, коли осипала його похвалами й величала генієм. І не могло сповна втішити те, що дедалі ширше й ширше, особливо в Україні, розходилися списки з позацензурною поезією…

Пекло душу й усвідомлення того, як багато часу, сил, здоров’я забрала солдатчина, як утрачено „темп“ у змаганні з непоступливим богом часу Сатурном і скільки загублено можливостей. Як зламано долю. Гіркоти додавали й мучили сумління невдачі зі спробами визволити з кріпацтва рідню. Не допомогло навіть сприяння видатних діячів російської культури, які, на пропозицію І. С. Тургенєва, підписали до поміщика В. Фліорковського звернення від імені „Общества для пособия нуждающимся литераторам и ученым“.

Завжди емоційний, але самоконтрольований, Шевченко в останні роки нерідко втрачає самовладання. Давалися взнаки втома, недуги, побутова невлаштованість і… самотність. Пекуче відчуття самоти – та жадання її позбутися – стають домінантою його душевного стану. І відбиваються на всьому – творчості, висловлюваннях у листуванні, поведінці. Відчуття самоти тихою тінню супроводило його ще з малих і молодих літ – як сирітство. З роками відчуття самоти природним чином набирає форми потреби в рідній душі як дружині, як берегині родинного затишку. І тут доля зіграла з Шевченком жорстоку гру. На десять літ його викинено з життя, якраз на ті десять літ, коли саме й міг він улаштувати свої родинні гаразди. Оці десять украдених літ і відіграли фатальну роль у його особистій драмі.

Однак, попри все це, не можна уявляти Шевченка останніх років і місяців життя як цілком замордованого особистими негараздами.

Ні громадянський, ні творчий потенціал Шевченка не вигас і в ці останні тяжкі роки – роки недуг та, сказати б, кризи самовлаштування, хоч, звісно, сили людські не безмежні. Досить звернутися до праці Петра Жура „Труди і дні Кобзаря“, в якій день за днем, місяць за місяцем, рік за роком скрупульозно зафіксовано все, що робив Шевченко і що діялося навколо нього, щоб пережити відчуття грандіозності цього життя, яке, словами самого Шевченка, є частиною життя його батьківщини. Та якою частиною! І останніх його років це стосується також.

Але вернімося до поезії. Хоч яким лейтмотивом звучить у ній стогін самоти, але Шевченко й далі залишається поетом надзвичайно широкого емоційного та громадянського діапазону. Навіть інтимна лірика його залишається багатобарвною. Наче всупереч мотивам безнадійної самотини, а може, і роз’ятрюючи їх, він пише справжні ідилії на родинні теми („Росли укупочці…“, „Подражаніє“, присвячене Едуарду Сові). Важко повірити, що саме в ці тяжкі дні написано знані нам з дитинства „Ой діброво – темний гаю…“, „Тече вода з-під явора…“, „Над Дніпровою сагою“ – перлини „пейзажної“ (а власне психологічної) лірики, перейняті світлим гармонійним настроєм переживання життя природи, з делікатною присутністю людини. Уривками згадуються колишні баладні мотиви („Титарівна-Немирівна“), вабить слов’янський фольклор („Подражаніє сербському“). І вперше приступає він до перекладу чи переспіву „Слова о полку Ігоревім“.

Але цей період творчості Шевченка найбільш знаменний тим, що він – мабуть, мимоволі, – немовби доводить до вивершення деякі головні й наскрізні мотиви своєї поезії.

Написане 25 грудня 1859 року „подражаніє“ „Осії глава ХІV“ – це немовби його прощальне слово до України. Воно завершує ту судну мову до земляків, яку розпочато „Посланієм…“ 1845 року. З книги пророка Осії Шевченко вибрав останню главу, в якій накликається грізну кару на Ізраїль, якщо той не схаменеться і не вернеться до зрадженого Бога свого, – і розгорнув цей мотив у апокаліптичну картину погибелі України:

Погибнеш, згинеш, Україно,

Не стане знаку на землі.

У „подражанії“ – вирування настроїв, взаємозаперечень „обвинувачення“ й „оборони“, що, одначе, не є ніяким хаосом, а є цілісним складним переживанням образу і долі України, нестямно рідної і тяжко гріховної в своїх „лукавих чадах“. І поет вже устами матері-України застерігає „лукавих чад“, що „пропадуть вони, лихі“ за своє „безчестіє, і зраду, і криводушіє“; що „крикне кара невсипуща“, і всюди їх „найде правда-мста“. За цими емоційно наснаженими формулами-метафорами національної зради й розплати стояв цілком конкретний соціальний і моральний зміст, добре зрозумілий і Шевченковим сучасникам, і нащадкам, – хоч реальна історія людства ще ніколи не справджувала надій на осоромлення зла й торжество добра. Але ж для того, хто вірить у силу правди, – все ще попереду.

Поет гніву чи геній любові?.. Отже: як підсумувати Шевченкове ставлення до дійсності, до світу?

Була, і є, і завжди буде велика спокуса шукати ідейну або емоційну домінанту незводимого ні до яких домінант Шевченка. Крім однієї, про яку далі, – але вона настільки всеоб’ємна, що це вже щось інше: абсолют його духу.

Часто в Шевченкові бачили тільки (або насамперед) заклики до народного повстання, до соціальної (або національної) помсти, розплати. Без цього, звичайно, Шевченка немає. Інші ж бачили і бачать тільки настрій євангельського милосердя, екстаз усепрощення. І без нього Шевченка немає.

Але є третє, вище, в чому преобразується і перше, і друге. Що?

У Шевченка було те благоговіння перед життям, та довіра до нього, які набагато пізніше висловив Еріх Фромм у своїй праці „Мати чи бути?“ (To have or to bee?»): «Любов і повага до життя в усіх його виявах, розуміння, що священним є життя і все, що сприяє його розквіту, а не речі, не влада і не все те, що мертве».

Суєтність і марність усіх надуманих, суспільними умовностями народжених уявлень, «цінностей» Шевченкова поезія виразила з великою силою, а в деяких («Колись то ще во время оно…» та ін.) поезіях мотив їхньої нікчемності перед простими і вічними виявами життя набирає гостро саркастичного звучання.

Колись гнівний і вибуховий Мікельанджело, титан духу, з гордістю сказав: «Не народилася ще людина, яка, подібно до мене, була б такою мірою схильна любити людей».

Його винятковість немовби коригує наш Василь Стефаник такими словами: «Шевченко один був у нас, що любив страшно, без застережень і без претензій […] Праця, робота, заслуги, користь і то все додатки хвилеві, котрі скорше або пізніше пропадають. Як ми станемо народом сильним, то забудемо за всі заслуги Шевченка, а лишиться лишень ідеал чоловіка, що любив кавалок нашої землі. Дивний і рвучкий до себе і далекий, як сонце, що всіх гріє».

Хвороба. Смерть. Похорон… Повернення в Петербург, атмосфера визнання й шаноби, занурення в активну громадську діяльність і творчу працю на якийсь час відновили сили організму, але повернути втрачене здоров’я не могли. До того ж побут його залишався невлаштованим, петербурзький клімат гнітив його, а повернутися в Україну, де він сподівався ожити духом і тілом, не вдавалося.

Восени 1860 року починається та хвороба, що виявилася смертельною. Тодішня медицина кваліфікувала її як водянку. Друзі оточили Шевченка турботою, його лікували добрі фахівці, але засобами тодішньої медицини зупинити прогресування хвороби не вдавалося.

Невесело починався для Шевченка новий, 1861-й рік – останній рік його життя. Він ще не втрачає надій остаточно, не відмовляється від своїх великих планів.

Передчуття смерті бореться з надією. До старості ще ж далеко. Друзям каже про те, як не хочеться помирати. Ці складні почуття бачимо і в останніх його поезіях. У них і гіркота, і невеселий жарт з приводу неминучого, і думка про вічність…

За якимось незбагненним сценарієм Долі смерть почала тупцювати під дверима Шевченкової майстерні 25 лютого (за старим стилем, 9 березня за новим) у 47-му річницю від дня народження. Кількома днями раніше, 20 лютого, Володимир Жемчужников написав листа до Літературного фонду з проханням негайно допомогти Шевченкові, зокрема з огляду на невідповідність умов, у яких він перебуває, потребам лікування. «Живет он в Академии в комнате, разделенной антресолями на два яруса, спит в верхнем, где окно приходится вровень с полом, а работает в нижнем, где холодно. В обоих ярусах сыро, дует из окна, особенно в верхнем, потому что оно начинается от пола. Это способствует отеку ног и примешивает к существующей болезни простуду». Шевченкові запропонували перейти в лікарню. Він раніше відмовлявся, але тепер погодився. Та було вже пізно. Настала криза.

25 лютого надходять вітальні телеграми, друзі відвідують Шевченка, але довго не затримуються, щоб його не обтяжувати. Сильний біль у грудях не давав йому лягти, і він мусив сидіти. «Муки страдника буди невимовні, кожне слово коштувало йому страшних зусиль», – згадує О. М. Лазаревський. «Пізно ввечері на побажання хворого його залишили самого. Шевченко то запалював, то гасив свічку, але до людей, що були внизу, не озивався. О п’ятій годині він попросив служника зробити чай і випив склянку з вершками. „Прибери ж ти тепер тут, – сказав Тарас Григорович служникові, – а я зійду вниз“. Зійшов Тарас Григорович у майстерню, охнув, упав, і о пів на шосту нашого дорогого, рідного поета не стало!..»[14].

Сумна звістка вразила всіх друзів поета в Петербурзі – вона, словами Л. Жемчужникова, «мов електрична іскра, пробігла по всіх, і невимовна туга огорнула наші серця»[15]; швидко дісталася вона і в Україну. «Того ж дня в деяких містах Малоросії та Галичини пам’ять народного поета була вшанована більш чи менш урочистими виявами співчуття до великої втрати всієї України. З виявом такого ж співчуття в редакцію „Основи“ з усіх кінців Росії надіслано силу-силенну листів і віршів, з яких на сторінках журналу надруковано тільки незначну частину»[16].

Відспівували Шевченка в церкві Академії мистецтв. Попрощатися з ним прийшли майже всі петербурзькі літератори, журналісти, художники, вчені. Крім українців – Костомарова, Куліша, Білозерського, Честахівського, братів Лазаревських, Афанасьєва-Чужбинського – були Некрасов, Лєсков, Достоєвський, Салтиков-Щедрін, Микола і Василь Курочкіни, брати Жемчужникови, Помяловський, Шелгунов, Михайлов, Пипін, Панаєв, Микола і Олександр Серно-Соловйовичі та багато інших[17].

Про похорон Шевченка залишилося багато спогадів очевидців. Усі вони підкреслюють те незвичайне збудження, що панувало особливо серед студентської молоді, яка несла гроб на руках до самого Смоленського кладовища.

Промови над труною Шевченка не були ритуальним жестом. Вони були актом публічного осмислення його постаті, значення його для України та всього слов’янства. На цьому робили наголос усі промовці.

Поховали Шевченка в дощатій труні, але вистеленій усередині свинцем: бо вже вирішено було його перепоховати в Україні.

В Україну – назавжди… Відразу ж після похорону Шевченка його друзі почали клопотатися про дозвіл на перевезення праху поета в Україну. В кінці квітня дозвіл було одержано. 26 квітня труну було викопано з землі, в присутності друзів поета, покладено в свинцеву труну і поставлено на ресорні дроги. Зі Смоленського кладовища труну перевезли до Московського вокзалу. 27 квітня труна з тілом прибула до Москви, її перевезено на Арбат і поставлено в церкві Тихона. Відбулася багатолюдна панахида. З Москви труну Шевченка повезли кіньми на спеціальних ресорних дрогах за маршрутом: Серпухов – Тула – Орел – Волобуєво – Кошелівка – Дмитрівка – Севськ – Есмань – Глухів – Кролевець – Батурин – Борзна – Ніжин – Носівка – Козелець – Залісся – Бровари – Київ. Скрізь, особливо в Україні, багато народу приходило прощатися з Шевченком.

Цей шлях, як і потім шлях із Києва на Канівську гору, описано в усіх подробицях і в біографічній, і в популярній літературі.

Місце вічного спочинку Шевченка стало зватися Тарасовою горою.

…Через два місяці після похорону, 12 липня, якийсь переляканий поміщик Парчевський інформує київську владу про те, що «г. Канев есть центр заговора против помещиков, а Корсунь подручное место. Есть очень деятельные агенты между последователями Шевченко. Мы все на вулкане, неведение или беспечность полиции удивительны». Полковник кн. Лобанов-Ростовський, до якого потрапив цей лист, подає рапорт київському генерал-губернаторові. Розпочинається нове коло поліцейського листування.

Рапорти, листи, розпорядження йшли день за днем. 17 липня начальник канівської повітової поліції повідомляє непідтверджену звістку про формування в повіті повстанчих загонів («трех шаек из крестьян»). Того ж дня він просить надіслати, «независимо от батальона Алексапольского полка», розташованого в канівському повіті, «еще хотя (бы) 2 роты пехоты». Все це відбивало страх поміщиків і влади перед заворушеннями селян («в скором времени начнется резня»), незадоволених грабіжницькою «реформою». В одному з таємних поліцейських донесень читаємо: «…В прошлую субботу могила Шевченко была окружена массою народа, простиравшегося до тысячи человек […] Народ приготовляется к ужасному беспорядку…»[18]

Отак саме ім’я Шевченкове одних гіпнотизувало страхом, других – надією, і обидва ці почуття супроводжували і супроводжують це ім’я в століття, додаючи й своїх барв у вінок його безсмертя…

Шевченко вовіки насущний… Свіжа поетова могила зробилася місцем селянських сходок, розсадником заворушень та революційної пропаганди, і давня «справа про художника Шевченка» («дело о художнике Шевченко») доповнюється «справою» про його могилу – на сто вісім аркушів.

З усіх кінців України рок за роком ідуть сотні й тисячі людей до великої могили, несучи любов, вдячність і відданість. Видатні люди ХІХ і ХХ століть уважають важливим для себе побувати на Тарасовій горі і схвильовано розповідать про свою подорож. У нарисі «На Чайке» І. Бунін, майбутній лауреат Нобелівської премії, писав: «…Я бывал на могилах великих людей, но ни одна из них не произвела на меня такого трогательного впечатения, как могила украинского „кобзаря“». Таких відгуків багато й багато! До книги прочан вписують слова хвали й любові українці, росіяни, білоруси, поляки, євреї, німці, чехи, англійці, французи, грузини, вірмени, латиші й сини багатьох інших народів. Типовий, наприклад, запис, який зробили 1904 року петербурзькі студентки, – він характеризує ставлення до Шевченка прогресивної і революційної громадськості Росії: «С далекого севера мы пришли на твою могилу, незабвенный поэт. На берегу родной твоей реки, у твоего креста мы читали твои думы, близкие и родные нашему сердцу. Привет тебе, великий певец Украины, борец за родину и правду. Благослови и нас на это дело».

…Бувши плоттю від плоті і кров’ю від крові свого багатостраждального народу, безмежно люблячи його і належачи йому всією своєю істотою, він не приймав у ньому те, що було виховане століттями соціального поневолення і національного розтління. Взявши від народу краще і життєдайне, він відринув гірше, ветхе. Та він не лише взяв від народу – він йому сторицею віддячився. Він ствердив самодостатність українського світу – як антитезу малоросійськості й провінціалізму. Він присвятився розвиткові гуманістичних і демократичних понять у суспільстві. Велика його заслуга перед українським народом у тому, що він уперто вщеплював у його свідомість ідеї демократизму, народного самоврядування (з історичної традиції народу ж і виведені, але збагачені й поглиблені світовою думкою), соціальної та національної справедливості, правди і свободи (поняття правди і волі, що проймають усю його поезію, в специфічно шевченківському розумінні дуже широкі, дуже конкретні і дуже людяні). Велика заслуга його і в тому, що, доклавши стільки зусиль для пробудження національного самоусвідомлення українського народу та виховання національної гідності, він спрямовував їх не в бік національної замкненості, винятковості чи ворожнечі, а в бік взаємопізнання та взаємоповаги, рівноправного спілкування народів.

Та Шевченко належить не лише Україні – всьому людству, хоч кожне його слово – про Україну.

Тут відбувається нечасте в історії літератури, – але підвладне генієві, – щасливе перетворення; поезія, породжена злобою дня, живе вічно; поезія, зміст, характер, призначення якої безпосередньо національні, набуває загальнолюдського значення, виростає до світових масштабів, стає «родовим» явищем людського духу.

Загальнолюдське значення поезії Шевченка не тільки в тому, що він, як і кожен геній, збагатив духовний потенціал людства, світ його ідей та почувань, зробивши набутком, доступним для всіх народів, те, що пережив, передумав, скристалізував у слово народ український і чого він досягнув у царстві думки і духу. Загальнолюдське значення Шевченкової поезії і в тому, що вона самому українському народові дала розуміння його долі, його потреб та його завдань перед лицем майбутнього – з погляду загальнолюдської історії та боротьби, загальнолюдських завоювань розуму й духу, світового прогресу; з висоти найпередовіших ідеалів та уявлень свого часу.

І є ще один аспект цієї проблеми, де мова повинна йти про взаємопроникнення вселюдського, народного і суб’єктивного, про народність та індивідуальність великого поета. В поезії Шевченка відбилася вся глибина і самобутність його особистості. Те, що він пережив і передумав, вищою мірою виявляє сутність людини взагалі і водночас позначене печаттю могутньої і неповторної індивідуальності, засвідчуючи невичерпну багатоманітність людського духу. (Рабіндранат Тагор: «Ми повинні в усьому світі знайти безкінчений зміст, який полягає в тому, що ми люди»[19]). Поезія Шевченка глибоко психологічна і психологічна неповторно й специфічно: багато його віршів – це не просто розвиток якоїсь думки, образу, настрою, як звичайно буває в ліриці, – це цілісний психологічний комплекс, закінчена психологічна картина, психологічна повість, де втілено не частку людини, не якусь її рису, не якийсь момент її життя, – а всю людину, все її життя (чудовий зразок такої психологічної «повісті» – вірш «А. О. Козачковському»). А про вірш «Мені однаково, чи буду…» почесний академік Петербурзької Академії наук Д. Овсянико-Куликовський говорив, що в ньому «така сила ліризму, рівного якому важко знайти або навіть неможливо». Під ним, казав академік, могли б підписатися Пушкін, Гете, Шиллер, Гейне…

Протягом небагатьох років творчості Шевченка пройшов великий і складний шлях розвитку. Його поезія багатогранна і часом навіть суперечлива, та це неминучі суперечності інтелектуальних і духовних шукань, невтоленної думки. Водночас Шевченко дивовижно цілісний і послідовний, основу його єства складають ті сокровенні думи, які проходять крізь усю його творчість поета, прозаїка, художника.

Найпомилковішим було б уявляти Шевченка статичним і однозначним. Не менше спрощення – малювати його еволюцію як перманентну відмову від одного в ім’я другого. Звичайно ж, між «Причинною» і «Неофітами», між ранніми баладами і пізніми біблійними «подражаніями» – величезна відстань, довгий і тернистий шлях, пройдений у муках, думах і трудах. Але цим шляхом Шевченко не відходив від себе, а йшов до себе. І не випадкове його звертання до власної Долі:

…ми просто йшли;

У нас нема

Зерна неправди за собою.

Шевченко, як і кожен геній, весь – нескінченне і безперервне сплетіння самозаперечень і самостверджень, але його заперечення ніколи не було простою відмовою від колишнього, а ствердження – простою заміною його новим. Це був складний процес поглиблення, збагачення, перетворення попередніх понять та їхнього активного входження в наступні, перевірка колишніх уявлень та ідеалів новими, виґрунтованими на більшому знанні, їхнє боріння та взаємозапліднення – тяжка, органічна і незупинна робота вивищення духу.

Справді: хіба могутня сила і обпалююча пристрасність його біблійних псалмів та «подражаній» (на жаль, невідомих ширшому колу його сучасників) не є нова, вища якість колишнього Шевченкового бунтарського романтизму?

І хіба не те гостре відчуття своєї невлаштованості, самоти, «недолі» на чужині і не те жадання зустрічі з батьківщиною, з матір’ю-Україною, які надихали його ранню поезію, – по-новому, по-інакшому і з особливою силою та зворушливістю залунали в його передсмертній ліриці: в тихій печалі, у невеселих думах людини, яка прожила гірке життя на чужині, що стала йому другою батьківщиною, дала йому і друзів, і ворогів, та не дала щастя; людини, яка позбулася ілюзій про Україну, але чує там свою домівку і туди поривається серцем, потребуючи і шукаючи душевного заспокоєння та останньої розради серед свого народу?

А драматична історія України, її героїчне і сумне минуле? Адже воно завжди надихало поета і було одним із живодайних джерел його натхнення. І якщо спочатку його зір вабили уславлені в легендах козацькі ватажки та гетьмани, а потім він «звузив» коло своїх захоплень до ранньої, героїчної доби козацтва, а в декому з пізніших діячів справедливо побачив «рабів, подножків, грязь Москви, варшавське сміття», підмагачів в уярмленні Вітчизни, – то це не означає, що минуле України в усьому його багатстві стало менше його цікавити, менше вже давало сил, віри, підпори у боротьбі за майбутнє свого народу. Швидше навпаки. Але тепер переважають не жалі за минулим і скорбота про втрати, а його драматична переоцінка. Поет бере з минулого уроки, співвідносить із сучасним і майбутнім, робить елементом історичної перспективи. Шевченкова любов до України – це любов сина до матері. В ній відданість і відповідальність, неможливість зректися, абсолют самоототожнення:

Я так її, я так люблю,

Мою Україну убогу,

Що проклену святого Бога,

За неї душу погублю…

Як це не схоже на патріотизм самовдоволення і хвастощів або на патетику співців імперій! Ось, наприклад, що каже про імперську гординю одного з них, Редьярда Кіплінга, його співвітчизник Гільберт Честертон: «Він захоплюється Англією, але не любить її, захоплюємося ми за щось, любимо – просто так. Він захоплюється Англією за те, що вона сильна, а не за те, що вона – Англія. Я не ображаю його, він, до честі своєї, сам у цьому зізнався із звичайною, живописною простодушністю. В дуже цікавих віршах він пише: „Була б Англія слабкою“ (а не сильною і практичною, як йому здається)… „Я кинув би її“[20]». Шевченко ж – навпаки; напевне, він любив би Україну вільну і сильну (про яку мріяв), але не так, не до всезабуття і богопрокляття…

Шевченкова поезія давно стала найважливішим і нетлінним складником духовного єства українського народу. Колись Генріх Гейне говорив про Біблію як «переносну вітчизну» євреїв – з нею вони, гнані, мандрували світом. Такою «переносною вітчизною» для українців, куди б їх не закинула доля, був «Кобзар» Шевченка. І навіть у себе вдома, на «нашій, не своїй землі», він давав почуття вітчизни. Шевченко – це не тільки те, що вивчають, а й те, чим живуть. У чому черпають сили і надії. У глибини майбутнього слав Шевченко свої непохитні заповіти синам рідної землі. Він говорив до мертвих духом, які ще мали пробудитися, і до живих, і до ще не народжених, і в Україні, і в світах, – у кого ще є таке звертання до всього народу як до вічної категорії і таке грандіозне розуміння народу як сукупності поколінь, і духу, і діянь – поза обмеженнями в часі та просторі?! І серед його заповітів перший і останній:

…Свою Україну любіть,

Любіть її… Во время люте,

В остатню тяжкую минуту

За неї Господа моліть.

Іван Дзюба, академік НАН України, Герой України

1837

Причинна

Реве та стогне Дніпр широкий,

Сердитий вітер завива,

Додолу верби гне високі,

Горами хвилю підійма.

І блідий місяць на ту пору

Із хмари де-де виглядав,

Неначе човен в синім морі,

То виринав, то потопав.

Ще треті півні не співали,

Ніхто нігде не гомонів,

Сичі в гаю перекликались,

Та ясен раз у раз скрипів.

В таку добу під горою,

Біля того гаю,

Що чорніє над водою,

Щось біле блукає.

Може, вийшла русалонька

Матері шукати,

А може, жде козаченька,

Щоб залоскотати.

Не русалонька блукає:

То дівчина ходить

Й сама не зна (бо причинна),

Що такеє робить.

Так ворожка поробила,

Щоб менше скучала,

Щоб, бач, ходя опівночі,

Спала й виглядала

Козаченька молодого,

Що торік покинув.

Обіщався вернутися,

Та, мабуть, і згинув!

Не китайкою покрились

Козацькії очі,

Не вимили біле личко

Слізоньки дівочі:

Орел вийняв карі очі

На чужому полі,

Біле тіло вовки з’їли —

Така його доля.

Дарма щоніч дівчинонька

Його виглядає.

Не вернеться чорнобривий

Та й не привітає,

Не розплете довгу косу,

Хустку не зав’яже,

Не на ліжко, в домовину

Сиротою ляже!

Така її доля… О Боже мій милий!

За що ж ти караєш її, молоду?

За те, що так щиро вона полюбила

Козацькії очі?.. Прости сироту!

Кого ж їй любити? Ні батька, ні неньки:

Одна, як та пташка в далекім краю.

Пошли ж ти їй долю, – вона молоденька;

Бо люде чужії її засміють.

Чи винна ж голубка, що голуба любить?

Чи винен той голуб, що сокіл убив?

Сумує, воркує, білим світом нудить,

Літає, шукає, дума – заблудив.

Щаслива голубка: високо літає,

Полине до Бога – милого питать.

Кого ж, сиротина, кого запитає,

І хто їй розкаже, і хто теє знає,

Де милий ночує: чи в темному гаю,

Чи в бистрім Дунаю коня напова,

Чи, може, з другою, другую кохає,

Її, чорнобриву, уже забува?

Якби-то далися орлинії крила,

За синім би морем милого знайшла;

Живого б любила, другу б задушила,

А до неживого у яму б лягла.

Не так серце любить, щоб з ким поділиться,

Не так воно хоче, як Бог нам дає:

Воно жить не хоче, не хоче журиться.

«Журись», – каже думка, жалю завдає.

О Боже мій милий! така Твоя воля,

Таке її щастя, така її доля!

Вона все ходить, з уст ні пари.

Широкий Дніпр не гомонить:

Розбивши вітер чорні хмари,

Ліг біля моря одпочить.

А з неба місяць так і сяє;

І над водою, і над гаєм,

Кругом, як в усі, все мовчить.

Аж гульк – з Дніпра повиринали

Малії діти, сміючись.

«Ходімо гріться! – закричали. —

Зійшло вже сонце!» (Голі скрізь;

З осоки коси, бо дівчата).

…………………….

«Чи всі ви тута? – кличе мати. —

Ходім шукати вечерять.

Пограємось, погуляймо

Та пісеньку заспіваймо:

Ух! Ух!

Солом’яний дух, дух!

Мене мати породила,

Нехрещену положила.

Місяченьку!

Наш голубоньку!

Ходи до нас вечеряти:

У нас козак в очереті,

В очереті, в осоці,

Срібний перстень на руці;

Молоденький, чорнобровий;

Знайшли вчора у діброві.

Світи довше в чистім полі,

Щоб нагулятись доволі.

Поки відьми ще літають,

Поки півні не співають,

Посвіти нам… Он щось ходить!

Он під дубом щось там робить.

Ух! Ух!

Солом’яний дух, дух!

Мене мати породила,

Нехрещену положила».

Зареготались нехрещені…

Гай обізвався; галас, зик,

Орда мов ріже. Мов скажені,

Летять до дуба… нічичирк…

Схаменулись нехрещені,

Дивляться – мелькає,

Щось лізе вверх по стовбуру

До самого краю.

Ото ж тая дівчинонька,

Що сонна блудила:

Отаку-то їй причину

Ворожка зробила!

На самий верх на гіллячці

Стала… в серце коле!

Подивилась на всі боки

Та й лізе додолу.

Кругом дуба русалоньки

Мовчки дожидали;

Взяли її, сердешную,

Та й залоскотали.

Довго, довго дивовались

На її уроду…

Треті півні: кукуріку! —

Шелеснули в воду.

Защебетав жайворонок,

Угору летючи;

Закувала зозуленька,

На дубу сидячи;

Защебетав соловейко —

Пішла луна гаєм;

Червоніє за горою;

Плугатир співає.

Чорніє гай над водою;

Де ляхи ходили;

Засиніли понад Дніпром

Високі могили;

Пішов шелест по діброві;

Шепчуть густі лози.

А дівчина спить під дубом

При битій дорозі.

Знать, добре спить, що не чує,

Як кує зозуля,

Що не лічить, чи довго жить…

Знать, добре заснула.

А тим часом із діброви

Козак виїзжає;

Під ним коник вороненький

Насилу ступає.

«Ізнемігся, товаришу!

Сьогодні спочинем:

Близько хата, де дівчина

Ворота одчинить.

А може, вже одчинила

Не мені, другому…

Швидче, коню, швидче, коню,

Поспішай додому!»

Утомився вороненький,

Іде, спотикнеться, —

Коло серця козацького

Як гадина в’ється.

«Ось і дуб той кучерявий…

Вона! Боже милий!

Бач, заснула, виглядавши,

Моя сизокрила!»

Кинув коня та до неї:

«Боже ти мій, Боже!»

Кличе її та цілує…

Ні, вже не поможе!

«За що ж вони розлучили

Мене із тобою?»

Зареготавсь, розігнався —

Та в дуб головою!

Ідуть дівчата в поле жати

Та, знай, співають ідучи,

Як провожала сина мати,

Як бивсь татарин уночі.

Ідуть – під дубом зелененьким

Кінь замордований стоїть,

А біля його молоденький

Козак та дівчина лежить.

Цікаві (нігде правди діти)

Підкралися, щоб ізлякать;

Коли подивляться, що вбитий, —

З переполоху ну втікать!

Збиралися подруженьки,

Слізоньки втирають;

Збиралися товариші

Та ями копають;

Прийшли попи з корогвами,

Задзвонили дзвони.

Поховали громадою,

Як слід, по закону.

Насипали край дороги

Дві могили в житі.

Нема кому запитати,

За що їх убито?

Посадили над козаком

Явір та ялину,

А в головах у дівчини

Червону калину.

Прилітає зозуленька

Над ними кувати;

Прилітає соловейко

Щоніч щебетати;

Виспівує та щебече,

Поки місяць зійде,

Поки тії русалоньки

З Дніпра грітись вийдуть.

[1837, С.-Петербург]

1838

Думка («Тече вода в синє море…»)

Тече вода в синє море,

Та не витікає,

Шука козак свою долю,

А долі немає.

Пішов козак світ за очі;

Грає синє море,

Грає серце козацькеє,

А думка говорить:

«Куди ти йдеш, не спитавшись?

На кого покинув

Батька, неньку старенькую,

Молоду дівчину?

На чужині не ті люде —

Тяжко з ними жити!

Ні з ким буде поплакати,

Ні поговорити».

Сидить козак на тім боці, —

Грає синє море.

Думав, доля зустрінеться —

Спіткалося горе.

А журавлі летять собі

Додому ключами.

Плаче козак – шляхи биті

Заросли тернами.

[1838, С.-Петербург]

Думка («Вітре буйний, вітре буйний…»)

Вітре буйний, вітре буйний!

Ти з морем говориш.

Збуди його, заграй ти з ним,

Спитай синє море.

Воно знає, де мій милий,

Бо його носило,

Воно скаже, синє море,

Де його поділо.

Коли милого втопило —

Розбий синє море;

Піду шукать миленького,

Втоплю своє горе,

Втоплю свою недоленьку,

Русалкою стану,

Пошукаю в чорних [хвилях],

На дно моря кану.

Найду його, пригорнуся,

На серці зомлію.

Тогді, хвиле, неси з милим,

Куди вітер віє!

Коли ж милий на тім боці, —

Буйнесенький, знаєш,

Де він ходить, що він робить,

Ти з ним розмовляєш.

Коли плаче – то й я плачу,

Коли ні – співаю;

Коли ж згинув чорнобривий, —

То й я погибаю.

Тоді неси мою душу

Туди, де мій милий;

Червоною калиною

Постав на могилі.

Буде легше в чужім полі

Сироті лежати,

Буде над ним його мила

Квіткою стояти.

І квіткою, й калиною

Цвісти над ним буду,

Щоб не пекло чуже сонце,

Не топтали люде,

Я ввечері посумую,

А вранці поплачу.

Зійде сонце – утру сльози, —

Ніхто й не побачить.

Вітре буйний, вітре буйний!

Ти з морем говориш,

Збуди його, заграй ти з ним,

Спитай синє море…

[1838, С.-Петербург]

Думка («Тяжко-важко в світі жити…»)

Тяжко-важко в світі жити

Сироті без роду:

Нема куди прихилиться, —

Хоч з гори та в воду!

Утопився б молоденький,

Щоб не нудить світом;

Утопився б, – тяжко жити

І нема де дітись.

В того доля ходить полем,

Колоски збирає;

А моя десь, ледащиця,

За морем блукає.

Добре тому багатому,

Його люди знають;

А зо мною зострінуться —

Мов недобачають.

Багатого губатого

Дівчина шанує;

Надо мною, сиротою,

Сміється, кепкує.

Чи я ж тобі не вродливий,

Чи не в тебе вдався,

Чи не люблю тебе щиро,

Чи з тебе сміявся?

Люби ж собі, моє серце,

Люби, кого знаєш,

Та не смійся надо мною,

Як коли згадаєш.

А я піду на край світа…

На чужій сторонці

Найду кращу або згину,

Як той лист на сонці.

Пішов козак, сумуючи,

Нікого не кинув;

Шукав долі в чужім полі

Та там і загинув.

Умираючи, дивився,

Де сонечко сяє…

Тяжко-важко умирати

У чужому краю!

Гатчина, 2 ноября 1838 року

Думка («Нащо мені чорні брови…»)

Нащо мені чорні брови,

Нащо карі очі,

Нащо літа молодії,

Веселі, дівочі?

Літа мої молодії

Марно пропадають,

Очі плачуть, чорні брови

Од вітру линяють.

Серце в’яне, нудить світом,

Як пташка без волі.

Нащо мені краса моя,

Коли нема долі?

Тяжко мені сиротою

На сім світі жити;

Свої люде – як чужії,

Ні з ким говорити;

Нема кому розпитати,

Чого плачуть очі;

Нема кому розказати,

Чого серце хоче,

Чого серце, як голубка,

День і ніч воркує;

Ніхто його не питає,

Не знає, не чує.

Чужі люде не спитають —

Та й нащо питати?

Нехай плаче сиротина,

Нехай літа тратить!

Плач же, серце, плачте, очі,

Поки не заснули,

Голосніше, жалібніше,

Щоб вітри почули,

Щоб понесли буйнесенькі

За синєє море

Чорнявому зрадливому

На лютеє горе!

[1838, С.-Петербург]

Тарасова ніч

На розпутті кобзар сидить

Та на кобзі грає,

Кругом хлопці та дівчата,

Як мак процвітає.

Грає кобзар, виспівує,

Вимовля словами,

Як москалі, орда, ляхи

Бились з козаками;

Як збиралась громадонька

В неділеньку вранці;

Як ховали казаченька

В зеленім байраці.

Грає кобзар, виспівує,

Аж лихо сміється…

«Була колись Гетьманщина,

Та вже не вернеться!..

Встає хмара з-за Лиману,

А другая з поля;

Зажурилась Україна —

Така її доля!

Зажурилась, заплакала,

Як мала дитина.

Ніхто її не рятує…

Козачество гине;

Гине слава, батьківщина,

Немає де дітись.

Виростають нехрещені

Козацькії діти,

Кохаються невінчані,

Без попа ховають;

Запродана жидам віра,

В церкву не пускають!

Як та галич поле криє,

Ляхи, уніяти

Налітають – нема кому

Порадоньки дати.

Обізвався Наливайко —

Не стало кравчини!

Обізвавсь козак Павлюга —

За нею полинув!

Обізвавсь Тарас Трясило

Гіркими сльозами:

„Бідна моя Україно,

Стоптана ляхами!“

Україно, Україно!

Ненько моя, ненько!

Як згадаю тебе, краю,

Заплаче серденько…

Де поділось козачество,

Червоні жупани?

Де поділась доля-воля?

Бунчуки? Гетьмани?

Де поділося? Згоріло,

А чи затопило

Синє море твої гори,

Високі могили?..

Мовчать гори, грає море,

Могили сумують,

А над дітьми козацькими

Поляки панують.

Грай же, море, мовчіть, гори,

Гуляй, буйний, полем —

Плачте, діти козацькії,

Така ваша доля!»

Обізвавсь Тарас Трясило

Віру рятовати,

Обізвався, орел сизий,

Та й дав ляхам знати!

Обізвався пан Трясило:

«А годі журиться!

А ходім лиш, пани-брати,

З поляками биться!»

Вже не три дні, не три ночі

Б’ється пан Трясило.

Од Лиману до Трубайла

Трупом поле крилось.

Ізнемігся козаченько,

Тяжко зажурився,

А поганий Конецпольський

Дуже звеселився.

Зібрав шляхту всю докупи

Та й ну частовати.

Зібрав Тарас козаченьків

Поради прохати:

«Отамани товариші,

Брати мої, діти!

Дайте мені порадоньку,

Що будем робити?

Бенкетують вражі ляхи

Наше безголов’я».

«Нехай собі бенкетують,

Нехай на здоров’я!

Нехай, кляті, бенкетують,

Поки сонце зайде,

А ніч-мати дасть пораду, —

Козак ляха знайде».

Лягло сонце за горою,

Зірки засіяли,

А козаки, як та хмара,

Ляхів обступали.

Як став місяць серед неба,

Ревнула гармата,

Прокинулись ляшки-панки —

Нікуди втікати!

Прокинулись ляшки-панки,

Та й не повставали:

Зійшло сонце – ляшки-панки

Покотом лежали.

Червоною гадюкою

Несе Альта вісти,

Щоб летіли крюки з поля

Ляшків-панків їсти.

Налетіли чорні крюки

Вельможних будити;

Зібралося козачество

Богу помолитись.

Закрякали чорні крюки,

Виймаючи очі;

Заспівали козаченьки

Пісню тії ночі,

Тії ночі кровавої,

Що славою стала

Тарасові, козачеству,

Ляхів що приспала.

Над річкою, в чистім полі,

Могила чорніє;

Де кров текла козацькая,

Трава зеленіє.

Сидить ворон на могилі

Та з голоду кряче…

Згада козак Гетьманщину,

Згада та й заплаче!

«Було колись, панували,

Та більше не будем!..

Тії слави козацької повік не забудем!..»

Умовк кобзар, сумуючи:

Щось руки не грають.

Кругом хлопці та дівчата

Слізоньки втирають.

Пішов кобзар по улиці —

З журби як заграє!

Кругом хлопці навприсядки,

А він вимовляє:

«Нехай буде отакечки!

Сидіть, діти, у запічку,

А я з журби та до шинку,

А там найду свою жінку,

Найду жінку, почастую,

З вороженьків покепкую».

[6 ноября 1838, С.-Петербург]

На вічну пам’ять Котляревському

Сонце гріє, вітер віє

З поля на долину,

Над водою гне з вербою

Червону калину,

На калині одиноке

Гніздечко гойдає, —

А де ж дівся соловейко?

Не питай, не знає.

Згадай лихо, та й байдуже…

Минулось… Пропало…

Згадай добре – серце в’яне:

Чому не осталось?

Отож гляну та згадаю:

Було, як смеркає,

Защебече на калині —

Ніхто не минає.

Чи багатий, кого доля,

Як мати дитину,

Убирає, доглядає, —

Не мине калину.

Чи сирота, що до світа

Встає працювати,

Опиниться, послухає;

Мов батько та мати

Розпитують, розмовляють, —

Серце б’ється, любо…

І світ божий як Великдень,

І люди як люди.

Чи дівчина, що милого

Щодень виглядає,

В’яне, сохне сиротою,

Де дітись, не знає;

Піде на шлях подивитись,

Поплакати в лози, —

Защебече соловейко —

Сохнуть дрібні сльози.

Послухає, усміхнеться,

Піде темним гаєм…

Ніби з милим розмовляла…

А він, знай співає,

Та дрібно, та рівно, як Бога благає,

Поки вийде злодій на шлях погулять

З ножем у халяві, – піде руна[21] гаєм,

Піде та замовкне – нащо щебетать?

Запеклую душу злодія не спинить,

Тільки стратить голос, добру не навчить.

Нехай же лютує, поки сам загине,

Поки безголов’я ворон прокричить.

Засне долина. На калині

І соловейко задріма.

Повіє вітер по долині, —

Пішла дібровою руна,

Руна гуляє, Божа мова.

Встануть сердеги працювать,

Корови підуть по діброві,

Дівчата вийдуть воду брать,

І сонце гляне – рай, та й годі!

Верба сміється, свято скрізь!

Заплаче злодій, лютий злодій.

Було так перш – тепер дивись:

Сонце гріє, вітер віє

З поля на долину;

Над водою гне з вербою

Червону калину,

На калині одиноке

Гніздечко гойдає.

А де ж дівся соловейко?

Не питай, не знає.

Недавно, недавно у нас в Україні

Старий Котляревський отак щебетав;

Замовк, неборака, сиротами кинув

І гори, і море, де перше витав,

Де ватагу пройдисвіта

Водив за собою, —

Все осталось, все сумує,

Як руїни Трої.

Все сумує – тільки слава

Сонцем засіяла.

Не вмре кобзар, бо навіки

Його привітала.

Будеш, батьку, панувати,

Поки живуть люди;

Поки сонце з неба сяє,

Тебе не забудуть!

Праведная душе, прийми мою мову

Не мудру, та щиру, прийми, привітай.

Не кинь сиротою, як кинув діброви,

Прилини до мене хоть на одно слово

Та про Україну мені заспівай.

Нехай усміхнеться серце на чужині,

Хоть раз усміхнеться, дивлючись, як ти

Всю славу козацьку за словом єдиним

Переніс в убогу хату сироти.

Прилинь, сизий орле, бо я одинокий

Сирота на світі, в чужому краю.

Дивлюся на море, широке, глибоке,

Поплив би на той бік – човна не дають.

Згадаю Енея, згадаю родину,

Згадаю, заплачу, як тая дитина.

А хвилі на той бік ідуть та ревуть.

А може, я й темний, нічого не бачу,

Злая доля, може, по тім боці плаче, —

Сироту усюди люде осміють.

Нехай би сміялись, та там море грає,

Там сонце, там місяць ясніше сія,

Там з вітром могила в степу розмовляє,

Там не одинокий був би з нею й я.

Праведная душе, прийми мою мову

Не мудру, та щиру. Прийми, привітай.

Не кинь сиротою, як кинув діброви,

Прилини до мене хоч на одно слово

Та про Україну мені заспівай!

[листопад – грудень 1838, С.-Петербург]

1838–1839

Катерина

Василию Андреевичу Жуковскому

На память 22 апреля 1838 года

I

Кохайтеся, чорнобриві,

Та не з москалями,

Бо москалі – чужі люде,

Роблять лихо з вами.

Москаль любить жартуючи,

Жартуючи кине;

Піде в свою Московщину,

А дівчина гине…

Якби сама, ще б нічого,

А то й стара мати,

Що привела на світ Божий,

Мусить погибати.

Серце в’яне, співаючи,

Коли знає за що;

Люде серця не побачать,

А скажуть – ледащо!

Кохайтеся ж, чорнобриві,

Та не з москалями,

Бо москалі – чужі люде,

Згнущаються вами.

Не слухала Катерина

Ні батька, ні неньки,

Полюбила москалика,

Як знало серденько.

Полюбила молодого,

В садочок ходила,

Поки себе, свою долю

Там занапастила.

Кличе мати вечеряти,

А донька не чує;

Де жартує з москаликом,

Там і заночує.

Не дві ночі карі очі

Любо цілувала,

Поки слава на все село

Недобрая стала.

Нехай собі тії люде,

Що хотять, говорять:

Вона любить, то й не чує,

Що вкралося горе.

Прийшли вісти недобрії —

В поход затрубили.

Пішов москаль в Туреччину;

Катрусю накрили.

Незчулася, та й байдуже,

Що коса покрита:

За милого, як співати,

Любо й потужити.

Обіцявся чорнобривий,

Коли не загине,

Обіцявся вернутися.

Тойді Катерина

Буде собі московкою,

Забудеться горе;

А поки що, нехай люде

Що хотять, говорять.

Не журиться Катерина —

Слізоньки втирає,

Бо дівчата на улиці

Без неї співають.

Не журиться Катерина —

Вмиється сльозою,

Возьме відра, опівночі

Піде за водою,

Щоб вороги не бачили;

Прийде до криниці,

Стане собі під калину,

Заспіває Гриця.

Виспівує, вимовляє,

Аж калина плаче.

Вернулася – і раденька,

Що ніхто не бачив.

Не журиться Катерина

І гадки не має —

У новенькій хустиночці

В вікно виглядає.

Виглядає Катерина…

Минуло півроку;

Занудило коло серця,

Закололо в боку.

Нездужає Катерина,

Ледве-ледве дише…

Вичуняла, та в запечку

Дитину колише.

А жіночки лихо дзвонять,

Матері глузують,

Що москалі вертаються

Та в неї ночують:

«В тебе дочка чорнобрива,

Та ще й не єдина,

А муштрує у запечку

Московського сина.

Чорнобривого придбала…

Мабуть, сама вчила…»

Бодай же вас, цокотухи,

Та злидні побили,

Як ту матір, що вам на сміх

Сина породила.

Катерино, серце моє!

Лишенько з тобою!

Де ти в світі подінешся

З малим сиротою?

Хто спитає, привітає

Без милого в світі?

Батько, мати – чужі люде,

Тяжко з ними жити!

Вичуняла Катерина,

Одсуне кватирку,

Поглядає на улицю,

Колише дитинку;

Поглядає – нема, нема…

Чи то ж і не буде?

Пішла б в садок поплакати,

Так дивляться люде.

Зайде сонце – Катерина

По садочку ходить.

На рученьках носить сина,

Очиці поводить:

«Отут з муштри виглядала,

Отут розмовляла,

А там… а там… сину, сину!» —

Та й не доказала.

Зеленіють по садочку

Черешні та вишні;

Як і перше виходила,

Катерина вийшла.

Вийшла, та вже не співає,

Як перше співала,

Як москаля молодого

В вишник дожидала.

Не співає чорнобрива,

Клене свою долю.

А тим часом вороженьки

Чинять свою волю —

Кують речі недобрії.

Що має робити?

Якби милий чорнобривий,

Умів би спинити…

Так далеко чорнобривий,

Не чує, не бачить,

Як вороги сміються їй,

Як Катруся плаче.

Може, вбитий чорнобривий

За тихим Дунаєм;

А може, вже в Московщині

Другую кохає!

Ні, чорнявий не убитий,

Він живий, здоровий…

А де ж найде такі очі,

Такі чорні брови?

На край світа, в Московщині,

По тім боці моря,

Нема нігде Катерини;

Та здалась на горе!..

Вміла мати брови дати,

Карі оченята,

Та не вміла на сім світі

Щастя-долі дати.

А без долі біле личко —

Як квітка на полі:

Пече сонце, гойда вітер,

Рве всякий по волі.

Умивай же біле личко

Дрібними сльозами,

Бо вернулись москалики

Іншими шляхами.

II

Сидить батько кінець стола,

На руки схилився,

Не дивиться на світ Божий:

Тяжко зажурився.

Коло його стара мати

Сидить на ослоні,

За сльозами ледве-ледве

Вимовляє доні:

«Що весілля, доню моя?

А де ж твоя пара?

Де світилки з друженьками,

Старости, бояре?

В Московщині, доню моя!

Іди ж їх шукати,

Та не кажи добрим людям,

Що є в тебе мати.

Проклятий час-годинонька,

Що ти народилась!

Якби знала, до схід сонця

Була б утопила…

Здалась тоді б ти гадині,

Тепер – москалеві…

Доню моя, доню моя,

Цвіте мій рожевий!

Як ягодку, як пташечку,

Кохала, ростила

На лишенько… Доню моя,

Що ти наробила?

Оддячила!.. Іди ж шукай

У Москві свекрухи.

Не слухала моїх річей,

То її послухай.

Іди, доню, найди її,

Найди, привітайся,

Будь щаслива в чужих людях,

До нас не вертайся!

Не вертайся, дитя моє,

З далекого краю…

А хто ж мою головоньку

Без тебе сховає?

Хто заплаче надо мною,

Як рідна дитина?

Хто посадить на могилі

Червону калину?

Хто без тебе грішну душу

Поминати буде?

Доню моя, доню моя,

Дитя моє любе!

Іди од нас…»

Ледве-ледве

Поблагословила:

«Бог з тобою!» – та, як мертва,

На діл повалилась…

Обізвався старий батько:

«Чого ждеш, небого?»

Заридала Катерина

Та бух йому в ноги:

«Прости мені, мій батечку,

Що я наробила!

Прости мені, мій голубе,

Мій соколе милий!»

«Нехай тебе Бог прощає

Та добрії люде;

Молись Богу та йди собі —

Мені легше буде».

Ледве встала, поклонилась,

Вийшла мовчки з хати;

Осталися сиротами

Старий батько й мати.

Пішла в садок у вишневий,

Богу помолилась,

Взяла землі під вишнею,

На хрест почепила,

Промовила: «Не вернуся!

В далекому краю,

В чужу землю, чужі люде

Мене заховають;

А своєї ся крихотка

Надо мною ляже

Та про долю, моє горе

Чужим людям скаже…

Не розказуй, голубонько!

Де б не заховали,

Щоб грішної на сім світі

Люде не займали.

Ти не скажеш… ось хто скаже,

Що я його мати!

Боже ти мій!.. лихо моє,

Де мені сховатись?

Заховаюсь, дитя моє,

Сама під водою,

А ти гріх мій спокутуєш

В людях сиротою,

Безбатченком!..»

Пішла селом,

Плаче Катерина;

На голові хустиночка,

На руках дитина.

Вийшла з села – серце мліє;

Назад подивилась,

Покивала головою

Та й заголосила.

Як тополя, стала в полі

При битій дорозі;

Як роса та до схід сонця,

Покапали сльози.

За сльозами за гіркими

І світа не бачить,

Тільки сина пригортає,

Цілує та плаче.

А воно, як ангелятко,

Нічого не знає,

Маленькими ручицями

Пазухи шукає.

Сіло сонце, з-за діброви

Небо червоніє;

Утерлася, повернулась,

Пішла… тілько мріє.

В селі довго говорили

Дечого багато,

Та не чули вже тих річей

Ні батько, ні мати…

Отаке-то на сім світі

Роблять людям люде!

Того в’яжуть, того ріжуть,

Той сам себе губить…

А за віщо? Святий знає.

Світ, бачся, широкий,

Та нема де прихилитись

В світі одиноким.

Тому доля запродала

Од краю до краю,

А другому оставила

Те, де заховають.

Де ж ті люде, де ж ті добрі,

Що серце збиралось

З ними жити, їх любити?

Пропали, пропали!

Єсть на світі доля,

А хто її знає?

Єсть на світі воля,

А хто її має?

Єсть люде на світі —

Сріблом-злотом сяють,

Здається, панують,

А долі не знають —

Ні долі, ні волі!

З нудьгою та з горем

Жупан надівають,

А плакати – сором.

Возьміть срібло-злото

Та будьте багаті,

А я візьму сльози —

Лихо виливати;

Затоплю недолю

Дрібними сльозами,

Затопчу неволю

Босими ногами!

Тоді я веселий,

Тоді я багатий,

Як буде серденько

По волі гуляти!

III

Кричать сови, спить діброва,

Зіроньки сіяють,

Понад шляхом, щирицею,

Ховрашки гуляють.

Спочивають добрі люде,

Що кого втомило:

Кого – щастя, кого – сльози,

Все нічка покрила.

Всіх покрила темнісінька,

Як діточок мати;

Де ж Катрусю пригорнула:

Чи в лісі, чи в хаті?

Чи на полі під копою

Сина забавляє,

Чи в діброві з-під колоди

Вовка виглядає?

Бодай же вас, чорні брови,

Нікому не мати,

Коли за вас таке лихо

Треба одбувати!

А що дальше спіткається?

Буде лихо, буде!

Зострінуться жовті піски

І чужії люде;

Зострінеться зима люта…

А той чи зостріне,

Що пізнає Катерину,

Привітає сина?

З ним забула б чорнобрива

Шляхи, піски, горе;

Він, як мати, привітає,

Як брат, заговорить…

Побачимо, почуємо…

А поки – спочину

Та тим часом розпитаю

Шлях на Московщину.

Далекий шлях, пани-брати,

Знаю його, знаю!

Аж на серці похолоне,

Як його згадаю.

Попоміряв і я колись —

Щоб його не мірять!..

Розказав би про те лихо,

Та чи то ж повірять!

«Брешеш, – скажуть, – сякий-такий!

(Звичайно, не в очі.)

А так тілько псує мову

Та людей морочить».

Правда ваша, правда, люде!

Та й нащо те знати,

Що сльозами перед вами

Буду виливати?

Нащо воно? У всякого

І свого чимало…

Цур же йому!.. А тим часом

Кéте лиш кресало

Та тютюну, щоб, знаєте,

Дома не журились.

А то лихо розказувать,

Щоб бридке приснилось!

Нехай його лихий візьме!

Лучче ж поміркую,

Де-то моя Катерина

З Івасем мандрує.

За Києвом, та за Дніпром,

Попід темним гаєм,

Ідуть шляхом чумаченьки,

Пугача співають.

Іде шляхом молодиця,

Мусить бути, з прощі.

Чого ж смутна, невесела,

Заплакані очі?

У латаній свитиночці,

На плечах торбина,

В руці ціпок, а на другій

Заснула дитина.

Зострілася з чумаками,

Закрила дитину,

Питається: «Люде добрі,

Де шлях в Московщину?»

«В Московщину? Оцей самий.

Далеко, небого?»

«В саму Москву. Христа ради,

Дайте на дорогу!»

Бере шага, аж труситься:

Тяжко його брати!..

Та й навіщо?.. А дитина?

Вона ж його мати!

Заплакала, пішла шляхом,

В Броварях спочила

Та синові за гіркого

Медяник купила.

Довго, довго, сердешная,

Все йшла та питала;

Було й таке, що під тином

З сином ночувала…

Бач, на що здалися карі оченята:

Щоб під чужим тином сльози виливать!

Отож-то дивіться та кайтесь, дівчата,

Щоб не довелося москаля шукать,

Щоб не довелося, як Катря шукає…

Тоді не питайте, за що люде лають,

За що не пускають в хату ночувать.

Не питайте, чорнобриві,

Бо люде не знають;

Кого Бог кара на світі,

То й вони карають…

Люде гнуться, як ті лози,

Куди вітер віє.

Сиротині сонце світить

(Світить, та не гріє) —

Люде б сонце заступили,

Якби мали силу,

Щоб сироті не світило,

Сльози не сушило.

А за віщо, Боже милий!

За що світом нудить?

Що зробила вона людям,

Чого хотять люде?

Щоб плакала!.. Серце моє!

Не плач, Катерино,

Не показуй людям сльози,

Терпи до загину!

А щоб личко не марніло

З чорними бровами, —

До схід сонця в темнім лісі

Умийся сльозами.

Умиєшся – не побачать,

То й не засміються;

А серденько одпочине,

Поки сльози ллються.

Отаке-то лихо, бачите, дівчата.

Жартуючи кинув Катрусю москаль.

Недоля не бачить, з ким їй жартувати,

А люде хоч бачать, та людям не жаль:

«Нехай, – кажуть, – гине ледача дитина,

Коли не зуміла себе шанувать».

Шануйтеся ж, любі, в недобру годину,

Щоб не довелося москаля шукать.

Де ж Катруся блудить?

Попідтинню ночувала,

Раненько вставала,

Поспішала в Московщину;

Аж гульк – зима впала.

Свище полем заверюха,

Іде Катерина

У личаках – лихо тяжке! —

І в одній свитині.

Іде Катря, шкандибає;

Дивиться – щось мріє…

Либонь, ідуть москалики…

Лихо!.. Серце мліє…

Полетіла, зострілася,

Пита: «Чи немає

Мого Йвана чорнявого?»

А ті: «Мы не знаем».

І, звичайно, як москалі,

Сміються, жартують:

«Ай да баба! Ай да наши!

Каво не надуют!»

Подивилась Катерина:

«І ви, бачу, люде!

Не плач, сину, моє лихо!

Що буде, то й буде.

Піду дальше – більш ходила..

А може, й зостріну;

Оддам тебе, мій голубе,

А сама загину».

Реве, стогне хуртовина,

Котить, верне полем;

Стоїть Катря серед поля,

Дала сльозам волю.

Утомилась заверюха,

Де-де позіхає;

Ще б плакала Катерина,

Та сліз більш немає.

Подивилась на дитину —

Умите сльозою,

Червоніє, як квіточка

Вранці під росою.

Усміхнулась Катерина,

Тяжко усміхнулась:

Коло серця – як гадина

Чорна повернулась.

Кругом мовчки подивилась;

Бачить – ліс чорніє;

А під лісом, край дороги,

Либонь, курінь мріє.

«Ходім, сину, смеркається;

Коли пустять в хату,

А не пустять, то й надворі

Будем ночувати.

Під хатою заночуєм,

Сину мій Іване!

Де ж ти будеш ночувати,

Як мене не стане?

З собаками, мій синочку,

Кохайся надворі!

Собаки злі, покусають,

Та не заговорять,

Не розкажуть сміючися…

З псами їсти й пити…

Бідна моя головонько!

Що мені робити?»

Сирота-собака має свою долю,

Має добре слово в світі сирота;

Його б’ють і лають, закують в неволю.

Та ніхто про матір на сміх не спита,

А Йвася спитають, зараннє спитають,

Не дадуть до мови дитині дожить.

На кого собаки на улиці лають?

Хто голий, голодний під тином сидить?

Хто лобуря водить? Чорняві байстрята.

Одна його доля – чорні бровенята,

Та й тих люде заздрі не дають носить.

IV

Попід горою, яром, долом,

Мов ті діди високочолі,

Дуби з Гетьманщини стоять.

У яру гребля, верби вряд,

Ставок під кригою в неволі

І ополонка – воду брать…

Мов покотьоло червоніє,

Крізь хмару – сонце зайнялось.

Надувся вітер; як повіє —

Нема нічого: скрізь біліє…

Та тілько лісом загуло.

Реве, свище заверюха.

По лісу завило;

Як те море, біле поле

Снігом покотилось.

Вийшов з хати карбівничий,

Щоб ліс оглядіти,

Та де тобі! Таке лихо,

Що й не видно світа.

«Еге, бачу, яка фуга!

Цур же йому з лісом!

Піти в хату… Що там таке?

От їх достобіса!

Недобра їх розносила,

Мов справді за ділом.

Ничипоре! Дивись лишень,

Які побілілі!»

«Що, москалі?..» – «Де москалі?»

«Що ти? Схаменися!»

«Де москалі-лебедики?»

«Та он, подивися».

Полетіла Катерина

І не одяглася.

«Мабуть, добре Московщина

В тямку їй далася!

Бо уночі тілько й знає,

Що москаля кличе».

Через пеньки, заметами

Летить, ледве дише,

Боса стала серед шляху,

Втерлась рукавами.

А москалі їй назустріч,

Як один, верхами.

«Лихо моє! Доле моя!»

До їх… Коли гляне —

Попереду старший їде.

«Любий мій Іване!

Серце моє коханеє!

Де ти так барився?»

Та до його… За стремена…

А він подивився,

Та шпорами коня в боки.

«Чого ж утікаєш?

Хіба забув Катерину?

Хіба не пізнаєш?

Подивися, мій голубе,

Подивись на мене —

Я Катруся твоя люба.

Нащо рвеш стремена?»

А він коня поганяє,

Нібито й не бачить.

«Постривай же, мій голубе!

Дивись – я не плачу.

Ти не пізнав мене, Йване?

Серце, подивися,

Їй же Богу, я Катруся!»

«Дура, атвяжися!

Вазьмите прочь безумную!»

«Боже мій! Іване!

І ти мене покидаєш?

А ти ж присягався!»

«Вазьмите прочь! Что ж вы стали?»

«Кого? Мене взяти?

За що ж, скажи, мій голубе?

Кому хоч оддати

Свою Катрю, що до тебе

В садочок ходила,

Свою Катрю, що для тебе

Сина породила?

Мій батечку, мій братику!

Хоч ти не цурайся!

Наймичкою тобі стану…

З другою кохайся…

З цілим світом… Я забуду,

Що колись кохалась,

Що од тебе сина мала,

Покриткою стала…

Покриткою… Який сором!

І за що я гину!

Покинь мене, забудь мене,

Та не кидай сина.

Не покинеш?.. Серце моє,

Не втікай од мене…

Я винесу тобі сина».

Кинула стремена

Та в хатину. Вертається,

Несе йому сина.

Несповита, заплакана

Сердешна дитина.

«Осьде воно, подивися!

Де ж ти? Заховався?

Утік!.. нема!.. Сина, сина

Батько одцурався!

Боже ти мій!.. Дитя моє!

Де дінусь з тобою!

Москалики! голубчики!

Возьміть за собою;

Не цурайтесь, лебедики:

Воно сиротина;

Возьміть його та оддайте

Старшому за сина.

Возьміть його… бо покину,

Як батько покинув, —

Бодай його не кидала

Лихая година!

Гріхом тебе на світ Божий

Мати породила;

Виростай же на сміх людям!»

На шлях положила.

«Оставайся шукать батька,

А я вже шукала».

Та в ліс з шляху, як навісна!

А дитя осталось,

Плаче, бідне… А москалям

Байдуже; минули.

Воно й добре; та на лихо

Лісничі почули.

Біга Катря боса лісом,

Біга та голосить;

То проклина свого Йвана,

То плаче, то просить.

Вибігає на возлісся;

Кругом подивилась,

Та в яр… біжить… серед ставу

Мовчки опинилась.

«Прийми, Боже, мою душу,

А ти – моє тіло!»

Шубовсть в воду!.. Попід льодом

Геть загуркотіло.

Чорнобрива Катерина

Найшла, що шукала.

Дунув вітер понад ставом —

І сліду не стало.

То не вітер, то не буйний,

Що дуба ламає,

То не лихо, то не тяжке,

Що мати вмирає;

Не сироти малі діти,

Що неньку сховали:

Їм зосталась добра слава,

Могила зосталась.

Засміються злії люде

Малій сиротині;

Виллє сльози на могилу —

Серденько спочине.

А тому, тому на світі,

Що йому зосталось,

Кого батько і не бачив,

Мати одцуралась?

Що зосталось байстрюкові?

Хто з ним заговорить?

Ні родини, ні хатини;

Шляхи, піски, горе…

Панське личко, чорні брови.

Нащо? Щоб пізнали!

Змальовала, не сховала…

Бодай полиняли!

V

Ішов кобзар до Києва

Та сів спочивати.

Торбинками обвішаний

Його повожатий.

Мале дитя коло його

На сонці куняє,

А тим часом старий кобзар

Ісуса співає.

Хто йде, їде – не минає:

Хто бублик, хто гроші;

Хто старому, а дівчата

Шажок міхоноші.

Задивляться чорноброві —

І босе і голе.

«Дала, кажуть, бровенята,

Та не дала долі!»

Їде шляхом до Києва

Берлин шестернею,

А в берлині господиня

З паном і сем’єю.

Опинився против старців —

Курява лягає.

Побіг Івась, бо з віконця

Рукою махає.

Дає гроші Івасеві,

Дивується пані.

А пан глянув… Одвернувся…

Пізнав, препоганий,

Пізнав тії карі очі,

Чорні бровенята…

Пізнав батько свого сина,

Та не хоче взяти.

Пита пані, як зоветься?

«Івась». – «Какой милай!»

Берлин рушив, а Івася

Курява покрила…

Полічили, що достали,

Встали сіромахи,

Помолились на схід сонця,

Пішли понад шляхом.

[кінець 1838 —початок 1839, С.-Петербург]

1839

Перебендя

Перебендя, старий, сліпий —

Хто його не знає?

Він усюди вештається

Та на кобзі грає.

А хто грає, того знають

І дякують люде:

Він їм тугу розганяє,

Хоть сам світом нудить.

Попідтинню сіромаха

І днює й ночує;

Нема йому в світі хати;

Недоля жартує

Над старою головою,

А йому байдуже…

Сяде собі, заспіває:

«Ой не шуми, луже!»

Заспіває та й згадає,

Що він сиротина,

Пожуриться, посумує,

Сидячи під тином.

Отакий-то Перебендя,

Старий та химерний!

Заспіває про Чалого —

На Горлицю зверне;

З дівчатами на вигоні —

Гриця та веснянку,

А у шинку з парубками —

Сербина, Шинкарку;

З жонатими на бенкеті

(Де свекруха злая) —

Про тополю, лиху долю,

А потім – У гаю;

На базарі – про Лазаря

Або, щоб те знали,

Тяжко-важко заспіває,

Як Січ руйновали.

Отакий-то Перебендя,

Старий та химерний!

Заспіває, засміється,

А на сльози зверне.

Вітер віє-повіває,

По полю гуляє.

На могилі кобзар сидить

Та на кобзі грає.

Кругом його степ, як море

Широке, синіє;

За могилою могила,

А там – тілько мріє.

Сивий ус, стару чуприну

Вітер розвіває;

То приляже та послуха,

Як кобзар співає,

Як серце сміється, сліпі очі плачуть…

Послуха, повіє…

Старий заховавсь

В степу на могилі, щоб ніхто не бачив,

Щоб вітер по полю слова розмахав,

Щоб люде не чули, бо то Боже слово,

То серце по волі з Богом розмовля,

То серце щебече Господнюю славу,

А думка край світа на хмарі гуля.

Орлом сизокрилим літає, ширяє,

Аж небо блакитне широкими б’є;

Спочине на сонці, його запитає,

Де воно ночує, як воно встає;

Послухає моря, що воно говорить,

Спита чорну гору: «Чого ти німа?»

І знову на небо, бо на землі горе,

Бо на їй, широкій, куточка нема

Тому, хто все знає, тому, хто все чує:

Що море говорить, де сонце ночує.

Його на сім світі ніхто не прийма;

Один він між ними, як сонце високе.

Його знають люде, бо носить земля;

А якби почули, що він, одинокий,

Співа на могилі, з морем розмовля, —

На Божеє слово вони б насміялись,

Дурним би назвали, од себе б прогнали.

«Нехай понад морем, – сказали б, – гуля!»

Добре єси, мій кобзарю,

Добре, батьку, робиш,

Що співати, розмовляти

На могилу ходиш!

Ходи собі, мій голубе,

Поки не заснуло

Твоє серце, ти виспівуй,

Щоб люде не чули.

А щоб тебе не цурались,

Потурай їм, брате!

Скачи, враже, як пан каже:

На те він багатий.

Отакий-то Перебендя,

Старий та химерний!

Заспіває весільної,

А на журбу зверне.

[1839, С.-Петербург]

Тополя

По діброві вітер виє,

Гуляє по полю,

Край дороги гне тополю

До самого долу.

Стан високий, лист широкий —

Марно зеленіє?

Кругом поле, як те море

Широке, синіє,

Чумак іде, подивиться

Та й голову схилить;

Чабан вранці з сопілкою

Сяде на могилі,

Подивиться – серце ниє:

Кругом ні билини!

Одна, одна, як сирота

На чужині, гине!

Хто ж викохав тонку, гнучку

В степу погибати?

Постривайте – все розкажу,

Слухайте ж, дівчата!

Полюбила чорнобрива

Козака дівчина.

Полюбила – не спинила,

Пішов – та й загинув…

Якби знала, що покине —

Була б не любила;

Якби знала, що загине, —

Була б не пустила;

Якби знала – не ходила б

Пізно за водою,

Не стояла б до півночі

З милим під вербою;

Якби знала!..

І то лихо —

Попереду знати,

Що нам в світі зострінеться.

Не знайте, дівчата!

Не питайте свою долю…

Само серце знає,

Кого любить. Нехай в’яне,

Поки закопають!

Бо не довго, чорнобриві,

Карі оченята,

Біле личко червоніє

Не довго, дівчата!

До полудня, та й зав’яне,

Брови полиняють…

Кохайтеся, любітеся,

Як серденько знає.

Защебече соловейко

В лузі на калині,

Заспіває козаченько,

Ходя по долині.

Виспівує, поки вийде

Чорнобрива з хати,

А він її запитає,

Чи не била мати.

Стануть собі, обіймуться —

Співа соловейко;

Послухають, розійдуться, —

Обоє раденькі…

Ніхто того не побачить,

Ніхто не спитає:

«Де ти була, що робила?»

Сама собі знає.

Любилася, кохалася,

А серденько мліло:

Воно чуло недоленьку,

А сказать не вміло.

Не сказало – осталася,

День і ніч воркує,

Як голубка без голуба,

А ніхто не чує…

Не щебече соловейко

В лузі над водою,

Не співає чорнобрива,

Стоя під вербою,

Не співає – сиротою

Білим світом нудить.

Без милого батько, мати —

Як чужії люди,

Без милого сонце світить —

Як ворог сміється,

Без милого скрізь могила…

А серденько б’ється!

Минув і рік, минув другий —

Козака немає;

Сохне вона, як квіточка;

Ніхто не питає.

«Чого в’янеш, моя доню?» —

Стара не спитала,

За сивого, багатого

Тихенько єднала.

«Іди, доню, – каже мати, —

Не вік дівувати.

Він багатий, одинокий —

Будеш панувати».

«Не хочу я панувати,

Не піду я, мамо!

Рушниками, що придбала,

Спусти мене в яму.

Нехай попи заспівають,

А дружки заплачуть:

Легше, мамо, в труні лежать,

Ніж його побачить».

Не слухала стара мати,

Робила, що знала.

Дивилися чорнобрива,

Сохла і мовчала.

Пішла вночі до ворожки,

Щоб поворожити,

Чи довго їй, одинокій,

На сім світі жити?..

«Бабусенько, голубонько,

Серце моє, ненько,

Скажи мені щиру правду,

Де милий-серденько?

Чи жив-здоров, чи він любить?

Чи забув-покинув?

Скажи ж мені, де мій милий?

Край світа полину!

Бабусенько, голубонько,

Скажи, бо [ти] знаєш…

Мене мати хоче дати

За старого заміж.

Любить його, моя сиза,

Серце не навчити.

Пішла б же я утопилась —

Жаль душу згубити.

Коли нежив чорнобривий,

Зроби, моя пташко,

Щоб додому не вернулась…

Тяжко мені, тяжко!

Там старий жде з старостами…

Скажи ж мою долю».

«Добре, доню! Спочинь трошки.

Чини ж мою волю.

Сама колись дівувала,

Теє лихо знаю;

Минулося – навчилася:

Людям помагаю.

Твою долю, моя доню,

Позаторік знала,

Позаторік і зіллячка

Для того придбала».

Пішла стара, мов каламар

Достала з полиці.

«Ось на тобі сього дива.

Піди до криниці,

Поки півні не співали,

Умийся водою,

Випий трошки сього зілля —

Все лихо загоїть.

Вип’єш – біжи якомога;

Що б там не кричало,

Не оглянься, поки станеш

Аж там, де прощалась.

Одпочинеш; а як стане

Місяць серед неба,

Випий ще раз; не приїде —

Втретє випить треба.

За перший раз, як за той рік,

Будеш ти такою;

А за другий – серед степу

Тупне кінь ногою, —

Коли живий козаченько,

То зараз прибуде.

А за третій… моя доню,

Не питай, що буде…

Та ще, чуєш, не хрестися,

Бо все піде в воду.

Тепер же йди, подивися

На торішню вроду».

Взяла зілля, поклонилась:

«Спасибі, бабусю!»

Вийшла з хати – чи йти, чи ні?..

«Ні, вже не вернуся!»

Прийшла… Вмилась, напилася,

Тихо усміхнулась,

Вдруге, втретє напилася

І не оглянулась.

Полетіла, мов на крилах,

Серед степу пала,

Пала, стала, заплакала

І… і заспівала:

«Плавай, плавай, лебедонько!

По синьому морю —

Рости, рости, тополенько,

Все вгору та вгору!

Рости гнучка та висока,

До самої хмари,

Спитай Бога, чи діжду я,

Чи не діжду пари?

Рости, рости, подивися

За синєє море:

По тім боці – моя доля,

По сім боці – горе.

Там десь милий, чорнобривий

Співає, гуляє,

А я плачу, літа трачу,

Його виглядаю.

Скажи йому, моє серце!

Що сміються люди,

Скажи йому, що загину,

Коли не прибуде!

Сама хоче мене мати

В землю заховати…

А хто ж її головоньку

Буде доглядати?

Хто догляне, розпитає,

На старість поможе?

Мамо моя, доле моя!

Боже милий, Боже!

Подивися, тополенько!

Як нема – заплачеш,

До схід сонця, ранісінько,

Щоб ніхто не бачив.

Рости ж, серце-тополенько,

Все вгору та вгору;

Плавай, плавай, лебедонько,

По синьому морю!»

Отак тая чорнобрива

Плакала, співала…

І на диво серед поля

Тополею стала.

По діброві вітер виє,

Гуляє по полю,

Край дороги гне тополю

До самого долу.

[1839, С.-Петербург]

До Основ’яненка

Б’ють пороги; місяць сходить,

Як і перше сходив…

Нема Січі, пропав і той,

Хто всім верховодив!

Нема Січі; очерети´

У Дніпра питають:

«Де то наші діти ділись,

Де вони гуляють?»

Чайка скиглить літаючи,

Мов за дітьми плаче;

Сонце гріє, вітер віє

На степу козачім.

На тім степу скрізь могили

Стоять та сумують;

Питаються у буйного:

«Де наші панують?

Де панують, бенкетують?

Де ви забарились?

Вернітеся! Дивітеся —

Жита похилились,

Де пáслися ваші коні,

Де тирса шуміла,

Де кров ляха, татарина

Морем червоніла…

Вернітеся!» – «Не вернуться! —

Заграло, сказало

Синє море. – Не вернуться,

Навіки пропали!»

Правда, море, правда, синє!

Такая їх доля:

Не вернуться сподівані,

Не вернеться воля,

Не вернуться запорожці,

Не встануть гетьмани,

Не покриють Україну

Червоні жупани!

Обідрана, сиротою

Понад Дніпром плаче;

Тяжко-важко сиротині,

А ніхто не бачить…

Тілько ворог, що сміється…

Смійся, лютий враже!

Та не дуже, бо все гине —

Слава не поляже;

Не поляже, а розкаже,

Що діялось в світі,

Чия правда, чия кривда

І чиї ми діти.

Наша дума, наша пісня

Не вмре, не загине…

От де, люде, наша слава,

Слава України!

Без золота, без каменю,

Без хитрої мови,

А голосна та правдива,

Як Господа слово.

Чи так, батьку отамане?

Чи правду співаю?

Ех, якби-то!.. Та що й казать?

Кебети не маю.

А до того – Московщина,

Кругом чужі люде…

«Не потурай», – може, скажеш,

Та що з того буде?

Насміються на псалом той,

Що виллю сльозами;

Насміються… Тяжко, батьку,

Жити з ворогами!

Поборовся б і я, може,

Якби малось сили;

Заспівав би – був голосок,

Та позички з’їли.

Отаке-то лихо тяжке,

Батьку ти мій, друже!

Блу[д]жу в снігах та сам собі:

«Ой не шуми, луже!»

Не втну більше. А ти, батьку,

Як сам здоров знаєш;

Тебе люде поважають,

Добрий голос маєш;

Співай же їм, мій голубе,

Про Січ, про могили,

Коли яку насипали,

Кого положили.

Про старину, про те диво,

Що було, минуло…

Утни, батьку, щоб нехотя

На весь світ почули,

Що діялось в Україні,

За що погибала,

За що слава козацькая

На всім світі стала!

Утни, батьку, орле сизий!

Нехай я заплачу,

Нехай свою Україну

Я ще раз побачу,

Нехай ще раз послухаю,

Як те море грає,

Як дівчина під вербою

Гриця заспіває.

Нехай ще раз усміхнеться

Серце на чужині,

Поки ляже в чужу землю,

В чужій домовині.

[жовтень – грудень 1839, С.-Петербург]

Іван Підкова

I

Було колись – в Україні

Ревіли гармати;

Було колись – запорожці

Вміли пановати.

Пановали, добували

І славу, і волю;

Минулося – осталися

Могили на полі.

Високії ті могили,

Де лягло спочити

Козацькеє біле тіло,

В китайку повите.

Високії ті могили

Чорніють, як гори,

Та про волю нишком в полі

З вітрами говорять.

Свідок слави дідівщини

З вітром розмовляє,

А внук кóсу несе в рóсу,

За ними співає.

Було колись – в Україні

Лихо танцьовало,

Журба в шинку мед-горілку

Поставцем кружала,

Було колись добре жити

На тій Україні…

А згадаймо! Може, серце

Хоч трохи спочине.

II

Чорна хмара з-за Лиману

Небо, сонце криє,

Синє море звірюкою

То стогне, то виє,

Дніпра гирло затопило.

«Ануте, хлоп’ята,

На байдаки! Море грає —

Ходім погуляти!»

Висипали запорожці —

Лиман човни вкрили.

«Грай же, море!» – заспівали,

Запінились хвилі.

Кругом хвилі, як ті гори:

Ні землі, ні неба,

Серце мліє, а козакам

Того тілько й треба.

Пливуть собі та співають;

Рибалка літає…

А попереду отаман

Веде, куди знає.

Походжає вздовж байдака,

Гасне люлька в роті;

Поглядає сюди-туди —

Де-то буть роботі?

Закрутивши чорні уси,

За ухо чуприну,

Підняв шапку – човни стали.

«Нехай ворог гине!

Не в Синопу, отамани,

Панове-молодці,

А у Царьград до султана

Поїдемо в гості!»

«Добре, батьку отамане!» —

Кругом заревіло. «Спасибі вам!» —

Надів шапку.

Знову закипіло

Синє море; вздовж байдака

Знову похожає

Пан отаман та на хвилю

Мовчки поглядає.

[1839, С.-Петербург]

1840

«Думи мої, думи мої…»(1840)

Думи мої, думи мої,

Лихо мені з вами!

Нащо стали на папері

Сумними рядами?..

Чом вас вітер не розвіяв

В степу, як пилину?

Чом вас лихо не приспало,

Як свою дитину?..

Бо вас лихо на світ на сміх породило,

Поливали сльози… чом не затопили,

Не винесли в море, не розмили в полі?.

Не питали б люде, що в мене болить,

Не питали б, за що проклинаю долю,

Чого нуджу світом? «Нічого робить», —

Не сказали б на сміх…

Квіти мої, діти!

Нащо ж вас кохав я, нащо доглядав?

Чи заплаче серце одно на всім світі,

Як я з вами плакав?.. Може, і вгадав…

Може, найдеться дівоче

Серце, карі очі,

Що заплачуть на сі думи —

Я більше не хочу.

Одну сльозу з очей карих —

І пан над панами!

Думи мої, думи мої,

Лихо мені з вами!

За карії оченята,

За чорнії брови

Серце рвалося, сміялося,

Виливало мову,

Виливало, як уміло,

За темнії ночі,

За вишневий сад зелений,

За ласки дівочі…

За степи та за могили,

Що на Україні,

Серце мліло, не хотіло

Співать на чужині…

Не хотілось в снігу, в лісі,

Козацьку громаду

З булавами, з бунчугами

Збирать на пораду…

Нехай душі козацькії

В Украйні витають —

Там широко, там весело

Од краю до краю…

Як та воля, що минулась,

Дніпр широкий – море,

Степ і степ, ревуть пороги,

І могили – гори. —

Там родилась, гарцювала

Козацькая воля;

Там шляхтою, татарами

Засівала поле,

Засівала трупом поле,

Поки не остило…

Лягла спочить… А тим часом

Виросла могила,

А над нею орел чорний

Сторожем літає,

І про неї добрим людям

Кобзарі співають,

Все співають, як діялось,

Сліпі небораки, —

Бо дотепні… А я… а я

Тілько вмію плакать,

Тілько сльози за Украйну…

А слóва – немає…

А за лихо… Та цур йому!

Хто його не знає!..

А надто той, що дивиться

На людей душою —

Пекло йому на сім світі,

А на тім…

Журбою

Не накличу собі долі,

Коли так не маю.

Нехай злидні живуть три дні —

Я їх заховаю,

Заховаю змію люту

Коло свого серця,

Щоб вороги не бачили,

Як лихо сміється…

Нехай думка, як той ворон,

Літає та кряче,

А серденько соловейком

Щебече та плаче

Нишком – люди не побачуть,

То й не засміються…

Не втирайте ж мої сльози,

Нехай собі ллються.

Чуже поле поливають

Щодня і щоночі.

Поки, поки… не засиплють

Чужим піском очі…

Отаке-то… А що робить?

Журба не поможе.

Хто ж сироті завидує —

Карай того, Боже!

Думи мої, думи мої,

Квіти мої, діти!

Виростав вас, доглядав вас —

Де ж мені вас діти?

В Україну ідіть, діти,

В нашу Україну,

Попідтинню сиротами,

А я тут загину.

Там найдете щире серце

І слово ласкаве,

Там найдете щиру правду,

А ще, може, й славу…

Привітай же, моя ненько,

Моя Україно,

Моїх діток нерозумних,

Як свою дитину.

[січень – початок березня 1840, С.-Петербург]

Н. Маркевичу

Бандуристе, орле сизий!

Добре тобі, брате,

Маєш крила, маєш силу,

Є коли літати.

Тепер летиш в Україну,

Тебе виглядають.

Полетів би за тобою,

Та хто привітає.

Я й тут чужий, одинокий,

І на Україні

Я сирота, мій голубе,

Як і на чужині.

Чого ж серце б’ється, рветься?

Я там одинокий.

Одинокий… А Украйна!

А степи широкі!

Там повіє буйнесенький,

Як брат, заговорить;

Там в широкім полі воля,

Там синєє море

Виграває, хвалить Бога,

Тугу розганяє;

Там могили з буйним вітром

В степу розмовляють,

Розмовляють сумуючи,

Отака їх мова:

«Було колись – минулося,

Не вернеться знову».

Полетів би, послухав би,

Заплакав би з ними…

Та ба, доля приборкала

Меж людьми чужими.

С.-Петербург, 9 маія 1840 року

На незáбудь Штернбергові

Поїдеш далеко,

Побачиш багато;

Задивишся, зажуришся, —

Згадай мене, брате!

[травень – червень 1840, С.-Петербург]

1839–1841

Гайдамаки

Василию Ивановичу ГРИГОРОВИЧУ

На память 22-го апреля 1838 года

Все йде, все минає – і краю немає.

Куди ж воно ділось? Відкіля взялось?

І дурень, і мудрий нічого не знає.

Живе… умирає… Одно зацвіло,

А друге зав’яло, навіки зав’яло…

І листя пожовкле вітри рознесли.

А сонечко встане, як перше вставало,

І зорі червоні, як перше плили,

Попливуть і потім, і ти, білолиций,

По синьому небу вийдеш погулять,

Вийдеш подивиться в жолобок, криницю

І в море безкрає і будеш сіять,

Як над Вавилоном, над його садами

І над тим, що буде з нашими синами;

Ти вічний без краю!.. Люблю розмовлять,

Як з братом, з сестрою, розмовлять з тобою,

Співать тобі думу, що ти ж нашептав.

Порай мені ще раз, де дітись з журбою?

Я не одинокий, я не сирота —

Єсть у мене діти, та де їх подіти?

Заховать з собою? Гріх, душа жива!

А може, їй легше буде на тім світі,

Як хто прочитає ті сльози-слова,

Що так вона щиро колись виливала,

Що так вона нишком над ними ридала.

Ні, не заховаю, бо душа жива.

Як небо блакитне – нема йому краю,

Так душі почину і краю немає.

А де вона буде? Химерні слова!

Згадай же хто-небудь її на сім світі, —

Безславному тяжко сей світ покидать.

Згадайте, дівчата, – вам треба згадать!

Вона вас любила, рожевії квіти,

І про вашу долю любила співать.

Поки сонце встане, спочивайте, діти,

А я поміркую, ватажка де взять.

Сини мої, гайдамаки!

Світ широкий, воля —

Ідіть, сини, погуляйте,

Пошукайте долі.

Сини мої невеликі,

Нерозумні діти,

Хто вас щиро без матері

Привітає в світі?

Сини мої! орли мої!

Летіть в Україну —

Хоч і лихо зострінеться,

Так не на чужині.

Там найдеться душа щира,

Не дасть погибати,

А тут… а тут… тяжко, діти!

Коли пустять в хату,

То, зострівши, насміються, —

Такі, бачте, люди:

Все письменні, дрюковані,

Сонце навіть гудять:

«Не відтіля, – каже, – сходить

Та не так і світить;

Отак, каже, було б треба…»

Що маєш робити?

Треба слухать, може, й справді

Не так сонце сходить,

Як письменні начитали…

Розумні та й годі!

А що ж на вас вони скажуть?

Знаю вашу славу!

Поглузують, покепкують

Та й кинуть під лаву.

«Нехай, – скажуть, – спочивають,

Поки батько встане

Та розкаже по-нашому

Про свої гетьмани.

А то дурень розказує

Мертвими словами

Та якогось-то Ярему

Веде перед нами

У постолах. Дурень! дурень!

Били, а не вчили.

Од козацтва, од гетьманства

Високі могили —

Більш нічого не осталось,

Та й ті розривають;

А він хоче, щоб слухали,

Як старці співають.

Дарма праця, пане-брате:

Коли хочеш грошей

Та ще й слави, того дива,

Співай про Матрьошу,

Про Парашу, радость нашу,

Султан, паркет, шпори, —

От де слава!!! А то співа:

„Грає синє море“,

А сам плаче, за тобою

І твоя громада

У сіряках!..» Правда, мудрі!

Спасибі за раду.

Теплий кожух, тілько шкода —

Не на мене шитий,

А розумне ваше слово

Брехнею підбите.

Вибачайте… кричіть собі,

Я слухать не буду

Та й до себе не покличу:

Ви розумні люди —

А я дурень; один собі

У моїй хатині

Заспіваю, заридаю,

Як мала дитина.

Заспіваю – море грає,

Вітер повіває,

Степ чорніє, і могила

З вітром розмовляє.

Заспіваю – розвернулась

Висока могила,

Аж до моря запорожці

Степ широкий вкрили.

Отамани на вороних

Перед бунчуками.

Вигравають… А пороги

Меж очеретами

Ревуть, стогнуть, розсердились,

Щось страшне співають.

Послухаю, пожурюся,

У старих спитаю:

«Чого, батьки, сумуєте?»

«Невесело, сину!

Дніпро на нас розсердився,

Плаче Україна…»

І я плачу. А тим часом

Пишними рядами

Виступають отамани,

Сотники з панами

І гетьмани – всі в золоті,

У мою хатину

Прийшли, сіли коло мене

І про Україну

Розмовляють, розказують.

Як Січ будовали,

Як козаки на байдаках

Пороги минали,

Як гуляли тю синьому,

Грілися в Скутарі

Та як, люльки закуривши

В Польщі на пожарі,

В Україну верталися,

Як бенкетовали.

«Грай, кобзарю, лий, шинкарю!» —

Козаки гукали.

Шинкар знає, наливає

І не схаменеться;

Кобзар вшкварив, а козаки —

Аж Хортиця гнеться —

Метелиці та гопака

Гуртом оддирають;

Кухоль ходить, переходить,

Так і висихає.

«Гуляй, пане, без жупана,

Гуляй, вітре, полем,

Грай, кобзарю, лий, шинкарю,

Поки встане доля».

Взявшись в боки, навприсідки

Парубки з дідами.

«Отак, діти! добре, діти!

Будете панами».

Отамани на бенкеті,

Неначе на раді,

Похо[д]жають, розмовляють;

Вельможна громада

Не втерпіла, ударила

Старими ногами.

А я дивлюсь, поглядаю,

Сміюся сльозами.

Дивлюся, сміюся, дрібні утираю —

Я не одинокий, є з ким в світі жить;

У моїй хатині, як в степу безкраїм,

Козацтво гуляє, байрак гомонить,

У моїй хатині синє море грає,

Могила сумує, тополя шумить,

Тихесенько Гриця дівчина співає —

Я не одинокий, є з ким вік дожить.

От де моє добро, гроші,

От де моя слава,

А за раду спасибі вам,

За раду лукаву.

Буде з мене, поки живу,

І мертвого слова,

Щоб виливать журбу, сльози.

Бувайте здорові!

Піду синів випрово[д]жать

В далеку дорогу.

Нехай ідуть, – може, найдуть

Козака старого,

Що привіта моїх діток

Старими сльозами.

Буде з мене. Скажу ще раз:

Пан я над панами.

Отак, сидя в кінці стола,

Міркую, гадаю:

Кого просить? хто поведе?

Надворі світає;

Погас місяць, горить сонце.

Гайдамаки встали,

Помолились, одяглися,

Кругом мене стали.

Сумно, сумно, як сироти,

Мовчки похилились.

«Благослови, – кажуть, – батьку,

Поки маєм силу;

Благослови шукать долю

На широкім світі».

«Постривайте… світ – не хата,

А ви малі діти,

Нерозумні. Хто ватажком

Піде перед вами,

Хто проведе? Лихо, діти,

Лихо мені з вами!

Викохав вас, вигодував,

Виросли чималі,

Йдете в люди, а там тепер

Все письменне стало.

Вибачайте, що не вивчив,

Бо й мене хоч били,

Добре били, а багато

Дечому навчили!

Тма, мна знаю, а оксію

Не втну таки й досі.

Що ж вам скажуть? Ходім, сини,

Ходімо попросим.

Єсть у мене щирий батько

(Рідного немає) —

Дасть він мені раду з вами,

Бо сам здоров знає,

Як то тяжко блукать в світі

Сироті без роду;

А до того – душа щира,

Козацького роду,

Не одцуравсь того слова,

Що мати співала,

Як малого повивала,

З малим розмовляла;

Не одцуравсь того слова,

Що про Україну

Сліпий старець, сумуючи,

Співає під тином.

Любить її, думу правди,

Козацькую славу,

Любить її – ходім, сини,

На раду ласкаву.

Якби не він спіткав мене

При лихій годині,

Давно б досі заховали

В снігу на чужині,

Заховали б та й сказали:

„Так… якесь ледащо…“

Тяжко, важко нудить світом,

Не знаючи за що.

Минулося, щоб не снилось!..

Ходімо, хлоп’ята!

Коли мені на чужині

Не дав погибати,

То й вас прийме, привітає,

Як свою дитину.

А од його, помолившись,

Гайда в Україну!»

Добридень же, тату, в хату!

На твоїм порогу

Благослови моїх діток

В далеку дорогу.

С.-Петербург, 1841, апреля 7

Інтродукція

Була колись Шляхетчина,

Вельможная пані;

Мірялася з москалями,

З ордою, з султаном,

З німотою… Було колись…

Та що не минає?

Було шляхта, знай, чваниться,

День і ніч гуляє

Та королем коверзує…

Не кажу Степаном

Або Яном Собієським:

Ті два незвичайні —

А іншими. Небораки

Мовчки панували.

Сейми, сеймики ревіли,

Сусіде мовчали,

Дивилися, як королі

Із Польщі втікають,

Та слухали, як шляхетство

Навісне гукає.

«Nie pozwalam! Nie pozwalam!» —

Шляхта репетує,

А магнати палять хати,

Шабельки гартують.

Довго таке творилося,

Поки не в Варшаві

Запанував над ляхами

Понятовський жвавий.

Запановав та й думав шляхту

Приборкать трошки… Не зумів!

Добра хотів, як дітям мати,

А може й ще чого хотів.

Єдине слово «nie pozwalam»

У шляхти думав одібрать,

А потім!.. Польща запалала,

Панки сказилися… Кричать:

«Гонору слово, дарма праця!

Поганець, наймит москаля!»

На ґвалт Пулавського і Паца

Встає шляхетськая земля,

І разом сто конфедерацій.

Розбрілись конфедерати

По Польщі, Волині,

По Литві, по Молдаванах

І по Україні;

Розбрілися та й забули

Волю рятувати,

Полигалися з жидами

Та й ну руйнувати.

Руйнували, мордували,

Церквами топили…

А тим часом гайдамаки

Ножі освятили.

Галайда

«Яремо! герш-ту, хамів сину?

Піди кобилу приведи,

Подай патинки господині

Та принеси мені води,

Вимети хату, внеси дрова,

Посип індикам, гусям дай,

Піди до льоху, до корови,

Та швидче, хаме!.. Постривай!

Упоравшись, біжи в Вільшану:

Їмості треба. Не барись».

Пішов Ярема, похиливсь.

Отак уранці жид поганий

Над козаком коверзував.

Ярема гнувся, бо не знав,

Не знав, сіромаха, що виросли крила,

Що неба достане, коли полетить,

Не знав, нагинався…

О Боже мій милий!

Тяжко жить на світі, а хочеться жить:

Хочеться дивитись, як сонечко сяє,

Хочеться послухать, як море заграє,

Як пташка щебече, байрак гомонить,

Або чорнобрива в гаю заспіває…

О Боже мій милий, як весело жить!

Сирота Ярема, сирота убогий:

Ні сестри, ні брата, нікого нема!

Попихач жидівський, виріс у порогу;

А не клене долі, людей не займа.

Та й за що їх лаять? Хіба вони знають,

Кого треба гладить, кого катувать?

Нехай бенкетують… У їх доля дбає,

А сироті треба самому придбать.

Трапляється, часом тихенько заплаче,

Та й то не од того, що серце болить:

Що-небудь згадає або що побачить…

Та й знову за працю. Отак треба жить!

Нащо батько, мати, високі палати,

Коли нема серця з серцем розмовлять?

Сирота Ярема – сирота багатий,

Бо є з ким заплакать, є з ким заспівать:

Єсть карії очі – як зіроньки сяють,

Білі рученята – мліють-обнімають,

Єсть серце єдине, серденько дівоче,

Що плаче, сміється, і мре, й оживає,

Святим духом серед ночі

Понад ним витає.

Отакий-то мій Ярема,

Сирота багатий.

Таким і я колись-то був.

Минуло, дівчата…

Минулося, розійшлося,

І сліду не стало.

Серце мліє, як згадаю…

Чому не осталось?

Чому не осталось, чому не витало?

Легше було б сльози, журбу виливать.

Люде одібрали, бо їм було мало.

«Нащо йому доля? треба закопать:

Він і так багатий…»

Багатий на лати

Та на дрібні сльози – бодай не втирать!

Доле моя, доле! Де тебе шукать?

Вернися до мене, до моєї хати,

Або хоч приснися… Не хочеться спать.

Вибачайте, люди добрі:

Може, не до ладу,

Та прокляте лихо-злидні

Кому не завадить?

Може, ще раз зустрінемось,

Поки шкандибаю

За Яремою по світу,

А може… й не знаю.

Лихо, люди, всюди лихо,

Нігде пригорнуться:

Куди, каже, хилить доля,

Туди й треба гнуться —

Гнуться мовчки, усміхаться,

Щоб люди не знали,

Що на серці заховано,

Щоб не привітали.

Бо їх ласка… Нехай сниться

Тому, в кого доля,

А сироті щоб не снилась,

Не снилась ніколи!

Тяжко, нудно розказувать,

А мовчать не вмію.

Виливайся ж, слово-сльози:

Сонечко не гріє,

Не висушить. Поділюся

Моїми сльозами…

Та не з братом, не з сестрою —

З німими стінами

На чужині… А поки що —

До корчми вернуся,

Що там робиться.

Жидюга

Дрижить, ізігнувшись

Над каганцем: лічить гроші

Коло ліжка, клятий.

А на ліжку… ох, аж душно!..

Білі рученята

Розкидала, розкрилася…

Як квіточка в гаю,

Червоніє; а пазуха…

Пазухи немає —

Розірвана… Мабуть, душно

На перині спати

Одинокій, молоденькій;

Ні з ким розмовляти, —

Одна шепче. Несказанно

Гарна нехрещена!

Ото дочка, а то батько —

Чортова кишеня.

Стара Хайка лежить долі,

В перинах поганих.

Де ж Ярема? Взявши торбу,

Потяг у Вільшану.

Конфедерати

«Одчиняй, проклятий жиде!

Бо будеш битий… Одчиняй!

Ламайте двері, поки вийде

Старий паскуда!»

«Постривай!

Стривайте, зараз!»

«Нагаями

Свиняче ухо! Жартувать,

Чи що, ти хочеш?»

«Я? З панами?

Крий Боже! Зараз, дайте встать,

Ясновельможні (нишком – свині)».

«Пане полковнику, ламай!»

Упали двері… А нагай

Малює вздовж жидівську спину.

«Здоров, свине, здоров, жиде,

Здоров, чортів сину!»

Та нагаєм, та нагаєм.

А жид зогнув спину:

«Не жартуйте, мості-пане!»

«Добривечір в хату!

Ще раз шельму! ще раз!.. Годі!

Вибачай, проклятий!

Добривечір! А де дочка?»

«Умерла, панове».

«Лжеш, Іудо! Нагаями!»

Посипались знову.

«Ой паночки-голубчики.

Єй-богу, немає!»

«Брешеш, шельмо!»

«Коли брешу,

Нехай Бог карає!»

«Не Бог, а ми. Признавайся!»

«Нащо б мав ховати,

Якби жива? Нехай, Боже,

Щоб я був проклятий!..»

«Ха-ха-ха-ха!.. Чорт, панове,

Літаню співає.

Перехрестись!»

«Як же воно?

Далебі, не знаю».

«Отак, дивись…»

Лях хреститься,

А за ним Іуда.

«Браво! браво! охрестили.

Ну, за таке чудо

Могоричу, мості-пане!

Чуєш, охрещений?

Могоричу!»

«Зараз, зараз!»

Ревуть, мов скажені,

Ревуть ляхи, а поставець

По столу гуляє.

«Єще Польща не згінела!» —

Хто куди гукає.

«Давай, жиде!»

Охрещений

Із льоху та в хату.

Знай, шмигляє, наливає,

А конфедерати,

Знай, гукають: «Жиде! меду!»

Жид не схаменеться.

«Де цимбали? Грай, псявіро!»

Аж корчма трясеться —

Краков’яка оддирають,

Вальса та мазура.

І жид гляне, та нищечком:

«Шляхетська натура!»

«Добре, годі! Тепер співай!»

«Не вмію, єй-богу!»

«Не божись, собача шкуро!»

«Яку ж вам? Небогу?

„Була собі Гандзя.

Каліка-небога,

Божилася,

Молилася,

Що боліли ноги;

На панщину не ходила,

А за парубками

Тихесенько,

Гарнесенько

Поміж бур’янами“.

„Годі! годі! це погана:

Схизмати співають“.

„Якої ж вам? Хіба оцю?

Стривайте, згадаю…

Перед паном Хведором

Ходить жид ходором.

І задком,

І передком

Перед паном Хведірком“.

Добре, годі! тепер плати!»

«Жартуєте, пане:

За що платить?»

«Що слухали.

Не кривись, поганий!

Не жартуєм. Давай гроші!»

«Де мені їх взяти?

Ні шеляга; я панською

Ласкою багатий».

«Лжеш, собако! Признавайся!

Ануте, панове,

Батогами!»

Засвистіли,

Хрестять Лейбу знову.

Періщили, періщили,

Аж пір’я летіло…

«Єй же богу, ні шеляга!

Їжте моє тіло!

Ні шеляга! Ґвалт! Рятуйте!»

«Ось ми порятуєм».

«Постривайте, я щось скажу».

«Почуєм, почуєм,

Та не бреши, бо, хоч здохни,

Брехня не поможе».

«Ні, в Вільшаній…»

«Твої гроші?»

«Мої!.. ховай Боже!

Ні, я кажу, що в Вільшаній…

Вільшанські схизмати

По три сем’ї, по чотири

Живуть в одній хаті».

«Ми це знаєм, бо ми самі

Їх так очухрали».

«Та ні, не те… вибачайте…

Щоб лиха не знали,

Щоб вам гроші приснилися…

Бачте, у Вільшаній

У костьолі… у титаря…

А дочка Оксана!

Ховай Боже! Як панночка!

Що-то за хороше!

А червінців! хоч не його,

Так що? Аби гроші».

«Аби гроші, однаково!

Правду Лейба каже;

А щоб певна була правда,

Нехай шлях покаже.

Одягайся!»

Поїхали

Ляхи у Вільшану.

Один тілько під лавою

Конфедерат п’яний

Нездужа встать, а курника,

П’яний і веселий:

«My Żyjemy, my Żyjemy,

Polska nie zginęla».

Титар

«У гаю, гаю

Вітру немає;

Місяць високо,

Зіроньки сяють.

Вийди, серденько, —

Я виглядаю;

Хоч на годину,

Моя рибчино!

Виглянь, голубко,

Та поворкуєм,

Та посумуєм;

Бо я далеко

Сю ніч мандрую.

Виглянь, же пташко,

Моє серденько,

Поки близенько,

Та поворкуєм…

Ох, тяжко, важко!»

Отак, ходя попід гаєм,

Ярема співає,

Виглядає; а Оксани

Немає, немає.

Зорі сяють; серед неба

Горить білолиций;

Верба слуха соловейка,

Дивиться в криницю;

На калині, над водою,

Так і виливає,

Неначе зна, що дівчину

Козак виглядає.

А Ярема по долині

Ледве-ледве ходить,

Не дивиться, не слухає…

«Нащо мені врода,

Коли нема долі, нема талану!

Літа молодії марно пропадуть.

Один я на світі без роду, і доля —

Стеблина-билина на чужому полі.

Стеблину-билину вітри рознесуть:

Так і мене люде не знають, де діти.

За що ж одцурались? Що я сирота?

Одно було серце, одно на всім світі,

Одна душа щира, та бачу, що й та,

Що й та одцуралась».

І хлинули сльози.

Поплакав сердега, утер рукавом.

«Оставайсь здорова. В далекій дорозі

Найду або долю, або за Дніпром

Ляжу головою… А ти не заплачеш,

А ти не побачиш, як ворон клює

Ті карії очі, ті очі козачі,

Що ти цілувала, серденько моє!

Забудь мої сльози, забудь сиротину

Забудь, що клялася; другого шукай;

Я тобі не пара; я в сірій свитині,

А ти титарівна. Кращого вітай,

Вітай, кого знаєш… така моя доля.

Забудь мене, пташко, забудь, не журись.

А коли почуєш, що на чужім полі

Поляг головою, – нишком помолись.

Одна, серце, на всім світі

Хоч ти помолися!»

Та й заплакав сіромаха,

На кий похилившись.

Плаче собі тихесенько…

Шелéст!.. Коли гляне:

Попід гаєм, мов ласочка,

Крадеться Оксана.

Забув, побіг, обнялися.

«Серце!» – та й зомліли.

Довго-довго тілько «серце» —

Та й знову німіли.

«Годі, пташко!»

«Ще трошечки,

Ще… ще… сизокрилий!

Вийми душу!.. ще раз… ще раз…

Ох, як я втомилась!»

«Одпочинь, моя ти зоре!

Ти з неба злетіла!»

Послав свитку. Як ясочка,

Усміхнулась, сіла.

«Сідай же й ти коло мене».

Сів, та й обнялися.

«Серце моє, зоре моя,

Де це ти зоріла?»

«Я сьогодні забарилась:

Батько занедужав;

Коло його все поралась…»

«А мене й байдуже?»

«Який-бо ти, єй же богу!»

І сльози блиснули.

«Не плач, серце, я жартую».

«Жарти!»

Усміхнулась.

Прихилилась головкою

Та й ніби заснула.

«Бач, Оксано, я жартую,

А ти й справді плачеш.

Ну не плач же, глянь на мене:

Завтра не побачиш.

Завтра буду я далеко,

Далеко, Оксано…

Завтра вночі у Чигрині

Свячений достану.

Дасть він мені срібло-злото,

Дасть він мені славу;

Одягну тебе, обую,

Поса[д]жу, як паву,

На дзиґлику, як гетьманшу,

Та й дивитись буду;

Поки не вмру, дивитимусь».

«А може й забудеш?

Розбагáтієш, у Київ

Поїдеш з панами,

Найдеш собі шляхтяночку,

Забудеш Оксану!»

«Хіба краща є за тебе?»

«Може й є – не знаю».

«Гнівиш Бога, моє серце:

Кращої немає

Ні на небі, ні за небом;

Ні за синім морем

Нема кращої за тебе!»

«Що се ти говориш?

Схаменися!»

«Правду, рибко!»

Та й знову, та й знову.

Довго вони, як бачите,

Меж мови-розмови

Цілувались, обнімались

З усієї сили;

То плакали, то божились,

То ще раз божились.

Їй Ярема розказував,

Як жить вони будуть

Укупочці, як золото

І долю добуде,

Як виріжуть гайдамаки

Ляхів в Україні,

Як він буде панувати,

Коли не загине.

Аж обридло слухаючи,

Далебі, дівчата!

«Ото який! Мов і справді

Обридло!»

А мати

Або батько як побачать,

Що ви, мої любі,

Таке диво читаєте, —

Гріха на всю губу!

Тоді, тоді… Та цур йому,

А дуже цікаве!

А надто вам розказать би,

Як козак чорнявий

Під вербою, над водою,

Обнявшись, сумує;

А Оксана, як голубка,

Воркує, цілує;

То заплаче, то зомліє,

Головоньку схилить:

«Серце моє, доле моя!

Соколе мій милий!

Мій!..» Аж верби нагинались

Слухать тую мову.

Ото мова! Не розкажу,

Мої чорноброві,

Не розкажу против ночі,

А то ще присниться.

Нехай собі розійдуться

Так, як ізійшлися, —

Тихесенько, гарнесенько,

Щоб ніхто не бачив

Ні дівочі дрібні сльози,

Ні щирі козачі.

Нехай собі… Може, ще раз

Вони на сім світі

Зострінуться… Побачимо…

А тим часом світить

З усіх вікон у титаря.

Що то там твориться?

Треба глянуть та розказать…

Бодай не дивиться!

Бодай не дивитись, бодай не казати!

Бо за людей сором, бо серце болить.

Гляньте, подивіться: то конфедерати,

Люде, що зібрались волю боронить.

Боронять, прокляті… Будь проклята мати,

І день і година, коли понесла,

Коли породила, на світ привела!

Дивіться, що роблять у титаря в хаті

Пекельнії діти.

У печі пала

Огонь і світить на всю хату,

В кутку собакою дрижить

Проклятий жид; конфедерати

Кричать до титаря: «Хоч жить?

Скажи, де гроші?»

Той мовчить.

Налигачем скрутили руки,

Об землю вдарили – нема,

Нема ні слова.

«Мало муки!

Давайте приску! Де смола?

Кропи його! Отак! Холоне?

Мерщій же приском посипай!

Що? скажеш, шельмо?.. І не стогне!

Завзята бестія! Стривай!»

Насипали в халяви жару…

«У тім’я цвяшок закатай!»

Не витерпів святої кари,

Упав, сердега. Пропадай,

Душа, без сповіді святої!

«Оксано, дочко!» – та й умер.

Ляхи задумалися, стоя,

Хоч і запеклі.

«Що ж тепер?

Панове, ради! Поміркуєм,

Тепер з ним нічого робить,

Запалим церкву!»

«Ґвалт! рятуйте!

Хто в Бога вірує!» – кричить

Надворі голос що є сили.

Ляхи зомліли. «Хто такий?»

Оксана в двері: «Вбили! вбили!»

Та й пада крижем. А старший

Махнув рукою на громаду.

Понура шляхта, мов хорти,

За двері вийшла. Сам позаду

Бере зомлілую…

Де ж ти,

Яремо, де ти? подивися!

А він, мандруючи, співа,

Як Наливайко з ляхом бився.

Ляхи пропали, нежива

Пропала з ними і Оксана.

Собаки де-де по Вільшаній

Загавкають та й замовчать.

Біліє місяць; люде сплять,

І титар спить… Не рано встане:

Навіки, праведний, заснув.

Горіло світло, погасало,

Погасло… Мертвий мов здригнув.

І сумно-сумно в хаті стало.

Свято в Чигирині

Гетьмани, гетьмани, якби то ви встали,

Встали, подивились на той Чигирин,

Що ви будували, де ви панували!

Заплакали б тяжко, бо ви б не пізнали

Козацької слави убогих руїн.

Базари, де ві[й]сько, як море червоне,

Перед бунчуками, бувало, горить,

А ясновельможний, на воронім кóні,

Блисне булавою – море закипить…

Закипить – і розлилося

Степами, ярами;

Лихо мліє перед ними…

А за козаками…

Та що й казать? Минулося;

А те, що минуло,

Не згадуйте, пани-брати,

Бо щоб не почули.

Та й що з того, що згадаєш?

Згадаєш – заплачеш.

Ну хоч глянем на Чигирин,

Колись-то козачий.

Із-за лісу, з-за туману,

Місяць випливає,

Червоніє, круглолиций,

Горить, а не сяє,

Неначе зна, що не треба

Людям його світу,

Що пожари Україну

Нагріють, освітять.

І смерклося, а в Чигрині,

Як у домовині.

Сумно-сумно. (Отак було

По всій Україні

Против ночі Маковія,

Як ножі святили.)

Людей не чуть; через базар

Кажан костокрилий

Перелетить; на вигоні

Сова завиває.

А де ж люде?.. Над Тясмином,

У темному гаю,

Зібралися; старий, малий,

Убогий, багатий

Поєднались, – дожидають

Великого свята.

У темному гаю, в зеленій діброві,

На припоні коні отаву скубуть;

Осідлані коні, вороні готові.

Куди-то поїдуть? кого повезуть?

Он кого, дивіться. Лягли по долині,

Неначе побиті, ні слова не чуть.

Ото гайдамаки. На ґвалт України

Орли налетіли; вони рознесуть

Ляхам, жидам кару;

За кров і пожари

Пеклом гайдамаки ляхам оддадуть.

Попід дібровою стоять

Вози залізної тарані:

То щедрої гостинець пані.

Уміла що кому давать,

Нівроку їй, нехай царствує;

Нехай не вадить, як не чує!

Поміж возами нігде стать:

Неначе в ірій, налетіло

З Смілянщини, з Чигирина

Просте козацтво, старшина,

На певне діло налетіли.

Козацьке панство похо[д]жає

В киреях чорних, як один,

Тихенько ходя розмовляє

І поглядає на Чигрин.

Старшина первий

Старий Головатий щось дуже коверзує.

Старшина другий

Мудра голова, сидить собі в хуторі, ніби не знає нічого, а дивишся – скрізь Головатий. «Коли сам, – каже, – не повершу, то синові передам».

Старшина третій

Та й син же штука! Я вчора зострівся з Залізняком; таке розказує про його, що цур йому! «Кошовим, – каже, – буде, та й годі; а може, ще і гетьманом, коли теє…»

Старшина другий

А Гонта нащо? А Залізняк? До Ґонти сама… сама писала: «Коли, – каже…»

Старшина первий

Цитьте лишень, здається, дзвонять!

Старшина другий

Та ні, то люде гомонять.

Старшина первий

Гомонять, поки ляхи почують. Ох, старі голови та розумні: химерять-химерять та й зроблять з лемеша швайку. Де можна лантух, там торби не треба. Купили хріну, треба з’їсти; плачте, очі, хоч повилазьте: бачили, що купували – грошам не пропадать! А то думають, думають, ні вголос, ні мовчки; а ляхи догадаються – от тобі й пшик! Що там за рада? Чом вони не дзвонять? Чим спиниш народ, щоб не гомонів? Не десять душ, а, слава Богу, вся Смілянщина, коли не вся Україна. Он, чуєте? співають.

Старшина третій

Справді, співа щось; піду спиню.

Старшина первий

Не спиняй, нехай собі співає, аби не голосно.

Старшина другий

Ото, мабудь, Волох! Не втерпів-таки старий дурень: треба, та й годі!

Старшина третій

А мудро співає! Коли не послухаєш, усе іншу. Підкрадьмось, братці, та послухаєм, а тим часом задзвонять.

Старшина первий і другий

А що ж? То й ходімо!

Старшина третій

Добре, ходімо.

Старшини нишком стали за дубом, а під дубом сидить сліпий кобзар; кругом його запорожці і гайдамаки. Кобзар співає з повагою і неголосно.

Ой волохи, волохи,

Вас осталося трохи;

І ви, молдавани,

Тепер ви не пани;

Ваші господарі —

Наймити татарам,

Турецьким султанам,

В кайданах, в кайданах!

Годі ж, не журіться;

Гарно помоліться,

Братайтеся з нами,

З нами, козаками;

Згадайте Богдана,

Старого гетьмана;

Будете панами,

Та, як ми, з ножами,

З ножами святими,

Та з батьком Максимом

Сю ніч погуляєм,

Ляхів погойдаєм,

Та так погуляєм,

Що аж пекло засміється,

Земля затрясеться,

Небо запалає…

Добре погуляєм!

Запорожець

Добре погуляєм! Правду старий співа, як не бреше. А що б то з його за кобзар був, якби не волох!

Кобзар

Та я й не волох; так тілько – був колись у Волощині, а люде й зовуть Волохом, сам не знаю за що.

Запорожець

Ну, та дарма; утни яку-небудь. Ану лишень про батька Максима ушквар.

Гайдамака

Та не голосно, щоб не почула старшина.

Запорожець

А що нам ваша старшина? Почує, так послуха, коли має чим слухати, та й годі. У нас один старший – батько Максим; а він як почує, то ще карбованця дасть. Співай, старче Божий, не слухай його.

Гайдамака

Та воно так, чоловіче; я це й сам знаю, та ще ось що: не так пани, як підпанки, або – поки сонце зійде, то роса очі виїсть.

Запорожець

Брехня! Співай, старче Божий, яку знаєш, а то й дзвона не діждемо – поснемо.

Гуртом

Справді, поснемо; співай яку-небудь.

Кобзар

(співає)

Літа орел, літа сизий

Попід небесами;

Гуля Максим, гуля батько

Степами-лісами.

Ой літає орел сизий,

А за ним орлята;

Гуля Максим, гуля батько,

А за ним хлоп’ята,

Запорожці ті хлоп’ята,

Сини його, діти,

Поміркує, загадає,

Чи бити, чи пити,

Чи танцювать, то й ушкварять,

Аж земля трясеться.

Заспіває – заспівають,

Аж лихо сміється.

Горілку, мед не чаркою —

Поставцем черкає,

А ворога, заплющившись,

Катá, не минає.

Отакий-то наш отаман,

Орел сизокрилий!

І воює, і гарцює

З усієї сили —

Нема в його ні оселі,

Ні саду, ні ставу…

Степ і море; скрізь битий шлях,

Скрізь золото, слава.

Шануйтеся ж, вражі ляхи,

Скажені собаки:

Йде Залізняк Чорним шляхом,

За ним гайдамаки.

Запорожець

Оце-то так! Вчистив, нічого сказати: і до ладу, і правда. Добре, далебі, добре! Що хоче, то так і втне. Спасибі, спасибі.

Гайдамака

Я щось не второпав, що він співав про гайдамаків?

Запорожець

Який-бо ти бевзь і справді! Бачиш, ось що він співав: щоб ляхи погані, скажені собаки, каялись, бо йде Залізняк Чорним шляхом з гайдамаками, щоб ляхів, бачиш, різати…

Гайдамака

І вішати, і мордувати! Добре, єй-богу, добре! Ну, це так! Далебі, дав би карбованця, якби був не пропив учора! Шкода! Ну, нехай стара в’язне, більше м’яса буде. Поборгуй, будь ласкав, завтра оддам. Утни ще що-небудь про гайдамаків.

Кобзар

До грошей я не дуже ласий. Аби була ласка слухати, поки не охрип, співатиму; а охрипну – чарочку-другу тії ледащиці-живиці, як то кажуть, та й знову. Слухайте ж, панове громадо!

Ночували гайдамаки

В зеленій діброві,

На припоні пасли коні,

Сідлані, готові.

Ночували ляшки-панки

В будинках з жидами,

Напилися, простяглися

Та й…

Громада

Цить лишень! Здається, дзвонять. Чуєш?.. Ще раз… о!..

«Задзвонили, задзвонили!» —

Пішла луна гаєм.

«Ідіть же ви та молітесь,

А я доспіваю».

Повалили гайдамаки

Аж стогне діброва;

Не повезли, а на плечах

Чумацькі волові

Несуть вози. А за ними

Сліпий Волох знову:

«Ночували гайдамаки

В зеленій діброві».

Шкандибає, курникає,

І гич не до речі.

«Ну лиш іншу, старче Божий!» —

З возами на плечах

Кричать йому гайдамаки.

«Добре, хлопці, нате!

Отак! Отак! Добре, хлопці!

Ануте, хлоп’ята,

Ушкваримо!»

Земля гнеться,

А вони з возами

Так і ріжуть. Кобзар грає,

Додає словами:

«Ой гоп, таки так!»

Кличе Гандзю козак:

«Ходи, Гандзю, пожартую,

Ходи, Гандзю, поцілую;

Ходім, Гандзю, до попа

Богу помолиться;

Нема жита ні снопа,

Вари варениці».

Оженився, зажурився —

Нічого немає;

У ряднині ростуть діти,

А козак співає:

«І по хаті ти-ни-ни,

І по сінях ти-ни-ни,

Вари, жінко, лини,

Ти-ни-ни, ти-ни-ни!»

«Добре! Добре! Ще раз! Ще раз!» —

Кричать гайдамаки.

«Ой гоп, того дива!»

Наварили ляхи пива,

А ми будем шинкувать,

Ляшків-панків частувать.

Ляшків-панків почастуєм,

З панянками пожартуєм.

Ой гоп таки так!

Кличе панну козак:

«Панно, пташко моя!

Панно, доле моя!

Не соромся, дай рученьку,

Ходім погуляймо;

Нехай людям лихо сниться,

А ми заспіваймо.

А ми заспіваймо,

А ми посідаймо,

Панно, пташко моя,

Панно, доле моя!»

«Ще раз, ще раз!»

«Якби таки або так, або сяк,

Якби таки запорозький козак,

Якби таки молодий, молодий,

Хоч по хаті поводив, поводив.

Страх мені не хочеться

З старим дідом морочиться.

Якби таки…»

«Цу-цу, скажені! Схаменіться!

Бач, розходилися! А ти,

Стара собако, де б молиться,

Верзеш тут погань. От чорти!» —

Кричить отаман. Опинились;

Аж церков бачать. Дяк співа,

Попи з кадилами, з кропилом;

Громада – ніби нежива,

Анітелень… Поміж возами

Попи з кропилами пішли;

За ними корогви несли,

Як на Великдень над пасками.

«Молітесь, братія, молітесь! —

Так благочинний начина. —

Кругом святого Чигрина

Сторожа стане з того світу,

Не дасть святого розпинать.

А ви Україну ховайте:

Не дайте матері, не дайте

В руках у ката пропадать.

Од Конашевича і досі

Пожар не гасне, люде мруть,

Конають в тюрмах, голі, босі…

Діти нехрещені ростуть,

Козацькі діти; а дівчата!..

Землі козацької краса,

У ляха в’яне, як перш мати,

І непокритая коса

Стидом січеться; карі очі

В неволі гаснуть; розковать

Козак сестру свою не хоче,

Сам не соромиться конать

В ярмі у ляха… горе, горе!

Молітесь, діти! Страшний суд

Ляхи в Україну несуть —

І заридають чорні гори.

Згадайте праведних гетьманів:

Де їх могили? Де лежить

Останок славного Богдана?

Де Остряницина стоїть

Хоч би убогая могила?

Де Наливайкова? Нема!

Живого й мертвого спалили.

Де той Богун, де та зима?

Інгул щозиму замерзає —

Богун не встане загатить

Шляхетським трупом. Лях гуляє!

Нема Богдана червонить

І Жовті Води, й Рось зелену.

Сумує Корсунь староденний:

Нема журбу з ким поділить.

І Альта плаче: „Тяжко жити!

Я сохну, сохну… Де Тарас?

Нема, не чуть… не в батька діти!“

Не плачте, братія: за нас

І душі праведних, і сила

Архістратига Михаїла.

Не за горами кари час.

Молітесь, братія!»

Молились,

Молились щиро козаки,

Як діти, щиро; не журились,

Гадáли теє… а зробилось —

Над козаками хусточки!

Одно добро, одна слава —

Біліє хустина.

Та й ту знімуть…

А диякон:

«Нехай ворог гине!

Беріть ножі! Освятили».

Ударили в дзвони,

Реве гаєм: «Освятили!»

Аж серце холоне!

Освятили, освятили!

Гине шляхта, гине!

Розібрали, заблищали

По всій Україні.

Треті півні

Ще день Украйну катували

Ляхи скажені; ще один,

Один останній сумували

І Україна, і Чигрин.

І той минув – день Маковія,

Велике свято в Україні.

Минув – і лях, і жидовин

Горілки, крові упивались,

Кляли схизмата, розпинали,

Кляли, що нічого вже взять.

А гайдамаки мовчки ждали,

Поки поганці ляжуть спать.

Лягли, і в голови не клали,

Що вже їм завтра не вставать.

Ляхи заснули, а Іуди

Ще лічать гроші уночі,

Без світла лічать бариші,

Щоб не побачили, бач, люде.

І ті на золото лягли

І сном нечистим задрімали.

Дрімають… навіки бодай задрімали!

А тим часом місяць пливе оглядать

І небо, і зорі, і землю, і море

Та глянуть на люде, що вони мотóрять,

Щоб Богові вранці про те розказать.

Світить білолиций на всю Україну,

Світить… а чи бачить мою сиротину,

Оксану з Вільшани, мою сироту?

Де її мордують, де вона воркує?

Чи знає Ярема? Чи знає, чи чує?

Побачимо потім, а тепер не ту,

Не ту заспіваю, іншої заграю;

Лихо – не дівчата – буде танцювать.

Недолю співаю козацького краю:

Слухайте ж, щоб дітям потім розказать,

Щоб і діти знали, внукам розказали,

Як козаки шляхту тяжко покарали

За те, що не вміла в добрі панувать.

Гомоніла Україна,

Довго гомоніла,

Довго, довго кров степами

Текла-червоніла.

Текла, текла та й висохла.

Степи зеленіють;

Діди лежать, а над ними

Могили синіють.

Та що з того, що високі?

Ніхто їх не знає,

Ніхто щиро не заплаче,

Ніхто не згадає.

Тілько вітер тихесенько

Повіє над ними,

Тілько роси ранесенько

Сльозами дрібними

Їх умиють. Зійде сонце,

Осушить, пригріє;

А унуки? Їм байдуже,

Панам жито сіють.

Багато їх, а хто скаже,

Де Гонти могила,

Мученика праведного

Де похоронили?

Де Залізняк, душа щира,

Де одпочиває?

Тяжко! важко! Кат панує,

А їх не згадають.

Гомоніла Україна,

Довго гомоніла,

Довго, довго кров степами

Текла-червоніла.

І день, і ніч ґвалт, гармати;

Земля стогне, гнеться;

Сумно, страшно, а згадаєш —

Серце усміхнеться.

Місяцю мій ясний! З високого неба

Сховайся за гору, бо світу не треба;

Страшно тобі буде, хоч ти й бачив Рось,

І Альту, і Сену, і там розлилось,

Не знать за що, крові широкеє море.

А тепер що буде! Сховайся ж за гору;

Сховайся, мій друже, щоб не довелось

На старість заплакать…

Сумно, сумно серед неба

Сяє білолиций.

Понад Дніпром козак іде,

Може, з вечорниці.

Іде сумний, невеселий,

Ледве несуть ноги.

Може, дівчина не любить

За те, що убогий?

І дівчина його любить,

Хоч лата на латі.

Чорнобривий, а не згине,

То буде й багатий.

Чого ж смутний, невеселий

Іде – чуть не плаче?

Якусь тяжку недоленьку

Віщує козаче.

Чує серце, та не скаже,

Яке лихо буде.

Мине лихо… Кругом його

Мов вимерли люде.

Ані півня, ні собаки:

Тілько із-за гаю

Десь далеко сіроманці

Вовки завивають.

Байдуже! Іде Ярема,

Та не до Оксани,

Не в Вільшану на досвітки —

До ляхів поганих

У Черкаси. А там третій

Півень заспіває…

А там… а там… Йде Ярема,

На Дніпр поглядає.

«Ой Дніпре мій, Дніпре, широкий та дужий!

Багато ти, батьку, у море носив

Козацької крові; ще понесеш, друже!

Червонив ти синє, та не напоїв;

А сю ніч уп’єшся. Пекельнеє свято

По всій Україні сю ніч зареве;

Потече багато, багато-багато

Шляхетської крові. Козак оживе;

Оживуть гетьмани в золотім жупані;

Прокинеться доля; козак заспіва:

„Ні жида, ні ляха“, а в степах Украйни —

О Боже мій милий – блисне булава!»

Так думав, ідучи в латаній свитині,

Сердега Ярема з свяченим в руках.

А Дніпр мов підслухав: широкий та синій,

Підняв гори-хвилі; а в очеретах

Реве, стогне, завиває,

Лози нагинає;

Грім гогоче, а блискавка

Хмару роздирає.

Іде собі наш Ярема,

Нічого не бачить;

Одна думка усміхнеться,

А друга заплаче.

«Там Оксана, там весело

І в сірій свитині;

А тут… а тут… що ще буде?

Може, ще загину».

А тим часом із байрака

Півень – кукуріку!

«А, Черкаси!.. боже милий!

Не вкороти віку!»

Червоний бенкет

Задзвонили в усі дзвони

По всій Україні;

Закричали гайдамаки:

«Гине шляхта, гине!

Гине шляхта! Погуляєм

Та хмару нагрієм!»

Зайнялася Смілянщина,

Хмара червоніє.

А найперша Медведівка

Небо нагріває.

Горить Сміла, Смілянщина

Кров’ю підпливає:

Горить Корсунь, горить Канів,

Чигирин, Черкаси;

Чорним шляхом запалало,

І кров полилася

Аж у Волинь. По Поліссі

Гонта бенкетує,

А Залізняк в Смілянщині

Домаху гартує,

У Черкасах, де й Ярема

Пробує свячений.

«Отак, отак! Добре, діти,

Мордуйте скажених!

Добре, хлопці!» – на базарі

Залізняк гукає.

Кругом пекло; гайдамаки

По пеклу гуляють.

А Ярема – страшно глянуть —

По три, по чотири

Так і кладе. «Добре, сину,

Матері їх хиря!

Мордуй, мордуй: в Раю будеш

Або есаулом.

Гуляй, сину! нуте, діти!»

І діти майнули

По горищах, по коморах,

По льохах, усюди;

Всіх уклали, всіх забрали.

«Тепер, хлопці, буде!

Утомились, одпочиньте».

Улиці, базари

Крились трупом, плили кров’ю.

«Мало клятим кари!

Ще раз треба перемучить,

Щоб не повставали

Нехрещені, кляті душі».

На базар збирались

Гайдамаки. Йде Ярема,

Залізняк гукає:

«Чуєш, хлопче? Ходи сюди!

Не бійсь, не злякаю».

«Не боюся!» Знявши шапку,

Став, мов перед паном.

«Відкіля ти? Хто ти такий?»

«Я, пане, з Вільшани».

«З Вільшаної, де титаря

Пси замордували?»

«Де? Якого?»

«У Вільшаній;

І кажуть, що вкрали

Дочку його, коли знаєш?»

«Дочку, у Вільшаній?»

«У титаря, коли знавав».

«Оксано, Оксано!» —

Ледве вимовив Ярема

Та й упав додолу.

«Еге! ось що… Шкода хлопця,

Провітри, Миколо!»

Провітрився. «Батьку! брате!

Чом я не сторукий?

Дайте ножа, дайте силу,

Муки ляхам, муки!

Муки страшної, щеб пекло

Тряслося та мліло!»

«Добре, сину, ножі будуть

На святеє діло.

Ходім з нами у Лисянку

Ножі гартувати!»

«Ходім, ходім, отамане,

Батьку ти мій, брате,

Мій єдиний! На край світу

Полечу, достану,

З пекла вирву, отамане…

На край світу, пане…

На край світу, та не найду,

Не найду Оксани!»

«Може, й найдеш. А як тебе

Зовуть? Я не знаю».

«Яремою».

«А прізвище?»

«Прізвища немає!»

«Хіба байстрюк? Без прізвища.

Запиши, Миколо,

У реєстр. Нехай буде…

Нехай буде Голий,

Так і пиши!»

«Ні, погано!»

«Ну, хіба Бідою?»

«І це не так».

«Стривай лишень,

Пиши Галайдою».

Записали.

«Ну, Галайдо,

Поїдем гуляти.

Найдеш долю… А не найдеш…

Рушайте, хлоп’ята».

І Яремі дали коня

Зайвого з обозу.

Усміхнувся на воронім

Та й знову у сльози.

Виїхали за царину;

Палають Черкаси…

«Чи всі, діти?»

«Усі, батьку!»

«Гайда!»

Простяглася

По діброві понад Дніпром

Козацька ватага.

А за ними кобзар Волох

Переваги-ваги

Шкандибає на конику,

Козакам співає:

«Гайдамаки, гайдамаки,

Залізняк гуляє».

Поїхали… А Черкаси

Палають, палають.

Байдуже, ніхто й не гляне.

Сміються та лають

Кляту шляхту. Хто балака,

Хто кобзаря слуха.

А Залізняк попереду

Нашорошив уха;

Їде собі, люльку курить,

Нікому ні слова.

А за ним німий Ярема.

Зелена діброва,

І темний гай, і Дніпр дужий,

І високі гори,

Небо, зорі, добро, люде

І лютеє горе —

Все пропало, все! Нічого

Не знає, не бачить,

Як убитий. Тяжко йому,

Тяжко, а не плаче.

Ні, не плаче: змія люта,

Жадна випиває

Його сльози, давить душу,

Серце роздирає.

«Ой ви, сльози, дрібні сльози!

Ви змиєте горе;

Змийте його… тяжко! Нудно!

І синього моря,

І Дніпра, щоб вилить люте,

І Дніпра не стане.

Занапастить хіба душу?

Оксано, Оксано!

Де ти, де ти? Подивися,

Моя ти єдина,

Подивися на Ярему.

Де ти? Може, гине,

Може, тяжко клене долю,

Клене, умирає,

Або в пана у кайданах

У склепу конає.

Може, згадує Ярему,

Згадує Вільшану,

Кличе його: „Серце моє,

Обніми Оксану!

Обнімемось, мій соколе!

Навіки зомлієм.

Нехай ляхи знущаються, —

Не почуєм!..“ Віє,

Віє вітер з-за Лиману,

Гне тополю в полі, —

І дівчина похилиться,

Куди гне недоля.

Посумує, пожуриться,

Забуде… і, може…

У жупані сама пані;

А лях… Боже, Боже!

Карай пеклом мою душу,

Вилий муки море,

Розбий кару надо мною,

Та не таким горем

Карай серце: розірветься,

Хоч би було камень.

Доле моя! серце моє!

Оксано, Оксано!

Де ти ділася-поділась?»

І хлинули сльози;

Дрібні-дрібні полилися.

Де вони взялися!

А Залізняк гайдамакам

Каже опинитись:

«У ліс, хлопці! вже світає,

І коні пристали:

Попасемо». І тихенько

У лісі сховались.

Гупалівщина

Зайшло сонце; Україна —

Де палала, тліла,

А де шляхта, запершися,

У будинках мліла.

Скрізь по селах шибениці;

Навішано трупу —

Тілько старших, а так шляхта

Купою на купі.

На улицях, на розпуттях

Собаки, ворони

Гризуть шляхту, клюють очі;

Ніхто не боронить.

Та й нікому: осталися

Діти та собаки —

Жінки навіть з рогачами

Пішли в гайдамаки.

Отаке-то було лихо

По всій Україні!

Гірше пекла… а за віщо,

За що люде гинуть?

Того ж батька, такі ж діти —

Жити б та брататься.

Ні, не вміли, не хотіли,

Треба роз’єднаться!

Треба крові, брата крові,

Бо заздро, що в брата

Є в коморі і на дворі,

І весело в хаті!

«Уб’єм брата! Спалим хату!» —

Сказали, і сталось.

Все б, здається; ні, на кару

Сироти остались.

В сльозах росли та й виросли;

Замучені руки

Розв’язались – і кров за кров,

І муки за муки!

Болить серце, як згадаєш:

Старих слов’ян діти

Впились кров’ю. А хто винен?

Ксьондзи, єзуїти.

Мандрували гайдамаки

Лісами, ярами,

А за ними і Галайда

З дрібними сльозами.

Вже минули Воронівку,

Вербівку; в Вільшану

Приїхали. «Хіба спитать,

Спитать про Оксану?

Не спитаю, щоб не знали,

За що пропадаю».

А тим часом гайдамаки

Й Вільшану минають.

Питається у хлопчика:

«Що, титаря вбили?»

«Ба ні, дядьку; батько казав,

Що його спалили

Оті ляхи, що там лежать,

І Оксану вкрали.

А титаря на цвинтарі

Вчора поховали».

Не дослухав… «Неси, коню!»

І поводи кинув.

«Чом я вчора, поки не знав,

Вчора не загинув!

А сьогодні, коли й умру,

З домовини встану

Ляхів мучить. Серце моє!

Оксано! Оксано!

Де ти?»

Замовк, зажурився,

Поїхав ходою.

Тяжко-важко сіромасі

Боротись з нудьгою.

Догнав своїх, Боровиків

Вже хутір минають.

Корчма тліє з стодолою,

А Лейби немає.

Усміхнувся мій Ярема,

Тяжко усміхнувся.

Отут, отут позавчора

Перед жидом гнувся,

А сьогодні… Та й жаль стало,

Що лихо минуло.

Гайдамаки понад яром

З шляху повернули.

Наганяють півпаробка.

Хлопець у свитині

Полатаній, у постолах;

На плечах торбина.

«Гей, старченя! стривай лишень!»

«Я не старець, пане!

Я, як бачте, гайдамака».

«Який же поганий!»

«Відкіля ти?»

«З Керелівки».

«А Будища знаєш?

І озеро коло Будищ?»

«І озеро знаю,

Отам воно; оцим яром

Втрапите до його».

«Що, сьогодня ляхів бачив?»

«Нігде ні одного;

А вчора було багато.

Вінки не святили:

Не дали ляхи прокляті.

Зате ж їх і били

І я й батько святим ножем;

А мати нездужа,

А то й вона б».

«Добре, хлопче.

Ось на ж тобі, друже,

Цей дукачик, та не згуби».

Узяв золотого,

Подивився: «Спасибі вам!»

«Ну, хлопці, в дорогу!

Та чуєте? Без гомону.

Галайдо, за мною!

В оцім яру є озеро

Й ліс попід горою,

А в лісі скарб. Як приїдем,

То щоб кругом стали,

Скажи хлопцям. Може, льохи

Стерегти осталась

Яка погань».

Приїхали,

Стали кругом ліса;

Дивляться – нема нікого…

«Ту їх достобіса!

Які груші уродили!

Збивайте, хлоп’ята!

Швидче! швидче. Отак! отак!» —

І конфедерати

Посипалися додолу,

Груші гнилобокі.

Позбивали, упорались;

Козакам нівроку,

Найшли льохи, скарб забрали,

У ляхів кишені

Потрусили та й потягли

Карати мерзенних

У Лисянку.

Бенкет у Лисянці

Смеркалося. Із Лисянки

Кругом засвітило:

Ото Гонта з Залізняком

Люльки закурили.

Страшно, страшно закурили!

І в пеклі не вміють

Отак курить. Гнилий Тікич

Кров’ю червоніє

Шляхетською, жидівською;

А над ним палають

І хатина, і будинок;

Мов доля карає

Вельможного й неможного.

А серед базару

Стоїть Гонта з Залізняком,

Кричить: «Ляхам кари!

Кари ляхам, щоб каялись!»

І діти карають.

Стогнуть, плачуть; один просить,

Другий проклинає;

Той молиться, сповідає

Гріхи перед братом,

Уже вбитим. Не милують,

Карають, завзяті.

Як смерть люта, не вважають

На літа, на вроду

Шляхтяночки й жидівочки.

Тече кров у воду.

Ні каліка, ані старий,

Ні мала дитина

Не остались, – не вблагали

Лихої години.

Всі полягли, всі покотом;

Ні душі живої

Шляхетської й жидівської.

А пожар удвоє

Розгорівся, розпалався

До самої хмари.

А Галайда, знай, гукає:

«Кариляхам, кари!»

Мов скажений, мертвих ріже,

Мертвих віша, палить.

«Дайте ляха, дайте жида!

Мало мені, мало!

Дайте ляха, дайте крові

Наточить з поганих!

Крові море… мало моря…

Оксано! Оксано!

Де ти?» – крикне й сховається

В полум’ї, в пожарі.

А тим часом гайдамаки

Столи вздовж базару

Поставили, несуть страву,

Де що запопали,

Щоб засвітла повечерять.

«Гуляй!» – загукали.

Вечеряють, а кругом їх

Пекло червоніє.

У полум’ї, повішані

На кроквах, чорніють

Панські трупи. Горять крокви

І падають з ними.

«Пийте, діти! пийте, лийте!

З панами такими,

Може, ще раз зострінемось,

Ще раз погуляєм».

І поставець одним духом

Залізняк черкає.

«За прокляті ваші трупи,

За душі прокляті

Ще раз вип’ю! Пийте, діти!

Вип’єм, Гонто, брате!

Вип’єм, друже, погуляєм

Укупочці, в парі.

А де ж Волох? Заспівай лиш

Нам, старий кобзарю!

Не про дідів, бо незгірше

Й ми ляхів караєм;

Не про лихо, бо ми його

Не знали й не знаєм.

Веселої утни, старче,

Щоб земля ломилась, —

Про вдовицю-молодицю,

Як вона журилась».

(Кобзар грає й приспівує.)

Од села до села

Танці та музики:

Курку, яйця продала —

Маю черевики.

Од села до села

Буду танцювати:

Ні корови, ні вола —

Осталася хата.

Я оддам, я продам

Кумові хатину,

Я куплю, я зроблю

Яточку під тином;

Торгувать, шинкувать

Буду чарочками,

Танцювать та гулять,

Таки з паробками.

Ох ви, дітки мої,

Мої голуб’ята,

Не журіться, подивіться,

Як танцює мати.

Сама в найми піду,

Діток в школу оддам,

А червоним черевичкам

Таки дам, таки дам!

«Добре, добре! Ну, до танців,

До танців, кобзарю!»

Сліпий вшкварив – навприсядки

Пішли по базару.

Земля гнеться. «Нумо, Гонто!»

«Нум, брате Максиме!

Ушкваримо, мій голубе,

Поки не загинем!»

«Не дивуйтеся, дівчата,

Що я обідрався;

Бо мій батько робив гладко,

То й я в його вдався».

«Добре, брате, єй же богу!»

«Ану ти, Максиме!»

«Постривай лиш!»

«Отак чини, як я чиню:

Люби дочку абичию —

Хоч попову, хоч дякову,

Хоч хорошу мужикову».

Всі танцюють, а Галайда

Не чує, не бачить.

Сидить собі кінець стола,

Тяжко-важко плаче,

Як дитина. Чого б, бачся?

В червонім жупані,

І золото, і слава є,

Та нема Оксани;

Ні з ким долю поділити,

Ні з ким заспівати;

Один, один сиротою

Мусить пропадати.

А того, того й не знає,

Що його Оксана

По тім боці за Тікичем

В будинку з панами,

З тими самими ляхами,

Що замордували

Її батька. Недолюди,

Тепер заховались

За мурами та дивитесь,

Як жиди конають,

Брати ваші! А Оксана

В вікно поглядає

На Лисянку засвічену.

«Де то мій Ярема?» —

Сама думає. Не знає,

Що він коло неї,

У Лисянці, не в свитині, —

В червонім жупані,

Сидить один та думає:

«Де моя Оксана?

Де вона, моя голубка

Приборкана, плаче?»

Тяжко йому.

А із яру

В киреї козачій

Хтось крадеться.

«Хто ти такий?» —

Галайда питає.

«Я посланець пана Гонти.

Нехай погуляє,

Я підожду».

«Ні, не діждеш,

Жидівська собако!»

«Ховай Боже, який я жид!

Бачиш? Гайдамака!

Ось копійка… подивися…

Хіба ти не знаєш?»

«Знаю, знаю», – і свячений

З халяви виймає.

«Признавайсь, проклятий жиде,

Де моя Оксана?» —

Та й замахнувсь.

«Ховай, Боже!..

В будинку… з панами…

Вся в золоті…»

«Виручай же!

Виручай, проклятий!»

«Добре, добре… Які ж бо ви,

Яремо, завзяті!

Іду зараз і виручу:

Гроші мур ламають.

Скажу ляхам – замість Паца…»

«Добре, добре! Знаю.

Іди швидче!»

«Зараз, зараз!

Гонту забавляйте,

З півупруга, а там нехай.

Ідіть же гуляйте…

Куди везти?»

«У Лебедин!

У Лебедин – чуєш?»

«Чую, чую».

І Галайда

З Гонтою танцює.

А Залізняк бере кобзу:

«Потанцюй, кобзарю.

Я заграю».

Навприсядки

Сліпий по базару

Оддирає постолами,

Додає словами:

«На городі пастернак, пастернак;

Чи я ж тобі не козак, не козак?

Чи я ж тебе не люблю, не люблю?

Чи я ж тобі черевичків не куплю?

Куплю, куплю, чорнобрива,

Куплю, куплю того дива.

Буду, серце, ходить,

Буду, серце, любить».

«Ой гоп, гопака!

Полюбила козака,

Та рудого, та старого —

Лиха доля така.

Іди ж, доле, за журбою,

А ти, старий, за водою,

А я – так до шинку.

Вип’ю чарку, вип’ю другу,

Вип’ю третю на потуху,

П’яту, шосту, та й кінець.

Пішла баба у танець,

А за нею горобець,

Викрутасом-вихилясом…

Молодець горобець!»

Старий рудий бабу кличе,

А та йому дулі тиче:

«Оженився, сатано, —

Заробляй же на пшоно;

Треба діток годувать,

Треба діток одягать.

А я буду добувать,

А ти, старий, не гріши,

Та в запічку колиши,

Та мовчи, не диши».

«Як була я молодою преподобницею,

Повісила хвартушину над віконницею;

Хто йде – не мине,

То кивне, то моргне.

А я шовком вишиваю,

В кватирочку виглядаю:

Семени, Івани,

Надівайте жупани,

Та ходімо погуляймо,

Та сядемо заспіваймо».

«Заганяйте квочку в бочку,

А курчата в вершу

………….

………….

І… гу!

Загнув батько дугу,

Тягне мати супоню;

А ти зав’яжи, доню».

«Чи ще? чи годі?»

«Ще, ще!

Хоч погану! Самі ноги носять».

«Ой сип сирівець

Та криши опеньки:

Дід та баба,

То й до ладу, —

Обоє раденькі.

Ой сип сирівець

Та криши петрушку:

………….

………….

Ой сип сирівець

Та накриши хріну:

………….

………….

Ой сип воду, воду

Та пошукай броду, броду…»

«Годі! годі! – кричить Гонта, —

Годі, погасає.

Світла, діти!.. А де Лейба?

Ще його немає?

Найти його та повісить.

Петелька свиняча!

Гайда, діти! Погасає

Каганець козачий».

А Галайда: «Отамане!

Погуляймо, батьку!

Дивись – горить; на базарі

І видко, і гладко.

Потанцюєм. Грай, кобзарю!»

«Не хочу гуляти!

Огню, діти! дьогтю, клоччя!

Давайте гармати;

В потайники пустіть огонь!

Думають, жартую!»

Заревіли гайдамаки:

«Добре, батьку! Чуєм!»

Через греблю повалили,

Гукають, співають.

А Галайда кричить: «Батьку!

Стійте!.. пропадаю!

Постривайте, не вбивайте:

Там моя Оксана.

Годиночку, батьки мої!

Я її достану!»

«Добре, добре!.. Залізняче,

Гукни, щоб палили.

Преподобиться з ляхами…

А ти, сизокрилий,

Найдеш іншу».

Оглянувся —

Галайди немає.

Ревуть гори – і будинок

З ляхами гуляє

Коло хмари. Що осталось,

Пеклом запалало…

«Де Галайда?» – Максим кличе.

І сліду не стало…

Поки хлоп’ята танцювали,

Ярема з Лейбою прокрались

Аж у будинок, в самий льох;

Оксану вихопив чуть живу

Ярема з льоху та й полинув

У Лебедин…

Лебедин

«Я сирота з Вільшаної,

Сирота, бабусю.

Батька ляхи замучили.

А мене… боюся.

Боюсь згадать, моя сиза…

Узяли з собою.

Не розпитуй, бабусенько,

Що було зо мною.

Я молилась, я плакала,

Серце розривалось,

Сльози сохли, душа мерла..

Ох, якби я знала,

Що побачу його ще раз,

Що побачу знову, —

Вдвоє, втроє б витерпіла

За єдине слово!

Вибачай, моя голубко!

Може, я грішила,

Може, Бог за те й карає,

Що я полюбила, —

Полюбила стан високий

І карії очі, —

Полюбила, як уміла,

Як серденько хоче.

Не за себе, не за батька

Молилась в неволі, —

Ні, бабусю, а за його,

За милого, долю.

Карай, Боже! Твою правду

Я витерпіть мушу.

Страшно сказать: я думала

Занапастить душу.

Якби не він, може б… може,

І занапастила.

Тяжко було! Я думала:

„О Боже мій милий!

Він сирота, – хто без мене

Його привітає?

Хто про долю, про недолю,

Як я, розпитає?

Хто обійме, як я, його?

Хто душу покаже?

Хто сироті убогому

Добре слово скаже?“

Я так думала, бабусю,

І серце сміялось:

„Я сирота: без матері,

Без батька осталась,

І він один на всім світі,

Один мене любить;

А почує, що я вбилась,

То й себе погубить“.

Так я думала, молилась,

Ждала, виглядала:

„Нема його, не прибуде, —

Одна я осталась…“»

Та й заплакала. Черниця,

Стоя коло неї,

Зажурилась.

«Бабусенько!

Скажи мені, де я?»

«В Лебедині, моя пташко,

Не вставай: ти хвора».

«В Лебедині! Чи давно я?»

«Ба ні, позавчора».

«Позавчора?.. Стривай, стривай…

Пожар над водою…

Жид, будинок, Майданівка…

Зовуть Галайдою…»

«Галайдою Яремою

Себе називає

Той, що привіз…»

«Де він, де він?

Тепер же не знаю!..»

«Через тиждень обіцявся

Прийти за тобою».

«Через тиждень! через тиждень!

Раю мій, покою!

Бабусенько, минулася

Лихая година!

Той Галайда – мій Ярема!..

По всій Україні

Його знають. Я бачила,

Як села горіли;

Я бачила – кати-ляхи

Трусилися, мліли,

Як хто скаже про Галайду.

Знають вони, знають,

Хто такий, і відкіля він,

І кого шукає!..

Мене шукав, мене найшов,

Орел сизокрилий!

Прилітай же, мій соколе,

Мій голубе сизий!

Ох, як весело на світі,

Як весело стало!

Через тиждень, бабусенько…

Ще три дні осталось.

Ох, як довго!..

„Загрібай, мамо, жар, жар,

Буде тобі дочки жаль, жаль…“

Ох, як весело на світі!

А тобі, бабусю,

Чи весело?»

«Я тобою,

Пташко, веселюся».

«А чом же ти не співаєш?»

«Я вже одспівала…»

Задзвонили до вечерні;

Оксана осталась,

А черниця, помолившись,

В храм пошкандибала.

Через тиждень в Лебедині

У церкві співали:

Ісаія, ликуй! Вранці

Ярему вінчали;

А ввечері мій Ярема

(От хлопець звичайний!),

Щоб не сердить отамана,

Покинув Оксану:

Ляхів кінча; з Залізняком

Весілля справляє

В Уманщині, на пожарах.

Вона виглядає, —

Виглядає, чи не їде

З боярами в гості —

Перевезти із келії

В хату на помості.

Не журися, сподівайся

Та Богу молися.

А мені тепер на Умань

Треба подивитись.

Гонта в Умані

Хвалилися гайдамаки,

На Умань ідучи:

«Будем драти, пане-брате,

З китайки онучі».

Минають дні, минає літо,

А Україна, знай, горить;

По селах голі плачуть діти —

Батьків немає. Шелестить

Пожовкле листя по діброві;

Гуляють хмари; сонце спить;

Нігде не чуть людської мови;

Звір тілько виє по селу,

Гризучи трупи. Не ховали.

Вовків ляхами годували,

Аж поки снігом занесло

Огризки вовчі…

Не спинила хуртовина

Пекельної кари:

Ляхи мерзли, а козаки

Грілись на пожарі.

Встала й весна, чорну землю

Сонну розбудила,

Уквітчала її рястом,

Барвінком укрила;

І на полі жайворонок,

Соловейко в гаї

Землю, убрану весною,

Вранці зострічають…

Рай, та й годі! А для кого?

Для людей. А люде?

Не хотять на його й глянуть,

А глянуть – огудять.

Треба кров’ю домальовать,

Освітить пожаром;

Сонця мало, рясту мало,

І багато хмари.

Пекла мало!.. Люде, люде!

Коли-то з вас буде

Того добра, що маєте?

Чудні, чудні люде!

Не спинила весна крові,

Ні злості людської.

Тяжко глянуть; а згадаєм —

Так було і в Трої.

Так і буде.

Гайдамаки

Гуляють, карають;

Де проїдуть – земля горить,

Кров’ю підпливає.

Придбав Максим собі сина

На всю Україну.

Хоч не рідний син Ярема,

А щира дитина.

Максим ріже, а Ярема

Не ріже – лютує:

З ножем в руках, на пожарах

І днює й ночує.

Не милує, не минає

Нігде ні одного;

За титаря ляхам платить,

За батька святого;

За Оксану… Та й зомліє,

Згадавши Оксану.

А Залізняк: «Гуляй, сину,

Поки доля встане!

Погуляєм!»

Погуляли —

Купою на купі

Од Києва до Умані

Лягли ляхи трупом.

Як та хмара, гайдамаки

Умань обступили

Опівночі; до схід сонця

Умань затопили;

Затопили, закричали:

«Карай ляха знову!»

Покотились по базару

Кінні narodowi;

Покотились малі діти

І каліки хворі.

Ґвалт і галас. На базарі,

Як посеред моря

Кровавого, стоїть Гонта

З Максимом завзятим.

Кричать удвох: «Добре, діти!

Отак їх, проклятих!»

Аж ось ведуть гайдамаки

Ксьондза-єзуїта

І двох хлопців. «Гонто, Гонто!

Оце твої діти.

Ти нас ріжеш – заріж і їх:

Вони католики.

Чого ж ти став? Чом не ріжеш?

Поки невеликі,

Заріж і їх, бо виростуть,

То тебе заріжуть…»

«Убийте пса! А собачат

Своєю заріжу.

Клич громаду. Признавайтесь,

Що ви католики!»

«Католики… бо нас мати…»

«Боже мій великий!

Мовчіть, мовчіть! Знаю, знаю!»

Зібралась громада

«Мої діти – католики…

Щоб не було зради.

Щоб не було поговору,

Панове громадо!

Я присягав, брав свячений

Різать католика.

Сини мої, сини мої!

Чом ви не великі?

Чом ви ляха не ріжете?..»

«Будем різать, тату!»

«Не будете! не будете!

Будь прóклята мати,

Та проклята католичка,

Що вас породила!

Чом вона вас до схід сонця

Була не втопила?

Менше б гріха: ви б умерли

Не католиками;

А сьогодні, сини мої,

Горе мені з вами!

Поцілуйте мене, діти,

Бо не я вбиваю,

А присяга». Махнув ножем —

І дітей немає!

Попадали зарізані.

«Тату! – белькотали, —

Тату, тату… ми не ляхи!

Ми…» – та й замовчали.

«Поховать хіба?»

«Не треба!

Вони католики.

Сини мої, сини мої!

Чом ви не великі?

Чом ворога не різали?

Чом матір не вбили,

Ту прокляту католичку,

Що вас породила?..

Ходім, брате!»

Взяв Максима,

Пішли вздовж базару,

І обидва закричали:

«Кари ляхам, кари!»

І карали: страшно, страшно

Умань запалала.

Ні в будинку, ні в костьолі,

Нігде не осталось, —

Всі полягли. Того лиха

Не було ніколи,

Що в Умані робилося.

Базиліан школу,

Де учились Гонти діти,

Сам Гонта руйнує:

«Ти поїла моїх діток! —

Гукає, лютує. —

Ти поїла невеликих,

Добру не навчила!..

Валіть стіни!»

Гайдамаки

Стіни розвалили, —

Розвалили, об каміння

Ксьондзів розбивали,

А школярів у криниці

Живих поховали.

До самої ночі ляхів мордували;

Душі не осталось. А Гонта кричить:

«Де ви, людоїди? Де ви поховались?

З’їли моїх діток, – тяжко мені жить!

Тяжко мені плакать! ні з ким говорить!

Сини мої любі, мої чорноброві!

Де ви поховались? Крові мені, крові!

Шляхетської крові, бо хочеться пить,

Хочеться дивитись, як вона чорніє,

Хочеться напитись… Чом вітер не віє,

Ляхів не навіє?.. Тяжко мені жить!

Тяжко мені плакать! Праведнії зорі!

Сховайтесь за хмару: я вас не займав,

Я дітей зарізав!.. Горе мені, горе!

Де я прихилюся?»

Так Гонта кричав,

По Умані бігав. А серед базару,

В крові, гайдамаки ставили столи;

Де що запопали, страви нанесли

І сіли вечерять. Остатняя кара,

Остатня вечеря!

«Гуляйте, сини!

Пийте, поки п’ється, бийте, поки б’ється! —

Залізняк гукає. – Ану, навісний,

Ушквар нам що-небудь, нехай земля гнеться,

Нехай погуляють мої козаки!»

І кобзар ушкварив:

«А мій батько орандар,

Чоботар;

Моя мати пряха

Та сваха;

Брати мої, соколи,

Привели

І корову із діброви,

І намиста нанесли.

А я собі Христя

В намисті,

А на лиштві листя

Та листя,

І чоботи, і підкови.

Вийду вранці до корови,

Я корову напою,

Подою,

З паробками постою,

Постою».

«Ой гоп по вечері.

Замикайте, діти, двері,

А ти, стара, не журись

Та до мене пригорнись!»

Всі гуляють. А де ж Гонта?

Чом він не гуляє?

Чому не п’є з козаками?

Чому не співає?

Нема його; тепер йому,

Мабуть, не до неї,

Не до співи.

А хто такий

У чорній киреї

Через базар переходить?

Став; розрива купу

Ляхів мертвих: шука когось.

Нагнувся, два трупи

Невеликих взяв на плечі

І, позад базару,

Через мертвих переступа,

Криється в пожарі

За костьолом. Хто ж це такий?

Гонта, горем битий,

Несе дітей поховати,

Землею накрити,

Щоб козацьке мале тіло

Собаки не їли.

І темними улицями,

Де менше горіло,

Поніс Гонта дітей своїх,

Щоб ніхто не бачив,

Де він синів поховає

І як Гонта плаче.

Виніс в поле, геть од шляху;

Свячений виймає

І свяченим копа яму.

А Умань палає,

Світить Гонті до роботи

І на дітей світить.

Неначе сплять одягнені.

Чого ж страшні діти?

Чого Гонта ніби краде

Або скарб ховає?

Аж труситься. Із Умані

Де-де чуть – гукають

Товариші гайдамаки;

Гонта мов не чує,

Синам хату серед степу

Глибоку будує.

Та й збудував. Бере синів,

Кладе в темну хату

Й не дивиться, ніби чує:

«Ми не ляхи, тату!»

Поклав обох; із кишені

Китайку виймає;

Поцілував мертвих в очі,

Хрестить, накриває

Червоною китайкою

Голови козачі.

Розкрив, ще раз подивився…

Тяжко-важко плаче:

«Сини мої, сини мої!

На ту Україну

Дивітеся: ви за неї

Й я за неї гину.

А хто мене поховає?

На чужому полі

Хто заплаче надо мною?

Доле моя, доле!

Доле моя нещаслива!

Що ти наробила?

Нащо мені дітей дала?

Чом мене не вбила?

Нехай вони б поховали,

А то я ховаю».

Поцілував, перехрестив,

Покрив, засипає:

«Спочивайте, сини мої,

В глибокій оселі!

Сука мати не придбала

Нової постелі.

Без васильків і без рути

Спочивайте, діти,

Та благайте, просіть Бога,

Нехай на сім світі

Мене за вас покарає,

За гріх сей великий.

Просіть, сини! Я прощаю,

Що ви католики».

Зрівняв землю, покрив дерном,

Щоб ніхто не бачив.

Де полягли Гонти діти,

Голови козачі.

«Спочивайте, виглядайте,

Я швидко прибуду.

Укоротив я вам віку,

І мені те буде.

І мене вб’ють… коли б швидче!

Та хто поховає?

Гайдамаки!.. Піду ще раз,

Ще раз погуляю!..»

Пішов Гонта, похилившись;

Іде, спотикнеться.

Пожар світить; Гонта гляне,

Гляне – усміхнеться.

Страшно, страшно усміхався,

На степ оглядався.

Утер очі… Тілько мріє

В диму, та й сховався.

Епілог

Давно те минуло, як, мала дитина,

Сирота в ряднині, я колись блукав,

Без свити, без хліба по тій Україні,

Де Залізняк, Гонта з свяченим гуляв.

Давно те минуло, як тими шляхами,

Де йшли гайдамаки, малими ногами

Ходив я, та плакав, та людей шукав,

Щоб добру навчили. Я тепер згадав,

Згадав, та й жаль стало, що лихо минуло.

Молодеє лихо! Якби ти вернулось,

Проміняв би долю, що маю тепер.

Згадаю те лихо, степи ті безкраї,

І батька, і діда старого згадаю…

Дідусь ще гуляє, а батько вже вмер.

Бувало, в неділю, закривши Мінею,

По чарці з сусідом випивши тієї,

Батько діда просить, щоб той розказав

Про Коліївщину, як колись бувало,

Як Залізняк, Гонта ляхів покарав.

Столітнії очі, як зорі, сіяли.

А слово за словом сміялось, лилось:

Як ляхи конали, як Сміла горіла.

Сусіди од страху, од жалю німіли.

І мені, малому, не раз довелось

За титаря плакать. І ніхто не бачив,

Що мала дитина у куточку плаче.

Спасибі, дідусю, що ти заховав

В голові столітній ту славу козачу:

Я її онукам тепер розказав.

Вибачайте, люде добрі,

Що козацьку славу

Так навмання розказую,

Без книжної справи.

Так дід колись розказував,

Нехай здоров буде!

А я за ним. Не знав старий,

Що письменні люде

Тії речі прочитають.

Вибачай, дідусю, —

Нехай лають; а я поки

До своїх вернуся

Та доведу вже до краю,

Доведу – спочину,

Та хоч крізь сон подивлюся

На ту Україну,

Де ходили гайдамаки

З святими ножами,

На ті шляхи, що я міряв

Малими ногами.

Погуляли гайдамаки,

Добре погуляли:

Трохи не рік шляхетською

Кров’ю наповали

Україну, та й замовкли —

Ножі пощербили.

Нема Гонти; нема йому

Хреста, ні могили.

Буйні вітри розмахали

Попіл гайдамаки,

І нікому помолитись,

Нікому заплакать.

Один тілько брат назвáний

Оставсь на всім світі,

Та й той – почув, що так страшно

Пекельнії діти

Його брата замучили,

Залізняк заплакав

Вперше зроду; сльози не втер,

Умер неборака.

Нудьга його задавила

На чужому полі,

В чужу землю положила:

Така його доля!

Сумно-сумно гайдамаки

Залізную силу

Поховали; насипали

Високу могилу;

Заплакали, розійшлися,

Відкіля взялися.

Один тілько мій Ярема

На кий похилився.

Стояв довго. «Спочинь, батьку,

На чужому полі,

Бо на своїм нема місця,

Нема місця волі…

Спи, козаче, душа щира!

Хто-небудь згадає».

Пішов степом, сіромаха,

Сльози утирає.

Довго, довго оглядався,

Та й не видко стало.

Одна чорна серед степу

Могила осталась.

Посіяли гайдамаки

В Україні жито,

Та не вони його жали.

Що мусим робити?

Нема правди, не виросла;

Кривда повиває…

Розійшлися гайдамаки,

Куди який знає:

Хто додому, хто в діброву,

З ножем у халяві,

Жидів кінчать. Така й досі

Осталася слава.

А тим часом стародавню

Січ розруйновали:

Хто на Кубань, хто за Дунай,

Тілько і остались,

Що пороги серед степу.

Ревуть-завивають:

«Поховали дітей наших,

І нас розривають».

Ревуть собі й ревітимуть —

Їх люде минули;

А Україна навіки,

Навіки заснула.

З того часу в Україні

Жито зеленіє;

Не чуть плачу, ні гармати,

Тілько вітер віє,

Нагинає верби в гаї,

А тирсу на полі.

Все замовкло. Нехай мовчить:

Така Божа воля.

Тілько часом увечері

Понад Дніпром, гаєм

Ідуть старі гайдамаки,

Ідучи співають:

«А в нашого Галайди хата на помості.

Грай, море! добре, море!

Добре буде, Галайда».

[квітень – листопад 1841, С.-Петербург]

Передмова

По мові – передмова. Можна б і без неї, так ось бачте що: все, що я бачив надрюкованого, – тілько бачив, а прочитав дуже небагато, – всюди є передслово, а в мене нема. Якби я не дрюковав своїх «Гайдамаків», то воно б не треба і передмови. А коли вже пускаю в люди, то треба і з чим, щоб не сміялись на обірванців, щоб не сказали: «От який! хіба діди та батьки дурніші були, що не пускали в люди навіть граматки без предисловія». Так, далебі, так, вибачайте, треба предисловіє. Так як же його скомпоновать? щоб, знаєте, не було і кривди, щоб не було і правди, а так, як всі предисловія компонуються. Хоч убий, не вмію; треба б хвалить, так сором, а гудить не хочеться. Начнем же уже начало книги сице: весело подивиться на сліпого кобзаря, як він сидить собі з хлопцем, сліпий, під тином, і весело послухать його, як він заспіває думу про те, що давно діялось, як боролися ляхи з козаками; весело… а все-таки скажеш: «Слава Богу, що минуло», – а надто як згадаєш, що ми одної матері діти, що всі ми слав’яне. Серце болить, а розказувать треба; нехай бачать сини і внуки, що батьки їх помилялись, нехай братаються знову з своїми ворогами. Нехай житом-пшеницею, як золотом, покрита, нерозмежованою останеться навіки од моря і до моря – слав’янська земля. Про те, що діялось на Україні 1768 року, розказую так, як чув од старих людей; надрюкованого і критикованого нічого не читав, бо, здається, і нема нічого. Галайда вполовину видуманий, а смерть вільшанського титаря правдива, бо ще є люди, котрі його знали. Гонта і Залізняк, отамани того кровавого діла, може, виведені в мене не так, як вони були, – за це не ручаюсь. Дід мій, нехай здоров буде, коли зачина розказувать що-небудь таке, що не сам бачив, а чув, то спершу скаже: «Коли старі люди брешуть, то й я з ними».

Панове субскрибенти!

«Бачимо, бачимо, що одурив, та ще хоче і одбрехаться!» Отак ви вслух подумаєте, як прочитаєте мої «Гайдамаки». Панове громадо! далебі, не брешу. Ось бачите що! Я думав, і дуже хотілось мені надрюковать ваші козацькі імена рядочком гарненько; уже, було, і найшлося їх десятків зо два, зо три. Слухаю, виходить разномова: один каже – «треба», другий каже – «не треба», третій – нічого не каже. Я думав: «Що тут робить на світі?» Взяв та й проциндрив гарненько ті гроші, що треба було заплатить за аркуш надрюкованого паперу, а до вас і ну писать оцю цидулу! Все б то це нічого! Чого не трапляється на віку! Все буває, як на довгій ниві. Та ось лихо мені на безголов’я! Єсть ще і такі паничі, що соромились свою благородну фамілію (Кирпа-Гнучкошиєнковъ) і надрюковать в мужицькій книжці. Далебі, правда!

Т. Шевченко [1839–1841, С.-Петербург]

1841

«Вітер з гаєм розмовляє…»

Вітер з гаєм розмовляє

Шепче з осокою,

Пливе човен по Дунаю

Один за водою.

Пливе човен вод[и] повен,

Ніхто не спиняє;

Кому спинить – рибалоньки

На світі немає.

Поплив човен в синє море,

А воно заграло, —

Погралися гори-хвилі —

І скіпок не стало.

Недовгий шлях – як човнові

До синього моря —

Сиротині на чужину,

А там – і до горя.

Пограються добрі люди,

Як холодні хвилі;

Потім собі подивляться,

Як сирота плаче;

Потім спитай, де сирота, —

Не чув і не бачив.

[1841, С.-Петербург]

Мар’яна-черниця

Оксані К…..ко.

На пам’ять того, що давно минуло.

Вітер в гаї нагинає

Лозу і тополю,

Ламá дуба, котить полем

Перекотиполе.

Так і доля: того ламá,

Того нагинає;

Мене котить, а де спинить,

І сама не знає —

У якому краю мене заховають,

Де я прихилюся, навіки засну.

Коли нема щастя, нема таланý,

Нема кого й кинуть, ніхто не згадає,

Не скаже хоть на сміх: «Нехай спочиває;

Тілько його й долі, що рано заснув».

Чи правда, Оксано? чужа чорнобрива!

І ти не згадаєш того сироту,

Що в сірій свитині, бувало, щасливий,

Як побачить диво – твою красоту.

Кого ти без мови, без слова навчила

Очима, душею, серцем розмовлять.

З ким ти усміхалась, плакала, журилась,

Кому ти любила Петруся співать.

І ти не згадаєш. Оксано! Оксано!

А я й досі плачу, і досі журюсь,

Виливаю сльози на мою Мар’яну,

На тебе дивлюся, за тебе молюсь.

Згадай же, Оксано, чужа чорнобрива,

І сестру Мар’яну рястом укві[т]чай,

Часом на Петруся усміхнись, щаслива,

І, хоч так як жарти, колишнє згадай.

Санкт-Петербург, ноября 22 1841 року

І

У неділю на вигоні

Дівчата гуляли,

Жартували з парубками,

Деякі співали —

Про досвітки-вечірниці

Та як била мати,

Щоб з козаком не стояла.

Звичайне, дівчата…

То про своє все й співають,

Яка про що знає…

Аж ось з хлопцем старий кобзар

В село шкандибає.

В руках чоботи, на плечах

Латана торбина

У старого; а дитина!

Сердешна дитина!

Обідране; ледви-ледви

Несе ноженята…

(Достеменний син Катрусі.)

Дивляться дівчата…

«Кобзар іде! Кобзар іде!»

Та всі якомога,

Хлопців кинули, побігли

Зострічать сліпого!

«Діду, серце, голубчику,

Заграй яку-нéбудь.

Я шага дам». – «Я – черешень».

«Всього, чого треба, —

Всього дамо… Одпочинеш,

А ми потанцюєм…

Заграй же нам яку-нéбудь».

«Чую, любі, чую…

Спасибі вам, мої квіти,

За слово ласкаве.

Заграв би вам, та, бачите,

Справи нема… справи.

Учора був на базарі,

Кобза зопсувалась…

Розбилася…» «А струни є?»

«Тілько три осталось».

«Та хоч на трьох яку-небудь».

«На трьох… Ох, дівчата!

І на одній колись-то грав,

Та ба, вже не грати…

Постривайте, мої любі,

Трошки одпочину.

Сядьмо, хлопче». Посідали.

Розв’язав торбину,

Вийняв кобзу, разів зо два

Ударив по рваних.

«Що б вам заграть? Постривайте.

Черницю Мар’яну —

Чи чували?» – «Ні, не чули».

«Слухайте ж, дівчата,

Та кайтеся… Давно колись

Була собі мати,

Був і батько, та не стало;

Осталась вдовою,

Та й не молодою,

І з волами,

І з возами,

Й малою дочкою.

Росла дочка Мар’яна,

А виросла, як панна, —

Кароока

І висока,

Хоч за пана гетьмана.

Стала мати гадати

Та за пана єднати.

А Мар’яна

Не до пана

Виходила гуляти,

Не до пана старóго,

Усатого, товстóго,

А з Петрусем

В гаю, в лузі

Щовечора святого

Розмовляла,

Жартувала,

Обнімала, мліла…

А іноді усміхалась,

Плакала, німіла…

„Чого ж плачеш, моє серце?“ —

Петро запитає;

Вона гляне, усміхнеться:

„І сама не знаю…“

„Може, думаєш, покину?

Ні, моя рибчи´но,

Буду ходить, буду любить,

Поки не загину!..“

„Хіба було коли в світі,

Щиро що кохались.

Розійшлися, не взялися

Й живими остались?

Ні, не було, мій голубе.

Ти чув, що співають…

То кобзарі вигадують,

Бо, сліпі, не знають,

Бо не бачать, що є брови

Чорні, карі очі,

І високий стан козачий,

І гнучкий дівочий.

Що є коси, довгі коси,

Козацька чуприна…

Що на мову на Петрову

В глухій домовині

Усміхнуся; скажу йому:

„Орле сизокрилий,

Люблю тебе й на сім світі,

Як на тім любила“.

Отак, серце, о[б]німемось,

Отак поцілую,

Нехай вкупі закопають…

Умру… не почую.

Не почую…“ Обнялися,

Обнялись, зомліли…

Отак вони любилися!

На той світ хотіли

О[б]нявшися переступить;

Та не по-їх стало!

Щовечора схóдилися,

І мати не знала,

Де Мар’яна до півночі

І з ким розмовляє?

„Воно мале ще, дитина,

Нічого не знає“.

Угадала стара мати,

Та не все вгадала,

Знать, забула, що колись-то

Сама дівувала.

Угадала мати: Мар’яна – дитина,

Не знає, як треба на сім світі жить.

Думала – ні люди, ані домовина

З Петром не розрізнять… Уміла любить

Думала, що тілько кобзарі співають,

Бо, сліпі, не бачать карих оченят;

Що тілько лякають молодих дівчат…

Лякають, дівчата, правдою лякають!

І я вас лякаю, бо те лихо знаю,

Бодай його в світі нікому не знать —

Того, що я знаю… Минуло, дічата!

Серце не заснуло, я вас не забув.

Люблю вас і досі, як діточок мати,

Буду вам співати, поки не засну.

Тойді ж, мої любі, як мене не стане,

Згадайте про мене, про мою Мар’яну;

Я вам з того світа, любі, усміхнусь.

Усміхнуся…» – та й заплакав.

Дивились дівчата,

Не питали, чого плаче?

Та й нащо питати?

Минулося. Помагало —

Ласкаве дівоче

Щире слово… «Вибачайте…»

Утер сліпі очі:

«Вибачайте, мої любі,

Нехотя журюся.

Так от, бачите, Мар’яна

З убогим Петрусем

Щовечора розмовляла,

І мати не знала,

Дивувалась, що се таке

Мар’яну спіткало?

Чи не пристріт? Сяде шити —

Не те вишиває;

Заміс[т]ь Гриця, задумавшись,

Петруся співає.

Часом сонна розмовляє,

Подушку цілує…»

Мати спершу сміялася,

Думала – жартує,

Потім бачить, що не жарти,

Та й каже: «Мар’яно!

Треба буде старостів ждать,

Та, може, й од пана!

Ти вже виросла нівроку,

Уже й дівувала;

Я вже думаю, що, бачиш… —

Насилу сказала, —

Що вже й заміж, коли теє…»

«А за кого, мамо!?»

«Хто вподоба, тому й оддам».

Співає Мар’яна:

«Оддай мене, моя мамо,

Та не за старого,

Оддай мене, моє серце,

Та за молодого.

Нехай старий бурлакує,

Гроші заробляє,

А молодий мене любить,

Долі не шукає.

Не шукає, не блукає

Чужими степами.

Свої воли, свої вози,

А між парубками,

Як маківка меж квітками,

Цвіте, розцвітає.

Має поле, має волю,

Та долі не має.

Його щастя, його доля —

Мої чорні брови,

Довгі вії, карі очі,

Ласкавеє слово.

Оддай мене, моя мамо,

Та не за старого,

Оддай мене, моє серце,

Та за молодого».

«Дочко моя, Мар’яно,

Оддам тебе за пана,

За старшóго, багатого,

За сотника Івана».

«Умру, серце-мамо,

За сотником Іваном».

«Не вмреш, будеш панувати,

Будеш діток годовати».

«Піду в найми, піду в люди,

А за сотником не буду».

«Будеш, дочко Мар’яно,

За сотником Іваном».

Заплакала, заридала

Сердешна Мар’яна.

«За старого… багатого…

За сотника Івана…» —

Сама собі розмовляла.

А потім сказала:

«Я ще, мамо, не виросла,

Ще не дівувала.

Бо ти мене не пускала

Вранці до криниці,

Ні жита жать, ні льону брать,

Ні на вечірниці,

Де дівчата з парубками

Жартують, співають

Та про мене, чорнобриву,

Нишком розмовляють:

„Багатого дочка батька,

Шляхетського роду“.

Тяжко мені. Тяжко, мамо!

Нащо дала вроду?

Нащо брови змальовала?

Дала карі очі?

Ти все дала, тілько долі,

Долі дать не хочеш!

Нащо ж мене годувала?

Нащо доглядала?

Поки лиха я не знала,

Чом не заховала?»

Не слухала стара мати,

Лягла спочивати.

А Мар’яна за сльозами

Ледви вийшла з хати.

II

Ой гоп не пила,

На весіллі була,

До госпóди не втрапила,

До сусіда зайшла,

А в сусіда

До обіда

В льоху спати лягла.

Із льоху та в льох,

Завертали в горох,

І в коморі і на дворі

З нежонатим удвох

Пустували,

Жартували,

Зопсували горох.

Ой гоп не сама —

Напоїла кума

І привела до госпóди.

Не побачив Хома.

Хомо, в хаті

Ляжем спати.

Хоми дома нема.

Тряси ж тебе трясця, Хомо!

Я не ляжу спати дома,

А до кума

До Наума

Піду в клуню на солому.

Ануте, напилась!

Наша, наша придалась!

Червоніє хвартушина;

Роду чесного дитина.

Отак ордою йшли придани,

Співали п’яні; а Мар’яна

Крізь тин дивилася на те.

Не додивилася, упала

І тяжко-тяжко заридала.

Таке-то лихо, і за те,

Що щиро любить. Тяжко, діти,

Вік одинокому прожить,

А ще гірше, мої квіти,

Нерівню в світі полюбить.

Дивіться на мене: я виплакав очі.

Мені їх не шкода, мені їх не жаль.

Ні на що дивиться: ті очі дівочі…

Що колись… колись-то… Думи та печаль,

А більше нічого не мав я й не маю,

А з грішми такими тяжко в світі жить.

Під тином ночую, з вітром розмовляю,

Соромляться люди у хату пустить

І привітать словом старого каліку.

Укороти, Боже, молодого віку

Тому, хто не має талану любить.

Легше, мої любі, покриться землею,

Ніж бач[ить], як другий, багатий, старий,

Цілує за гроші, вінчається з нею…

«О Боже! мій Боже! Волею Своєю

Розбий моє тіло і душу розбий». —

Заридав кобзар, заплакав

Сліпими очима.

Дивувалися дівчата:

Вже смерть за плечима,

А він, сліпий, сивоусий,

Про колишнє плаче.

Не дивуйтеся, дівчата,

На старі козачі

Щирі сльози. То не роса

Вранці при дорозі

На спориші, і не ваші

Дуже дрібні сльози.

Наплакався. Струни рвані

Три перебирає.

Аж до вечора Мар’яна

У темному гаю

Проплакала; прийшов Петрусь, —

Вона розказала

Все, що чула од матері

І що сама знала, —

І не втерпіла, сказала,

Як п’яні придани

Йшли по улиці, співали.

«Мар’яно! Мар’яно!

Чом ти не убога! Чом я не багатий!

Чом у мене коней вороних нема?

Не питала б мати, де ходиш гуляти,

З ким коли стояла. Питала б сама,

Сама свого серця; дала б йому волю

Любить, кого знає. Я б тебе сховав

Далеко! далеко! щоб ніхто не знав,

Щоб ніхто не бачив, де витає доля,

Моя доля, моє щастя,

Ти, моя Мар’яно.

Чом не ти в сірій свитині,

Чом я не в жупані?»

А Мар’яна, як дитина

Без матері, плаче.

Петро стоїть коло неї,

Нічого не бачить —

Тілько сльози Мар’янині;

А сльози дівочі

І серед дня лихо роблять.

А що ж серед ночі?

«Не плач, серце, єсть у мене

І сила, і воля,

Люби мене, моє серце,

Найду свою долю,

За високими горами,

За широкими степами,

На чужому полі,

По волі-неволі

Найду свою долю!

Не в свитині, а сотником

До тебе вернуся,

Не в бур’яні – серед церкви

Обнімеш Петруся,

Обнімемось, поцілую —

Дивуйтеся, люди!

А ти стоїш, червонієш…»

«Коли то те буде?»

«Швидко, швидко, моя рибко.

Молись тілько Богу.

Іди в хату, лягай спати.

А я край дороги

Серед степу помолюся

Зорям яснооким,

Щоб без мене доглядали

Тебе, одиноку.

Серед степу одпочину».

«Хіба сю ніч кинеш?

Хіба зараз?..» «Я жартую,

Тепер Україну

Ні москалі, ні татари —

Ніхто не воює».

«А я чула, що ляхи йдуть».

«То вони жартують.

Розійдемось, моє серце,

Поки не світає.

Чого ж знову заплакала?»

«І сама не знаю».

[1841, С.-Петербург]

Утоплена

Вітер в гаї не гуляє —

Вночі спочиває;

Прокинеться – тихесенько

В осоки питає:

«Хто се, хто се по сім боці

Чеше косу? Хто се?..

Хто се, хто се по тім боці

Рве на собі коси?..

Хто се, хто се?» – тихесенько

Спитає-повіє

Та й задріма, поки неба

Край зачервоніє.

«Хто се, хто се?» – спитаєте,

Цікаві, дівчата.

Ото дочка по сім боці,

По тім боці – мати.

Давно колись те діялось

У нас на Вкраїні.

Серед села вдова жила

У новій хатині,

Білолиця, кароока

І станом висока,

У жупані; кругом пані,

І спереду, й збоку.

І молода, – нівроку їй, —

А за молодою,

А надто ще за вдовою,

Козаки ордою

Так і ходять. І за нею

Козаки ходили,

Поки вдова без сорома

Дочку породила.

Породила, та й байдуже;

Людям годувати

В чужім селі покинула:

Отака-то мати!..

Постривайте, що ще буде!

Годували люде

Малу дочку, а вдовиця

В неділю і в будень

З жонатими, з парубками

Пила та гуляла,

Поки лихо не спіткало,

Поки не та стала:

Незчулася, як минули

Літа молодії…

Лихо, лихо! Мати в’яне,

Дочка червоніє,

Виростає… Та й виросла

Ганна кароока,

Як тополя серед поля,

Гнучка та висока.

«Я Ганнусі не боюся!» —

Співає матуся;

А козаки, як хміль отой,

В’ються круг Ганнусі.

А надто той рибалонька,

Жвавий, кучерявий,

Мліє, в’яне, як зостріне

Ганнусю чорняву.

Побачила стара: мати,

Сказилася люта:

«Чи бач, погань розхристана,

Байстря необуте!

Ти вже виросла, дівуєш,

З хлопцями гуляєш…

Постривай же, ось я тобі!..

Мене зневажаєш?

Ні, голубко!»

І од злості

Зубами скрегоче.

Отака-то бува мати!..

Де ж серце жіноче?

Серце матері?.. Ох, лихо,

Лишенько, дівчата!

Мати стан гнучкий, високий,

А серце не мати.

Ізогнеться стан високий,

Брови полиняють,

І незчуєтесь; а люди

Сміючись згадають

Ваші літа молодії

Та й скажуть – ледащо!

Тяжко плакала Ганнуся

І не знала за що,

За щó мати згнущається,

Лає, проклинає,

Своє дитя без соромá

Байстрям нарікає.

Катувала, мордувала,

Та не помагало:

Як маківка на городі,

Ганна розцвітала;

Як калина при долині

Вранці під росою,

Так Ганнуся червоніла,

Милася сльозою.

«Заворожена!.. Стривай же! —

Шепче люта мати. —

Треба трути роздобути,

Треба йти шукати

Стару відьму!»

Найшла відьму.

І трути достала,

І трутою до схід сонця

Дочку напувала.

Не помогло… Кляне мати

Той час і годину,

Коли на світ породила

Нелюбу дитину.

«Душно мені; ходім, дочко,

До ставка купатись».

«Ходім, мамо».

На березі

Ганна роздяглася,

Роздяглася, розкинулась

На білій сорочці;

Рибалонька кучерявий

Мліє на тім боці…

І я колись… Та цур йому!

Сором – не згадаю.

Як дитина, калиною

Себе забавляє,

Гне стан гнучкий, розгинає,

На сонечку гріє.

Мати дивиться на неї,

Од злості німіє;

То жовтіє, то синіє;

Розхристана, боса,

З роту піна; мов скажена,

Рве на собі коси.

Кинулася до Ганнусі

І в коси впилася.

«Мамо! мамо! що ти робиш?»

Хвиля роздалася,

Закипіла, застогнала —

І обох покрила.

Рибалонька кучерявий

З усієї сили

Кинувсь в воду; пливе, синю

Хвилю роздирає,

Пливе, пливе… от-от доплив!

Пірнув, виринає —

І утоплену Ганнусю

На берег виносить,

Із рук матері закляклих

Вириває коси.

«Серце моє! доле моя!

Розкрий карі очі!

Подивися, усміхнися!

Не хочеш!.. не хочеш!..»

Плаче, пада коло неї,

Розкрива, цілує

Мертві очі. «Подивися!..

Не чує, не чує!»

Лежить собі на пісочку,

Білі рученята

Розкидала; а за нею

Стара люта мати:

Очі вивело із лоба

Од страшної муки;

Втеребила в пісок жовтий

Старі сині руки.

Довго плакав рибалонька:

«Нема в мене роду,

Нема долі на сім світі —

Ходім жити в воду!»

Підняв її, поціловав…

Хвиля застогнала,

Розкрилася, закрилася —

І сліду не стало…

З того часу ставок чистий

Заріс осокою;

Не купаються дівчата,

Обходять горою;

Як угледять, то хрестяться

І зовуть заклятим…

Сумно-сумно кругом його…

А вночі, дівчата,

Випливає з води мати,

Сяде по тім боці;

Страшна, синя, розхристана

І в мокрій сорочці,

Мовчки дивиться на сей бік,

Рве на собі коси…

А тим часом синя хвиля

Ганнусю виносить.

Голісінька, стрепенеться,

Сяде на пісочку…

І рибалка випливає,

Несе на сорочку

Баговиння зеленого;

Поцілує в очі, —

Та і в воду: соромиться

На гнучкий дівочий,

На стан голий подивиться…

І ніхто не знає

Того дива, що твориться

Серед ночі в гаї.

Тілько вітер з осокою

Шепче: «Хто се, хто се

Сидить сумно над водою,

Чеше довгі коси?»

С.-Петербург, Декабря 8 1841 року

1842

Слепая

(Поэма)

«Кого, рыдая, призову я

Делить тоску, печаль мою?

В чужом краю кому, тоскуя,

Родную песню пропою?

Угасну, бедный, я в неволе…

Тоску мою, печаль мою

О прежней воле, прежней доле

Немым стенам передаю.

О если б стон моей печали

И звук заржавленных цепей,

Святые ветры, вы домчали

На лоно родины моей

И в мирной куще повторили,

Где мой отец и мать моя

Меня лелеяли, любили!

А братья? Грешная семья!

Иноплеменникам за злато

От стад, елея и вина

Родного продали вы брата,

Как на заклание овна.

О Боже, Боже Иудеи,

Благий Творителю земли,

Не наказуй родных злодеев,

А мне смирение пошли!»

Такую песню тихо пела,

Сердечной грусти предана,

Слепая нищая; она

У барского двора сидела

У незатворенных ворот.

Но из ворот никто не йдет,

Никто не едет, опустели

Хоромы барские давно,

Широкий двор порос травою,

Село забвенью предано,

С патриархальной простотою

С отцовской славою святою —

Забыто все. Село молчит;

Никто села не посетит,

Не оживит его молвою.

Как у кладбища, у ворот

Сидит скорбящая слепая

И псальму грустную поет.

Она поет, а молодая

Дочь несчастливицы моей

Головкой смуглою прильнула

К коленам матери своей;

Тоски не ведая, заснула

Сном непорочной простоты.

В одежде грубой нищеты

Она прекрасна; полдень ясный

Моей Украины прекрасной

Позолотил, любя, лелея,

Свое прекрасное дитя.

Ужели тщетно пролетят

Дни упоения над нею

И светлой радостью своею

Ея тоски не усладят?

Она прекрасна, мать – калека,

Кто будет ей руководить?

Придет пора, пора любить,

И злое сердце человека

Ея любви не пощадит.

………….

……невинным сном

Оксана спит, а мать слепая,

Уныло-тихо напевая,

И каждый шорох сторожит.

И если ветер, пролетая,

Упавший лист пошевелит,

Она немеет, и дрожит,

И робко к сердцу прижимает

Свое единое дитя,

Свою единую отраду,

Незрящей памятью следя

Давно минувших дней усладу

Печальной юности своей.

Она изведала людей…

И у забытой сей ограды

Они ее не пощадят;

Они готовы растерзать

Ея дряхлеющие руки…

Для их невнятен стон разлуки,

Чужда им матери любовь,

Они твердят – закон таков:

«Не должно в прахе пресмыкаться

И подаянием питаться

Прекрасной юной сироте;

И мы ее оденем златом.

Внесем в высокие палаты

И поклонимся красоте,

Раскроем мир иных видений,

Иных страстей высокий мир.

Потом… потом…» И ваш кумир,

Богиня ваших поклонений,

От фимиама упилась

И закоптела от курений;

А ваша мудрость отреклась

От обещанья; горстью злата,

Великодушно бросив ей,

Затмили блеск ея очей.

И вот она в грязи разврата,

Во славу дряхлых ваших дней,

Перед толпою черни пьяной

Пьет кубок. .

И запивает сердца раны.

Не вы виновны, но она!

Вы дали все, что должно было

Наложнице презренной дать.

А сон девичий обновили

А возвратили ль благодать

Ея невинных помышлений?

Ея невинную любовь,

И радость тихих упоений,

И целомудренную кровь

Вы обновили ль? Не могли!

Но, чада грешные земли!

Вы дали ль ей восторг объятий

Родного, милого дитяти,

Кому бы, бедная, она

Себя в сей мир переливала

И тайну жизни открывала,

Сердечной грусти предана?

Развратной, бедной вашей кровью

Вы не могли ей повторить

Восторги девственной любови;

Ее пустили вы влачить

Остаток дней в мирской пустыне;

И о родном, едином сыне

Ей не придется получить

Отрадной весточки сдалека.

Чужие дети напоят

Ее в предсмертный час жестокий,

И одинокий гроб с упреком

Чужие дети понесут.

Но если ей судьба судила,

Чтобы родимая рука

Очи уснувшие закрыла,

Тесна ея тогда могила,

Постеля вечная жестка!

Ея малютка за позором

Безмолвно по миру пойдет,

И в светлый праздник у забора

Яичко красное возьмет,

И со слезами и укором

Свою родную помянет.

Осенний полдень, полдень ясный

Родимой, милой той земли,

Мои где годы расцвели,

Где так напрасно, так несчастно

В недоле бедной протекли, —

Осенний полдень, полдень ясный,

Как друга юности, любя,

Чужими звуками тебя

Позволь приветствовать, прекрасный!

Ты тот же тихий, так же милый,

Не знаешь времени, – а я…

Не то я стал, что прежде было,

И путь унылый бытия,

И ноша тяжкая моя

Меня ужасно изменили.

Я тайну жизни разгадал,

Раскрыл я сердце человека,

И не страдаю, как страдал,

И не люблю я: я калека!

Я трепет сердца навсегда

Оледенил в снегах чужбины,

И только звуки Украины

Его тревожат иногда.

Как эхо памяти невинной,

В их узнаю мою весну,

Мои унылые досуги,

И в их [я] таю, в их тону.

И сердца тяжкие недуги,

Как благодатною росой,

Врачую ими, и молюся,

И непритворною слезой

С моей Украиной делюся.

Но глухо все в родном [к] раю!

Я тщетно голос подаю,

Мне эха нету из дубровы

Моей козачки чернобровой.

Там все уснуло! Пустота

Растлила сердце человека,

И я на смех покинут веком —

Я – одинокий сирота!

Осенний полдень, догорая,

Поля нагие освещал,

И лист увядший, упадая,

Уныло грустное шептал

О здешней жизни человеку.

Такой порой моя калека,

Слепая нищая моя,

И дочь-красавица ея —

Она спала, а мать сидела

И тихо, грустно тихо пела,

Как пел Иосиф про свой род,

Сидя в египетской темнице.

А в поднебесьи вереницей

С дубров украинской земли

На юг летели журавли.

Чему ж бы ей, как вольной птице,

Туда, где лучше, не лететь

И веселее не запеть?

Какая тайна приковала

К жилищу мрачной тишины?

Своей сердечной глубины

Она еще не открывала

Ни даже дочери своей;

Она лишь пела и грустила,

Но звуки дочерних речей

В ней радость тихую будили,

Быть может, прежних светлых дней.

Или ограда и тополи,

Что грустно шепчут меж собою,

Свидетели минувшей доли,

Или дубовый пень сухой,

Плющом увянувшим повитый,

Как будто временем забытый,

Ея свидетель? Все молчит!

Она поет, она грустит

И в глубине души рыдает,

Как будто память отпевает

О днях минувших, молодых,

О прошлых радостях святых.

И эти звуки выходили

Из сердца бедного ея,

И в этих звуках много было

Ея земного бытия.

И в сотый раз она кончала

Псалом невольничий глухой,

Поникла смуглой головой,

Вздохнула тяжко и сказала:

«Ах песня, песня, песня горя,

Ты неразлучная моя,

В моем житейском бурном море

Одна ты тихая струя!

Тебя, и день и ночь рыдая,

Я всякий час пою, пою

И в край далекий посылаю

Тебя, унылую мою!

Но ветер буйный, легкокрылый,

Что прежде весело летал,

Теперь так тихо, так уныло,

Как будто друга потерял,

Как будто люди научили,

Чтобы не слушал он меня

И не домчал он в край далекий

Тебя, унылая моя!

Не видя вас, не зная дня

В моей печали одинокой,

Чем оскорбить я вас могла?

Что я вам сделала? Любила,

За ваши грешные дела

Творца Небесного молила,

Молила, плакала… А вы

В моей тоске, в моей печали,

Как кровожаждущие львы,

Упреком сердце растерзали,

Растлили ядом мою кровь,

И за молитвы, за любовь

Мое дитя, мое родное,

Тяжелым словом понесли,

И непотребницей слепою

Меня со смехом нарекли!

Я вам простила, я забыла,

Я вашей славы не взяла,

Я подаянием кормила

Мое дитя!» – И залилась

Слезами, горькими слезами.

Она рыдает, а Оксана

Раскрыла черные глаза:

Скорбящей матери слеза

Прервала сон отроковицы;

С улыбкой черные ресницы

Она закрыла. «Какой сон

Смешной и глупый, и как живо…»

И раскраснелася стыдливо,

Сама не зная отчего.

«Как холодно, а ты все плачешь!

Уж скоро вечер; для чего

Ты мне печали не расскажешь?

И я бы плакала с тобою,

А то…» – И хлынули рекою

Слезы невинной красоты.

«И ты заплакала… Прости,

Что о моих сердечных ранах

Я не беседую с тобой,

Я скоро плакать перестану,

Моею тяжкою слезой

Я не прерву твой сон прекрасный,

И о судьбе моей несчастной

Узнаешь ты не от меня.

Тебе расскажут злые люди,

Они тебя не пощадят,

И много, много горя будет.

А горе даром не пройдет.

Озлобит сердце пустотою,

Оно возьмет любовь с собою

И все найлучшее возьмет.

Не плачь, Оксано!» И, рыдая,

Она Оксану утешает:

«Не плачь, дитя мое, усни!

Ты рано плакать начинаешь;

Придет пора твоей весны,

И тайну слез моих узнаешь;

Свои прольешь, прольешь одна,

Одна бездомной сиротою,

И будет то моя вина,

Что не разделишь…» – «А с тобою?

Разве тебя я не люблю!

Ах, мне с тобой и горе любо,

Я все с тобою разделю.

Не понесу я чужим людям

Мою сердечную слезу, —

К тебе на грудь я принесу.

Только не плачь! Делись со мною

Своею тяжкою тоскою.

Не плачь одна, откройся мне,

И будет легче. Ах, послушай

О том, что видела во сне, —

Я расскажу тебе.

Чаще, гуще

Как будто лес, а мы вдвоем

Так наобум себе идем.

Потом темно, потом светло,

Потом гляжу – тебя не стало;

Я – ну бежать, кричать, устала,

Села и плачу. Вдруг село;

Большая улица, большая,

И я по улице иду.

Мне грустно так, тоска такая,

Я спотыкаюсь, упаду;

Мне тяжело, мне давит грудь,

А люди смотрят и смеются.

Мне больно стало, а взглянуть

Я будто на людей боюся.

Потом отáман мне кричит:

„Вот я тебя!“ Я испугалась,

И ну бежать… Бегу… упала.

А сын отáмана стоит

Как будто, грустный, над водою

И тихо машет мне рукою.

Вот я к нему и подошла,

А он схватил меня руками.

„Зачем в лесу ты не жила?

Зачем ты в поле не росла? —

Такими он сказал словами. —

И мне нельзя тебя любить,

Нельзя с тобою мне венчаться:

Над нами будут все смеяться;

А без тебя мне скучно жить.

Я утоплюся“, – он сказал

И так меня поцеловал!

Не так, как ты… И я проснулась.

Не правда ли, мудреный сон?

Должно быть, худо значит он.

Или не худо – ты не знаешь?

Мне страх как хочется узнать.

О чем же снова ты вздыхаешь?

Или боишься рассказать,

Что значит сон? Ах, расскажи!

Ну, что же делать? Если худо —

Мы в лес уйдем и будем жить

С тобой вдвоем, и будет любо

С тобою вместе мне грустить.

Ну, что ж? Расскажешь?» – «Да, – сказала,

Вздохнув, слепая, – рассказать

Тебе должна я. Я устала,

Устала горе выливать

Неразделенными слезами.

Тебе уже пятнадцать лет.

Твой сон зловещий, сон ужасный.

Ты встретишь горестный привет

Своей весне, своей несчастной!

Не вспоминай меня, прости —

И на просторе, и на воле

С унылым ветром погрусти,

Как я грустила, тосковала,

Мою вседневную печаль

Как я лишь ветру поверяла;

Но и ему меня не жаль;

Он даже слез сушить не хочет,

А их так много сердце точит.

Оксано, выслушай меня

И помолись душой незлобной

Пречистой деве в час прескорбный

И за его, и за меня.

Неправдой люди все живут,

Ты их не слушай! Сказкой злою

Они мой жребий понесут

И посмеются над тобою.

И ты не будешь правды знать;

На суд ты будешь призывать

Свою родную, – а ты знаешь,

Что слезы горько проливать,

Коли вины своей не знаешь.

Узнай же все: всю жизнь мою

Я расскажу, не потаю,

С ея весельями и мукой,

Да будет для тебя наукой!

Своих родных не знала я,

В чужой семье я вырастала,

Чужая добрая семья

Меня любила. Я слыхала,

Когда я стала вырастать,

Что мать родная, умирая,

Просила их не покидать

Меня, малютку, покидая.

Но кто она, ее как звали, —

Потом узнать я не могла.

И я росла себе, росла;

Меня сироткой называли,

Потом красавицей слыла;

Меня любили и ласкали,

И даже сватали! Но я…

Ах, знать, моя такая доля!

Перед людьми гордилась я

Своей красою. Свою волю,

Девичью волю, берегла.

Как тяжко люди отплатили!

Недолго косу я плела —

Ее накрыли. Вот как было.

Весною умер дидыч старый,

А летом дидыч молодой

В село приехал. Злые чары

Он из Московщины с собой

Привез, красавец, для меня;

И я веселье разлюбила,

И Маковеевого дня

Я не забуду до могилы.

Как ясно солнышко светило,

Как закатилося… и ночь!..

Мое дитя! моя ты дочь!

Не обвиняй меня, несчастной,

Я стыд и горе понесла!

И Маковеев день ужасный,

И день рожденья прокляла.

Мы были в поле, жито жали;

Окончив жатву, шли домой;

Подруги пели и плясали,

А я с распущенной косой,

В венке из жита и пшеницы

Вела перед, была царица.

Нас встретил дидыч молодой.

Никто так мной не любовался.

Я трепетала, тихо шла,

А он смотрел и улыбался.

О как я счастлива была!

Какою сладкою мечтою

Забилось сердце у меня…

На третий день… О мой покою!

Зачем покинул ты меня?

На третий день… и я в палатах

Была, как пани на пиру.

Недолго я была богата.

Зимою рано поутру

Проснулась я, – все пусто было,

И сердце холодом заныло.

А слуги… Бог им судия!

С насмешкой выгнали меня

И двери заперли за мною.

Я села здесь, под этим пнем.

И долго плакала… Потом

Едва протоптанной тропою

В село забытое пошла

И долю горшую нашла:

Меня и в хату не пустили.

Все посмеялись надо мной

И хусткой черною простой

Косу шелковую накрыли.

И я, рыдая, из села

Иной дорогою пошла

В село чужое. Ах, Оксано!

И в шитом шелковом жупане,

И в серой свыти люди злы!

Я из села в село ходила.

А горе шло передо мной.

Я горько плакала, молилась,

И все смеялись надо мной.

Покрыткой, дурой называли.

И даже нищие чуждались.

Во всей Украине родной

Мне места не было одной.

В лесу дремучем, в чистом поле

Я не боялась ночевать:

Там без свидетелей, на воле

Могла свободно петь, рыдать.

А песня горе облегчает,

Хоть и унылая она.

Спасибо, нищая одна,

Такая же, как я, слепая,

Меня учила песню петь;

И я пою ее, рыдая,

И до могилы буду петь.

Дитя мое! Моя Оксано!

Я скоро плакать перестану,

Запомни песню ты мою

И пой ее, как я пою,

Она умалит сердца рану.

Пришла и красная весна.

Запели пташки, все проснулось,

Все засмеялось – я одна

Святой весне не улыбнулась…

Она мне слезы принесла.

Занемогла я на дороге.

Кой-как до хутора дошла…

И ты на хуторе убогом

Узрела милый Божий свет.

О, сколько радостей у Бога

Для наших слез, для наших бед!

Твой первый звук… Ах нет, не стану…

Нет… Поцелуй меня, Оксано!

Я не умею рассказать

Про ту святую благодать,

Что только матери избранной

Душою можно понимать —

То выше счастия людского.

И как несчастлива, убога

Жена бесплодная… С тобою

Мне снова счастье возвратилось,

Я любовалася весной,

Цветы я снова полюбила,

Цветы я снова берегла.

С восходом солнца я вставала.

Ты на груди моей спала.

Никем невидима, бывало,

Прокрадусь в лес, найду цветок

И сяду у цветка с тобою.

Ты тихо спишь, а он цветет,

И я гордилася тобою

Пред распускавшимся цветком.

Бывало, я сорву тайком

Листочек розовый, румяный

И тихо-тихо положу

Тебе на щечку… погляжу

И оболью тебя слезами.

Была ты розовей цветка

И утренней зари румяней:

Так мне Господь добро творил

В тебе и розовых листках.

Но… как тебя ни забавляла,

Какие песни не певала,

Как ни играла я с тобой,

А злая доля шла за мной.

Я не могла тобой гордиться:

Мне было не с кем поделиться

Твоею детскою красой.

Ты слово „мамо“ лепетала,

Но слова лучшего не знала,

Как и теперь не знаешь ты.

Я не могла с тобой итти

Через село; я не стыдилась —

Пусть люди смотрят, как хотят!

Я стыд любовью заменила.

Тебе боялась показать,

Как дети меж собой играют,

Боялась видеть, как дитя

Отца усталого ласкает.

Так время шло; ты вырастала,

И любо было мне смотреть,

Когда ходить ты начинала.

Но горе горькое терпеть

Судил господь мне до могилы

За юность грешную мою.

Свет гаснуть стал… О Боже милый!

Я над могилою стою.

Пошли мне мудростью Своею

Взглянуть на милый Божий свет,

Проститься с грешною землею,

Хотя на место посмотреть,

Где я усну, усну навеки!

…………..

И я ослепла. Слезы-реки,

Молитвы теплые – ничто,

Ничто Творца не умолило,

И все, что душу веселило,

Как будто в гробе заперто.

Потом что было, я не знаю,

Смеялись люди или нет.

Мои беды воспоминая,

Мне только жаль, что Божий свет

Не скрылся в юности беспечной;

Тогда б не знала ничего:

Ни сладкой доли скоротечной,

Ни даже сердца своего.

Теперь к печали бесконечной

Пристала горшая печаль.

Ты хороша собой, Оксано,

Я это знаю, и мне жаль —

Твой сон недобрый очень рано

Тебе приснился».

Оксана

Разве он

Какое зло нам предвещает?

Слепая

Он для меня всех бед страшнее,

А для тебя еще ужасней.

И ты погибнешь от людей,

Как я погибла. Ты не знаешь,

Что скоро встретишь между ими

Змию, ужасную змию!

И ты пойдешь за нею следом,

Покинешь голову мою,

Как я покинула, забыла

Меня вскормившую семью.

Оксана

Ведь ты не знала, что так будет,

Что насмеются злые люди,

Что он недобрый человек,

Что он покинет. Мамо, мамо!

Ты говорила все такое,

Что страшно стало. Где же он,

Мой злой отец? Ты говорила,

Что здесь увижу я его.

И сколько лет уже с тобою

Сижу я здесь – его все нет.

Он не приедет, он покинул,

Тебя он, видно, не любил.

Зачем же ты его любила?

Уйдем из этого села —

Мне страшно стало…

Слепая

Ах, Оксано!

Куда уйдем мы от людей?

Где твою молодость укрою?

А он приедет, и тогда,

Тогда спокойно я умру.

Слепая грустно замолчала.

Оксана с детскою тоской

К ней на колени тихо клала

Головку смуглую свою.

«Усни, Оксано! – говорила. —

Я тихо песенку спою,

Спою любимую твою,

Как братья брата продавали

В чужую, дальну[ю] страну».

И отходящую ко сну,

Лелея, нежно целовала,

Читая тихо сей псалом:

«Храни тебя, Святая Дева,

От злых напастей, бурь земных!

Да будет сон твой сладок, тих,

Как непорочные напевы

Небесных ангелов святых!

Да не дерзает искуситель

В сердечну храмину войти,

И по терновому пути

Да волит ангел-охранитель

На лоно Рая привести.

Храни тебя, Святая Дева,

От злых напастей, вражьих ков,

Свой найбожественный покров

Пошли тебе, Святая Дева,

Мое дитя, моя любовь!»

Наутро юная Оксана,

Как утро осени в тумане,

Скорбя невинною душой,

У ног страдалицы слепой

Уныла, бледная сидела.

Слепая ту же песню пела,

И тот же в сердце непокой!

Не скоро дни текут над ними,

Не ясно солнышко горит.

Пришла весна, и двор пустынный

Вдруг оживился, все кипит

Веселой жизнью, как бывало.

Приехал дидыч на покой,

Чету страдалиц разлучили:

Оксана в доме заперта,

А одинокую слепую

Одеть велели и прогнать

С наказом строгим не шататься

Вокруг господского двора.

И рада, бедная, была,

Что так сбылося, как мечтала.

«Теперь, – так думала слепая, —

Теперь Оксаночка моя

Укрылася от непогоды,

Будет счастливою…» И шла

С любимой песней из села,

Из обновленного села,

Моля Небесную Царицу,

Да благо дщерино хранит.

…………

Оксана грустная сидит

В роскошно убранной светлице,

Одета бархатом, парчой,

И не любуется собой

Перед большими зеркалами.

Проходят месяцы за днями.

Как панне, все готово ей,

И ходит сторож у дверей.

Сам дидыч сласти ей приносит,

Дарит алмазом, жемчугом

И на коленях ее просит

Не звать ни паном, ни отцом.

…………

Зачем все это?! И рыдала…

Запел весною соловей,

Запел не так, как он, бывало,

Поет пред утренней зарей,

Когда малюточка Оксана,

Пока покоилось село,

Шалашик делает с бурьяну,

Чтоб маму солнце не пекло,

Когда ходила умываться

Она в долину, и потом

Барвинком, рутой наряжаться.

И ненароком повстречаться

С черночупринным козаком.

Печальный вечер ночь сменила

Еще печальней. Тяжко ей,

Она сидела и грустила

О прошлой бедности своей.

И слышит песню за оградой,

Знакомый голос ей поет

Печально, тихо:

«Текла речка в чистом поле,

Орлы воду пили;

Росла дочка у матери,

Козаки любили.

Все любили, все ходили

И все сватать стали,

И одного между ими

Козака не стало.

Куда скрылся, дивилися,

И никто не знает.

Поселился в темной хатке

За тихим Дунаем».

Оксана молча трепетала,

Ей каждый звук рождал мечту.

«Он не забыл, – она шептала, —

Он не покинет сироту…»

За каждым звуком вылетает

Из сердца черная тоска,

Она себя воображает

Уже в объятьях козака.

Уже за садом, за оградой,

Уже на поле… воля… рай…

……………

«Держи, держи! Лови, стреляй!» —

Раздался хриплый голос пана,

И выстрел поле огласил.

«Убили!! – вскрикнула Оксана, —

Убили!! Он меня любил.

Любил!!» И замертво упала.

То был не сон. То пел козак,

Удалый, вольный гайдамак.

Оксана долго дожидала

Любимца сердца своего

И не дождалася его.

Отрадный звук не повторился,

Надежды вновь не прошептал,

Он только снился, часто снился,

И юный разум разрушал

Мечтой бесплодною.

«Птицы вольные, сестрицы,

Полетите в край далекий,

Где мой милый, кароокий,

Где родная край дороги!

Болят руки, болят [ноги],

А я долю проклинаю,

С поля воли дожидаю!»

Так пела бедная Оксана

Зимой в светлице у окна.

Неволя стерла цвет румяный,

Слезою смылась белизна.

«Быть может, здесь, – она шептала,

Зимой проснулась мать моя.

А я… Дитя ее… а я…»

И, содрогаясь, замолчала.

Темнело поле. Из тумана

Луна кровавая взошла.

Взглянула с трепетом Оксана

И быстро молча отошла

От неприветного окна,

Страшась кровавого светила.

…………..

Завыли псы, рога трубили,

И шум, и хохот у ворот —

Охота с поля возвратилась,

И пан к страдалице идет

Бесстыдно пьяный…

…………..

Слепая, бедная, не знала

Недоли дочери своей,

С чужим вожатым спотыкалась

Меж неприязненных людей.

Ходила в Киев и Почаев

Святых угодников молить

И душу страстную, рыдая,

Молитвой думала смирить.

И возвратилася зимою

В село страдания тайком.

Сердце недобрым чем-то ныло.

Вещало тайным языком

Весть злополучия и горя.

Со страхом в сердце и тоскою

Тихонько крадется она

Давно изведанной тропою.

Кругом, как в гробе, тишина;

Печально бледная луна

С глубокой вышины сияла

И белый саван озаряла

На мертвой грешнице земле.

И вдруг открылася вдали

Картина страшная пожара.

Слепая, бедная, идет,

Не видя наших зол и кары,

И очутилась у ворот,

Весною кинутых. О Боже!

Что она слышит? Треск, и гром,

И визг, и крик, и гул протяжный,

И жаром хлынуло в лицо.

Она трепещет. Недалеко

Вдруг слышит голос… Боже мой!

Чей это голос ты узнала?

Узнала… страшно… то Оксана!

На месте том, где столько лет

Они вдвоем, грустя, сидели,

Она, несчастная, сидит;

Едва одетая, худая,

И на руках, как бы дитя,

Широкий нож в крови качает.

И страшно шепчет:

«Молчи, дитя мое, молчи,

Пока спекутся калачи,

Будем медом запивать,

Будем пана поминать».

(Поет.)

«А у пана два жупана,

А третяя свыта,

За то пана

Утром рано

В дуброве убито.

А убили гайдамаки,

Жупаны делили:

Тому жупан, тому жупан,

А третьему свыта,

И остался без свыты пан,

В сне[г] белый зарытый.

Ай да й гайдамаки!»

Слепая

Оксано! Где ты?

Оксана

Ах, молчи!

Дай убаюкать мне сынка!

(Поет.)

«Баю-баю, дитя мое,

В дремучем лесу,

А я тебе с поля волю,

Долю принесу.

Баю-баю, дитя мое,

Во сыром бору,

А я пойду погуляю,

Ягод наберу.

Баю-баю, дитя мое,

Край битой дороги,

Переломят люди руки

И белые ноги.

Баю-баю, дитя мое,

У гробу дубовом,

Полиняют кари очи

И черные брови.

Усни, дитя, усни, дитя,

Усни ты навеки.

А я одна на базар пойду.

У жида крови наточу

И тебя полечу».

А… уснул! Теперь возьми.

У! какой черный… посмотри!

Слепая

Оксано! Где ты? Что с тобою?

Оксана

(быстро подходит к ней)

А ты где ходишь? Посмотри,

Какой веселый пир у пана!

Да пан не будет пировать —

Я уложила его спать.

Тебя одной недоставало.

Я подожгла, пойдем плясать.

(Поет и медленно пляшет.)

«Гой, гой, не беда!

Слезы тоже вода,

Слезы гасят печаль,

А печали мне жаль,

Жаль мне грусти моей,

Жаль подруги моей,

Моей черной тоски…»

Моей… моей… Ах нет, не то…

Теперь так весело, светло,

А я как будто на поклонах.

(Поет и пляшет.)

«Посеяла лебеду на беду,

А долина калиною поросла,

А у меня, красавицы,

Змии-серьги в ушах.

Через плечи висят,

И шипят, и шипят.

Козак верно любил,

Козак серьги дарил.

Мать в могиле спала,

А я, знай себе, шла.

Шла дорогой большой;

А за мной, все за мной

По четыре, по три

Косари, косари

Бурьян косят, поют…»

Слепая

Оксано бедная, молися,

Молися Богу, ты поешь

Все песни страшные такие!

Оксана

А ты смеяться, мамо, хочешь?

Э, полно, мамо, столько лет

Ты хохотала, я смеялась —

Поплакать можно одну ночь.

Слепая

Дитя мое, моя ты дочь!

Опомнись, грех тебе, Оксано,

Ты насмеялася.

Оксана

Кто? Я?

Не насмеялася! Смотри,

Смотри, как падают стропила.

Гу!.. гу!.. гу!.. Ха-ха-ха-ха!

Пойдем плясать, его уж нет,

Он не разлучит нас с тобою.

(Поет и пляшет.)

«По дороге осока,

А в болоте груши,

Полюбила козака,

Запродала душу.

А козак

Так и сяк,

Не любил,

Задушил,

В сыру землю зарыл.

В темной хате сырой

Спать ложилась со мной

Ведьма черная.

И смеялася,

Обнималася,

Ела, грызла меня,

Подложила огня,

И запела, заплясала,

И скакала, и кричала:

Жар, жар, жар!

Через, яр

На пожар.

Все слеталися,

Любовалися

И смеялися:

Хи-хи-хи, тра-ла-ла-ла,

Не осталось ни кола.

Смоляная черту свечка!

Через яр идет овечка.

Не ходи, козак, в дуброву,

Не ходи, Ивашечко,

Торною дорожкою,

Не носи гостинчики

Змии, черной гадине!

Чародейка лютая

Сотрет брови черные,

Выжжет очи карие».

Слепая

Опомнись, дочь моя, Оксано!

Ты все недоброе поешь;

Пойдем в село: здесь страшно стало!

Оксана

Пойдем в село: здесь душно мне,

Я босиком, как на огне,

На розовом снегу танцую.

Пойдем в село, переночуем.

А кто нас пустит ночевать?

Ведь люди, знаешь, нас боятся.

Пойдем мы в лес волков ласкать;

Ведь люди врут, что волки злят[ся],

Волки нас любят – право, так!

А помнишь, ты мне говорила…

Ах, как нам весело бывало!

Ах, нет… не то… постой, забыла!

Я все забыла… Мой козак,

Мой кароокий… Я любила,

И он, козак, меня любил,

И темной ночью он ходил

В зеленый сад, где я гуляла.

Ах он, лаская, целовал,

Какие речи он шептал!

Ты так меня не целовала,

Как он, мой милый, дорогой,

Мой ненаглядный, мой сердечный!

………………

Ты говорила, он не злой,

А он, твой пан, бесчеловечный,

Твой пан-палач его убил

За то, что я его любила,

За то, что он меня любил.

Злодей, в железа заковал.

Об этом я не говорила

С тобою даже. Он пропал…

Пропал без вести, как пропала

Моя девичая краса.

А ты слыхала чудеса…

Он в гайдамаках атаманом

И этот нож мне подарил.

Он приходил…

Слепая

Веди меня!

Пойдем скорее!

Оксана

Куда вести?

В болото, в лес? Постой, постой!

Я поведу тебя в село,

Где все бурьяном поросло,

Где вместо хат кресты, могилы,

Где поселился друг мой милый

В светелке темной и сырой.

Слепая

Пойдем скорее. Бог с тобой!

Перекрестися!

Оксана

Я крестилась,

Я горько плакала, молилась,

Но Бог отверг мои кресты,

Мои сердечные молитвы.

Да, он отверг. А помнишь ты?

Нет, ты не помнишь, ты забыла.

А я так помню, ты учила

Меня, малютку, кровь сосать

Да «Отче наш» еще читать.

Слепая

Оксано, Боже мой, молись,

Ты страшно говоришь!

Оксана

Да, да.

Я страшно говорю, так что ж?

Ты не боялася сидеть

Осенней ночью у забора

И просидела двадцать лет —

Пойдем опять туда сидеть.

Пойдем же, мамо, будем петь,

Пока народ не пробудился.

И будем петь, как снарядился

Козак с ордою воевать,

И как покинул он девчину,

И как другую полюбил.

Ведь это весело – покинуть

В чужой далекой стороне

Листок с любистка на огне.

(Поет тихо.)

«Плыви, плыви, лодочка, за Дунай,

За Дунаем погуляю, молода,

С козаками-молодцами мертвыми,

С козаками-мертвецами».

Чур меня! Чур меня! Чур меня!

Пойдем скорее. Ах, постой!

Я потеряла башмаки.

А башмаки ведь дорогие,

Да ноги жгли мне, все равно

Мне их не жаль, и босиком

Дойдем до гроба…

(Поет.)

«Полетела пташечка

Через поле в гай,

Уронила перышко

На тихий Дунай.

Плыви, плыви, перышко,

Плыви за водой!..»

Я все молчала, все молчала,

А он шептал и целовал.

Сулил намысто с дукачами.

Зачем ты не велела брать?

Ведь им бы можно удавиться.

А знаешь что? Пойдем к реке

Купаться просто, и утонем,

И будем щуками в воде.

И пташкам воля в чистом поле,

И пташкам весело летать;

А мне так весело в неволе

Девичью молодость терять.

Я разве грешница какая,

Отраву, что ли, я варю?

Нет, я не грешница, ты знаешь,

Всему я верила, всему!

Но кто поверил моей вере?

Теперь не то. Летит! Летит!

Нет, ты не вылетишь, проклятый,

Я задушу тебя! Держите —

Красный змий! Красный змий!

Он рассыплется… Потом…

Га! га! ги!!!..

И, будто мщение живое,

Она с распущенной косой,

С ножом в руках, крича, летела

И с визгом скрылася в огне.

Вдруг крик пронзительный. Вздрогнула

Слепая молча и, крестясь,

«Аминь, аминь, аминь!» – шептала.

И крик сменил протяжный гул,

Стена упала, гул ревел

И смолк в долине безучастной,

Как в глубине души бесстрастной.

Пожар, лютея, пламенел.

Слепая, бедная, стояла

В дыму и пыли снеговой,

Она Оксаны дожидала

И «Со святыми упокой»

Невольно с трепетом шептала.

И не дождалася слепая

Своей Оксаночки; ушла

Из погорелого села,

Псалом любимый напевая:

«Кого, рыдая, призову я

Делить тоску, печаль мою?

В чужом краю кому, тоскуя,

Родную песню пропою?»

[перша половина 1842, С.-Петербург]

Гамалія

«Ой нема, нема ні вітру, ні хвилі

Із нашої України!

Чи там раду радять, як на турка стати,

Не чуємо на чужині.

Ой повій, повій, вітре, через море

Та з Великого Лугу,

Суши наші сльози, заглуши кайдани,

Розвій нашу тугу.

Ой заграй, заграй, синесеньке море,

Та під тими байдаками,

Що пливуть козаки, тілько мріють шапки,

Та на сей бік за нами.

Ой Боже наш, Боже, хоч і не за нами,

Неси Ти їх з України.

Почуємо славу, козацькую славу,

Почуємо та й загинем».

Отак у Скутарі козаки співали;

Співали, сердеги, а сльози лились;

Лилися козацькі, тугу домовляли.

Босфор аж затрясся, бо зроду не чув

Козацького плачу, застогнав широкий,

І шкурою, сірий бугай, стрепенув,

І хвилю, ревучи, далеко-далеко

У синєє море на ребрах послав.

І море ревнуло Босфорову мову,

У Лиман погнало, а Лиман Дніпрові

Тую журбу-мову на хвилях подав.

Зареготався дід наш дужий,

Аж піна з уса потекла.

«Чи спиш, чи чуєш, брате Луже?

Хортице-сестро?»

Загула

Хортиця з Лугом: «Чую! чую!»

І Дніпр укрили байдаки,

І заспівали козаки:

«У туркені, по тім боці,

Хата на помості.

Гай, гай! Море, грай,

Реви, скелі ламай!

Поїдемо в гості.

У туркені у кишені

Таляри-дукати.

Не кишені трусить,

Їдем різать, палить,

Братів визволяти.

У туркені яничари

І баша на лаві.

Гой ги, вороги!

Ми не маєм ваги!

Наша воля й слава!»

Пливуть собі, співаючи,

Море вітер чує;

Попереду Гамалія

Байдаком керує.

Гамалію, серце мліє:

Сказилося море.

Не злякає! І сховались

За хвилі – за гори.

Дрімає в харемі – в раю Візантія,

І Скутар дрімає; Босфор клекотить,

Неначе скажений; то стогне, то виє:

Йому Візантію хочеться збудить.

«Не буди, Босфоре, буде тобі горе,

Твої білі ребра піском занесу,

У мул поховаю! – реве синє море. —

Хіба ти не знаєш, яких я несу

Гостей до султана?»

Так море спиняло

(Любило завзятих усатих слав’ян).

Босфор схаменувся. Туркеня дрімала,

Дрімав у харемі ледачий султан.

Тілько у Скутарі, в тюрмі, не дрімають

Козаки-сердеги. Чого вони ждуть?

По-своєму Бога в кайданах благають,

А хвилі на той бік ідуть та ревуть.

«О милий Боже України!

Не дай пропасти на чужині,

В неволі вольним козакам!

І сором тут, і сором там —

Вставать з чужої домовини,

На суд Твій праведний прийти,

В залізах руки принести,

І перед всіми у кайданах

Стать козакові…»

«Ріж! і бий!

Катуй невіру-бусурмана!» —

Кричать за муром. Хто такий?

Гамалія, серце мліє:

Скутар скаженіє!

«Ріжте! бийте!» – на фортеці

Кричить Гамалія.

Реве гарматами Скутара,

Ревуть, лютують вороги,

Козацтво преться без ваги —

І покотились яничари.

Гамалія по Скутарі —

По пеклу гуляє,

Сам хуртигу розбиває,

Кайдани ламає.

«Вилітайте, сірі птахи,

На базар до паю!»

Стрепенулись соколята,

Бо довго не чули

Хрещеної тії мови.

І ніч стрепенулась:

Не бачила стара мати

Козацької плати;

Не лякайся, подивися

На бенкет козачий.

Темно всюди, як у будень,

А свято чимале.

Не злодії з Гамалієм

Їдять мовчки сало

Без шашлика. «Засвітимо!»

До самої хмари

З щоглистими кораблями

Палає Скутара.

Візантія пробуркалась,

Витріщила очі,

Переплива на підмогу,

Зубами скрегоче.

Реве, лютує Візантія,

Руками берег достає;

Достала, зикнула, встає —

І на ножах в крові німіє.

Скутар, мов пекло те, палає,

Через базари кров тече,

Босфор широкий доливає.

Неначе птахи чорні в гаю,

Козацтво смілеє літає.

Ніхто на світі не втече!

Огонь запеклих не пече.

Руйнують мури, срібло, злото

Несуть шапками козаки

І насипають байдаки.

Пала Скутар, стиха робота,

І хлопці сходяться, зійшлись,

Люльки з пожару закурили,

На байдаки – та й потягли,

Рвучи червоні гори-хвилі.

Пливуть собі, ніби з дому,

Так буцім гуляють,

Та, звичайне запорожство,

Пливучи співає:

«Наш отаман Гамалія,

Отаман завзятий,

Забрав хлопців та й поїхав

По морю гуляти,

По морю гуляти,

Слави добувати,

Із турецької неволі

Братів визволяти.»

Ой приїхав Гамалія

Аж у ту Скутару,

Сидять брати-запорожці,

Дожидають кари.

Ой як крикнув Гамалія:

«Брати, будем жити,

Будем жити, вино пити,

І ворога бити,

А курені килимами,

Оксамитом крити!»

Вилітали запорожці

На лан жито жати;

Жито зжали, в копи склали,

Гуртом заспівали:

«Слава тобі, Гамалія,

На ввесь світ великий,

На ввесь світ великий,

На всю Україну,

Що не дав ти запорожцям

Згинуть на чужині!»

Пливуть, співаючи; пливе

Позад завзятий Гамалія:

Орел орлят мов стереже;

Із Дарданелли вітер віє,

А не женеться Візантія:

Вона боїться, щоб Чернець

Не засвітив Галату знова,

Або гетьман Іван Підкова

Не кликнув в море на ралець.

Пливуть собі, а з-за хвилі

Сонце хвилю червонить;

Перед ними море миле

Гомонить і клекотить.

Гамалію, вітер віє.

Ось-ось наше море!..

І сховалися за хвилі —

За червоні гори.

[жовтень – перша половина листопада 1842]

1843

Тризна

На память 9-го ноября 1843 года

княжне Варваре Николаевне Репниной

Посвящение

Душе с прекрасным назначеньем

Должно любить, терпеть, страдать;

И дар Господний, вдохновенье,

Должно слезами поливать.

Для вас понятно это слово!..

Для вас я радостно сложил

Свои житейские оковы,

Свяшеннодействовал я снова

И слезы в звуки перелил.

Ваш добрый ангел осенил

Меня бессмертными крылами

И тихостройными речами

Мечты о рае пробудил.

Яготын, 11 ноября 1843

Души ваши очистивше въ послушаніи истины духомъ, въ братолюбіи нелицемѣрно от чиста сердца другъ друга любите прилѣжно: порождени не от семѣни истленна, но не истленна, словом живаго Бога и пребывающаго вовеки. Зане всяка плоть яко трава и всяка слава человеча яко цвет травный: изсше трава, и цвет ея отпаде. Глагол же Господень пребывает вовеки. Се же есть глагол, благовествованный в вас.

Соборное послание первое святаго апостола Петра. 1, 22—25

Двенадцать приборов на круглом столе,

Двенадцать бокалов высоких стоят;

И час уж проходит,

Никто не приходит;

Должно быть, друзьями

Забыты оне.

Они не забыты – в урочную пору,

Обет исполняя, друзья собрались,

И вечную память пропели собором,

Отправили тризну – и все розошлись.

Двенадцать их было; все молоды были,

Прекрасны и сильны; в прошедшем году

Найлучшаго друга они схоронили

И другу поминки в тот день учредили,

Пока на свиданье к нему не сойдут.

«Счастливое братство! Единство любови

Почтили вы свято на грешной земли;

Сходитеся, други, как ныне сошлись,

Сходитеся долго и песнею новой

Воспойте свободу на рабской земли!»

Благословен твой малый путь,

Пришлец убогий, неизвестный!

Ты силой Господа чудесной

Возмог в сердца людей вдохнуть

Огонь любви, огонь небесный.

Благословен! Ты Божью волю

Короткой жизнью освятил;

В юдоли рабства радость воли

Безмолвно ты провозгласил.

Когда брат брата алчет крови —

Ты сочетал любовь в чужих:

Свободу людям – в братстве их

Ты проявил великим словом:

Ты миру мир благовестил;

И, отходя, благословил

Свободу мысли, дух любови!

Душа избранная, зачем

Ты мало так у нас гостила?

Тебе здесь тесно, трудно было!

Но ты любила здешний плен,

Ты, непорочная, взирала,

Скорбя, на суетных людей.

Но ангела недоставало

У Вечного Царя царей;

И ты на небе в вечной славе

У трона Божия стоишь,

На мир наш, темный и лукавый,

С тоской невинною глядишь.

Благоговею пред тобою,

В безмолвном трепете дивлюсь;

Молюсь тоскующей душою,

Как перед ангелом молюсь!

Сниди, пошли мне исцеленье!

Внуши, навей на хладный ум

Хоть мало светлых, чистых дум;

Хоть на единое мгновенье

Темницу сердца озари

И мрак строптивых помышлений

И разгони, и усмири.

Правдиво, тихими речами,

Ты расскажи мне все свое

Земное благо-житие

И научи владеть сердцами

Людей кичливых и своим,

Уже растленным, уже злым…

Скажи мне тайное ученье

Любить гордящихся людей

И речью кроткой и смиреньем

Смягчать народных палачей,

Да провещаю гимн пророчий,

И долу правду низведу,

И погасающие очи

Без страха к небу возведу.

И в этот час последней муки

Пошли мне истинных друзей

Сложить хладеющие руки

И бескорыстия елей

Пролить из дружеских очей.

Благословлю мои страданья,

Отрадно смерти улыбнусь

И к вечной жизни с упованьем

К тебе на небо вознесусь.

Благословен твой малый путь,

Пришлец неславленный, чудесный!

В семье убогой, неизвестной

Он вырастал; и жизни труд,

Как сирота, он встретил рано;

Упреки злые встретил он

За хлеб насущный… В сердце рану

Змея прогрызла… Детский сон

Исчез, как голубь боязливый;

Тоска, как вор, нетерпеливо,

В разбитом сердце притаясь,

Губами жадными впилась

И кровь невинную сосала…

Душа рвалась, душа рыдала,

Просила воли… ум горел,

В крови гордыня клокотала…

Он трепетал… он цепенел…

Рука, сжимаяся, дрожала…

О, если б мог он шар земной

Схватить озлобленной рукой

Со всеми гадами земными;

Схватить, измять и бросить в ад!..

Он был бы счастлив, был бы рад.

Он хохотал, как демон лютый,

И длилась страшная минута,

И мир пылал со всех сторон;

Рыдал, немел он в исступленьи,

Душа терзалась страшным сном;

Душа мертвела, а кругом

Земля, Господнее творенье,

В зеленой ризе и цветах,

Весну встречая, ликовала.

Душа отрадно пробуждалась

И пробудилась… Он в слезах

Упал и землю лобызает,

Как перси матери родной!..

Он снова чистый ангел рая,

И на земле он всем чужой.

Взглянул на небо: «О, как ясно,

Как упоительно-прекрасно!

О, как там вольно будет мне!..»

И очи в чудном полусне

На свод небесный устремляет

И в беспредельной глубине

Душой невинной утопает.

По высоте святой, широкой

Платочком белым, одинока,

Прозрачна тучка в даль плывет.

«Ах, тучка, тучка, кто несет

Тебя так плавно, так высоко?

Ты что такое? И зачем

Так пышно, мило нарядилась?

Куда ты послана и кем?..»

И тучка тихо растопилась

На небе светлом. Взор унылый

Он опустил на темный лес…

«А где край света, край небес,

Концы земли?..» И вздох глубокий,

Недетский вздох, он испустил;

Как будто в сердце одиноком

Надежду он похоронил.

В ком веры нет – надежды нет!

Надежда – Бог, а вера – свет.

«Не погасай, мое Светило!

Туман душевный разгоняй,

Живи меня Твоею силой

И путь тернистый, путь унылый

Небесным светом озаряй.

Пошли на ум Твою святыню,

Святым наитием напой,

Да провещаю благостыню,

Что заповедана Тобой!..»

Надежды он не схоронил,

Воспрянул дух, как голубь горний,

И мрак сердечный, мрак юдольный

Небесным светом озарил;

Пошел искать он жизни, доли,

Уже прошел родное поле,

Уже скрывалося село…

Чего-то жаль внезапно стало,

Слеза ресницы пробивала,

Сжималось сердце и рвалось.

Чего-то жаль нам в прошлом нашем,

И что-то есть в земле родной…

Но он, бедняк, он всем не свой

И тут и там. Планета наша,

Прекрасный мир наш, рай земной,

Во всех концах ему чужой.

Припал он молча к персти милой

И, как родную, лобызал,

Рыдая, тихо и уныло

На путь молитву прочитал…

И твердой, вольною стопою

Пошел… И скрылся за горою.

За рубежом родной земли

Скитаясь нищим, сиротою,

Какие слезы не лились!

Какой ужасною ценою

Уму познания купил

И девство сердца сохранил.

Без малодушной укоризны

Пройти мытарства трудной жизни,

Измерять пропасти страстей,

Понять на деле жизнь людей,

Прочесть все черные страницы,

Все беззаконные дела…

И сохранить полет орла

И сердце чистой голубицы!

Се человек!.. Без крова жить

(Сирот и солнышко не греет),

Людей изведать – и любить!

Незлобным сердцем сожалея

О недостойных их делах

И не кощунствуя впотьмах,

Как царь ума. Убогим, нищим,

Из-за куска насущной пищи

Глупцу могучему годить,

И мыслить, чувствовать и жить!..

Вот драма страшная, святая!..

И он прошел ее, рыдая,

Ее он строго разыграл

Без слова; он не толковал

Своих вседневных приключений,

Как назидательный роман;

Не раскрывал сердечных ран,

И тьму различных сновидений,

И байронический туман

Он не пускал; толпой ничтожной

Своих друзей не поносил;

Чинов и власти не казнил,

Как N, глашатай осторожный,

И тот, кто мыслит без конца

О мыслях Канта, Галилея,

Космополита-мудреца,

И судит люди, не жалея

Родного брата и отца;

Тот лжепророк! Его сужденья —

Полуидеи, полувздор!..

Провидя жизни назначенье,

Великий Божий приговор,

В самопытливом размышленьи

Он подымал слезящий взор

На красоты святой природы.

«Как все согласно!» – он шептал

И край родной воспоминал;

У Бога правды и свободы

Всему живущему молил,

И кроткой мыслию следил

Дела минувшие народов,

Дела страны своей родной

И горько плакал… «О святая!

Святая родина моя!

Чем помогу тебе, рыдая?

И ты закована, и я.

Великим словом Божью волю

Сказать тиранам – не поймут!

И на родном прекрасном поле

Пророка каменьем побьют!

Сотрут высокие могилы

И понесут их словом зла!

Тебя убили, раздавили;

И славословить запретили

Твои великие дела!

О Боже! Сильный и правдивый,

Тебе возможны чудеса.

Исполни славой небеса

И сотвори святое диво:

Воспрянуть мертвым повели,

Благослови всесильным словом

На подвиг новый и суровый,

На искупление земли,

Земли поруганной, забытой,

Чистейшей кровию политой,

Когда-то счастливой земли».

Как тучи, мысли расходились,

И слезы капали, как дождь!..

Блажен тот на свете, кто малую долю,

Кроху от трапезы волен уделить

Голодному брату и злобного волю

Хоть властью суровой возмог укротить!

Блажен и свободен!.. Но тот, кто не оком,

А смотрит душою на козни людей

И может лишь плакать в тоске одинокой —

О Боже правдивый, лиши Ты очей!..

Твои горы, Твое море,

Все красы природы

Не искупят его горя,

Не дадут свободы.

И он, страдалец жизни краткой,

Все видел, чувствовал и жил,

Людей, изведавши, любил

И тосковал о них украдкой.

Его и люди полюбили[22],

И он их братиями звал;

Нашел друзей и тайной силой

К себе друзей причаровал;

Между друзьями молодыми,

Порой задумчивый… порой

Как волхв, вещатель молодой,

Речами звучными, живыми

Друзей внезапно изумлял,

И силу дружбы между ними,

Благословляя, укреплял.

Он говорил, что обще благо

Должно любовию купить

И с благородною отвагой

Стать за народ и зло казнить.

Он говорил, что праздник жизни,

Великий праздник, Божий дар,

Должно пожертвовать отчизне,

Должно поставить под удар.

Он говорил о страсти нежной;

Он тихо, грустно говорил

И умолкал!.. В тоске мятежной

Из-за стола он выходил

И горько плакал. Грусти тайной,

Тоски глубокой, не случайной

Ни с кем страдалец не делил.

Друзья любили всей душою

Его, как кровного; но он

Непостижимою тоскою

Был постоянно удручен,

И между ними вольной речью

Он пламенел. Но меж гостей,

Когда при тысяче огней

Мелькали мраморные плечи,

О чем-то тяжко он вздыхал

И думой мрачною летал

В стране родной, в стране прекрасной,

Там, где никто его не ждал,

Никто об нем не вспоминал,

Ни о судьбе его неясной.

И думал он: «Зачем я тут?

И что мне делать между ними?

Они все пляшут и поют,

Они родня между родными,

Они все равны меж собой;

А я!..» И тихо он выходит,

Идет, задумавшись, домой;

Никто из дому не выходит

Его встречать; никто не ждет,

Везде один… Тоска, томленье!..

И светлый праздник Воскресенья

Тоску сторичную несет.

И вянет он, вянет, как в поле былина,

Тоскою томимый в чужой стороне;

И вянет он молча… Какая кручина

Запала в сердечной его глубине?

«О горе мне, горе! Зачем я покинул

Невинности счастье, родную страну?

Зачем я скитался, чего я достигнул?

Утехи познаний?.. Кляну их, кляну!

Они-то мне, черви, мой ум источили,

С моим тихим счастьем они разлучили!

Кому я тоску и любовь расскажу?

Кому сердца раны в слезах покажу?

Здесь нету мне пары, я нищий меж ними,

Я бедный поденщик, работник простой;

Что дам я подруге моими мечтами?

Любовь… Ах, любови, любови одной!

С нее на три века, на вечность бы стало!

В своих бы объятьях ее растопил!

О, как бы я нежно, как нежно любил!»

И крупные слезы, как искры, низались,

И бледные щеки, и слабую грудь

Росили и сохли. «О дайте вздохнуть,

Разбейте мне череп и грудь разорвите, —

Там черви, там змеи, – на волю пустите!

О дайте мне тихо, навеки заснуть!»

Страдал несчастный сирота

Вдали от родины счастливой

И ждал конца нетерпеливо.

Его любимая мечта —

Полезным быть родному краю, —

Как цвет, с ним вместе увядает!

Страдал он. Жизни пустота

Пред ним могилой раскрывалась:

Приязни братской было мало,

Не грела теплота друзей —

Небесных солнечных лучей

Душа парящая алкала.

Огня любви, что Бог зажег

В стыдливом сердце голубином

Невинной женщины, где б мог

Полет превыспренный, орлиный

Остановить и съединить

Пожар любви, любви невинной;

Кого бы мог он приютить

В светлице сердца и рассудка,

Как беззащитную голубку

От жизни горестей укрыть;

И к персям юным, изнывая.

Главой усталою прильнуть;

И, цепенея и рыдая,

На лоне жизни, лоне рая

Хотя минуту отдохнуть.

В ее очах, в ее томленьи

И ум, и душу утопить,

И сердце в сердце растопить,

И утонуть в самозабвеньи.

Но было некого любить;

Сочетаваться не с кем было;

А сердце плакало, и ныло,

И замирало в пустоте.

Его тоскующей мечте

В грядущем что-то открывалось,

И в беспредельной высоте

Святое небо улыбалось.

Как воску ярого свеча,

Он таял тихо, молчаливо,

И на задумчивых очах

Туман ложился. Взор стыдливый

На нем красавица порой

Покоя, тайно волновалась

И симпатической красой

Украдкой долго любовалась.

И, может, многие грустили

Сердца девичие о нем,

Но тайной волей, высшей силой

Путь одинокий до могилы

На камнях острых проведен.

Изнемогал он, грудь болела,

Темнели очи, за крестом

Граница вечности чернела

В пространстве мрачном и пустом.

Уже в постели предмогильной

Лежит он тих, и гаснет свет.

Друзей тоскующий совет

Тревожит дух его бессильный.

Поочередно ночевали

У друга верные друзья;

И всякий вечер собиралась

Его прекрасная семья.

В последний вечер собралися

Вокруг предсмертного одра

И просидели до утра.

Уже рассвет смыкал ресницы,

Друзей унылых сон клонил,

И он внезапно оживил

Их грустный сон огнем бывалым

Последних пламенных речей;

И други друга утешали,

Что через семь иль восемь дней

Он будет петь между друзей.

«Не пропою вам песни новой

О славе родины моей.

Сложите вы псалом суровый

Про сонм народных палачей;

И вольным гимном помяните

Предтечу, друга своего.

И за грехи… грехи его

Усердно Богу помолитесь…

И Со святыми упокой

Пропойте, други, надо мной!»

Друзья вокруг его стояли,

Он отходил, они рыдали,

Как дети… Тихо он вздыхал,

Вздохнул, вздохнул… Его не стало!

И мир пророка потерял,

И слава сына потеряла.

Печально други понесли

Наутро в церковь гроб дубовый,

Рыдая, предали земли

Останки друга; и лавровый

Венок зеленый, молодой,

Слезами дружбы оросили

И на могиле положили;

И Со святыми упокой

Запели тихо и уныло.

В трактире за круглым, за братским столом

Уж под вечер други сидели кругом;

Печально и тихо двенадцать сидело:

Их сердце одною тоскою болело.

Печальная тризна, печальны друзья!..

Ах, тризну такую отправил и я.

Согласьем общим положили,

Чтоб каждый год был стол накрыт

В день смерти друга; чтоб забыт

Не мог быть друг их за могилой.

И всякой год они сходились

В день смерти друга поминать.

Уж многих стало не видать:

Приборы каждый год пустели,

Друзья все больше сиротели —

И вот один, уж сколько лет,

К пустым приборам на обед

Старик печальный приезжает;

Печаль и радость юных лет

Один, грустя, воспоминает.

Сидит он долго, мрачен, тих,

И поджидает: нет ли брата

Хоть одного еще в живых?

И одинокий в путь обратный

Идет он молча… И теперь,

Где круглый стол стоит накрытый,

Тихонько отворилась дверь,

И брат, что временем забытый,

Вошел согбенный!.. Грустно он

Окинул стол потухшим взором

И молвил с дружеским укором:

«Лентяи! Видишь, как закон

Священный братский исполняют!

Вот и сегодня не пришли,

Как будто за море ушли! —

И слезы молча утирает,

Садясь за братский круглый стол. —

Хоть бы один тебе пришел!»

Старик сидит и поджидает…

Проходит час, прошел другой,

Уж старику пора домой.

Старик встает: «Да, изменили!

Послушай, выпей, брат, вино, —

Сказал слуге он, – все равно,

Я не могу; прошло, что было, —

Да поминай за упокой;

А мне пора уже домой!»

И слезы снова покатились.

Слуга вино, дивяся, выпил.

«Дай шляпу мне… Какая лень

Идти домой!..» – и тихо вышел.

И через год в урочный день

Двенадцать приборов на круглом столе,

Двенадцать бокалов высоких стоят,

И день уж проходит,

Никто не приходит,

Навеки, навеки забыты оне.

[11–27 листопада 1843, Яготин]

Розрита могила

Світе тихий, краю милий,

Моя Україно!

За що тебе сплюндровано,

За що, мамо, гинеш?

Чи ти рано до схід сонця

Богу не молилась?

Чи ти діточок непевних

Звичаю не вчила?

«Молилася, турбувалась,

День і ніч не спала,

Малих діток доглядала,

Звичаю навчала.

Виростали мої квіти,

Мої добрі діти,

Панувала і я колись

На широкім світі,

Панувала… Ой Богдане!

Нерозумний сину!

Подивись тепер на матір,

На свою Вкраїну,

Що, колишучи, співала

Про свою недолю,

Що, співаючи, ридала,

Виглядала волю.

Ой Богдане, Богданочку,

Якби була знала,

У колисці б задушила,

Під серцем приспала.

Степи мої запродані

Жидові, німоті,

Сини мої на чужині,

На чужій роботі.

Дніпро, брат мій, висихає,

Мене покидає,

І могили мої милі

Москаль розриває…

Нехай риє, розкопує,

Не своє шукає,

А тим часом перевертні

Нехай підростають

Та поможуть москалеві

Господарювати,

Та з матері полатану

Сорочку знімати.

Помагайте, недолюдки,

Матір катувати».

Начетверо розкопана,

Розрита могила.

Чого вони там шукали?

Що там схоронили

Старі батьки? – Ех, якби-то,

Якби-то найшли те, що там схоронили,

Не плакали б діти, мати не журилась.

9 октября 1843, Березань

1844

«Чигрине, Чигрине…»

Чигрине, Чигрине,

Все на світі гине,

І святая твоя слава,

Як пилина, лине

За вітрами холодними,

В хмарі пропадає.

Над землею летять літа,

Дніпро висихає,

Розсипаються могили,

Високі могили —

Твоя слава… і про тебе,

Старче малосилий,

Ніхто й слова не промовить,

Ніхто й не покаже,

Де ти стояв? Чого стояв?

І на сміх не скаже!!

За що ж боролись ми з ляхами?

За що ж ми різались з ордами?

За що скородили списами

Московські ребра?? Засівали,

І рудóю поливали…

І шаблями скородили

Що ж на ниві уродилось??!

Уродила рута… рута…

Волі нашої отрута.

А я, юродивий, на твоїх руїнах

Марно сльози трачу; заснула Вкраїна,

Бур’яном укрилась, цвіллю зацвіла,

В калюжі, в болоті серце прогноїла

І в дупло холодне гадюк напустила,

А дітям надію в степу оддала.

А надію…

Вітер по полю розвіяв,

Хвиля морем рознесла.

Нехай же вітер все розносить

На неокраєнім крилі.

Нехай же серце плаче, просить

Святої правди на землі.

Чигрине, Чигрине,

Мій друже єдиний,

Проспав єси степи, ліси

І всю Україну.

Спи ж, повитий жидовою,

Поки сонце встане,

Поки тії недолітки

Підростуть, гетьмани.

Помолившись, і я б заснув…

Так думи прокляті

Рвуться душу запалити,

Серце розірвати.

Не рвіть, думи, не паліте!

Може, верну знову

Мою правду безталанну,

Моє тихе слово.

Може, викую я з його

До старого плуга

Новий леміш і чересло.

І в тяжкі упруги…

Може, зорю´ переліг той,

А на перелозі…

Я посію мої сльози,

Мої щирі сльози.

Може, зійдуть, і виростуть

Ножі обоюдні,

Розпанахають погане,

Гниле серце, трудне,

І вицідять сукровату,

І наллють живої

Козацької тії крові,

Чистої, святої!!!

Може… може… а меж тими

Меж ножами рута

І барвінок розів’ється —

І слово забуте,

Моє слово тихо-сумне,

Богобоязливе,

Згадається – і дівоче

Серце боязливе

Стрепенеться, як рибонька,

І мене згадає…

Слово моє, сльози мої,

Раю ти мій, раю!

Спи, Чигрине, нехай гинуть

У ворога діти.

Спи, гетьмане, поки встане

Правда на сім світі.

19 февраля 1844, Москва

Сова

Породила мати сина

В зеленій діброві,

Дала йому карі очі

І чорнії брови.

Китайкою повивала,

Всіх святих благала,

Та щоб йому всі святії

Талан-долю слали.

«Пошли тобі, Матер Божа,

Тії благодати,

Всього того, чого мати

Не зуміє дати».

До схід сонця воду брала,

В барвінку купала,

До півночі колихала,

До світа співала:

«Е… е… лю-лі,

Питала зозулі,

Зозуля кувала,

Правдоньку казала.

Буду сто літ жити,

Тебе годувати,

В жупані ходити,

Буду панувати.

Ой виростеш, сину.

За півчварта року,

Як княжа дитина,

Як ясен високий,

Гнучкий і дебелий,

Щасливий, веселий

І не одинокий.

Найду тобі рівню,

Хоч за морем синім,

Або крамарівну,

Або сотниківну,

Таки панну, сину.

У червоних черевиках,

В зеленім жупані

По світлиці похо[д]жає,

Як пава, як пані,

Та з тобою розмовляє.

В хаті, як у Раї!!

А я сиджу на покуті.

Тілько поглядаю.

Ой сину мій, сину,

Моя ти дитино!

Чи є кращий на всім світі,

На всій Україні!

Нема кращого й не буде.

Дивуйтеся, люди!

Нема кращого!.. А долю…

Долю роздобуде».

Ой зозуле, зозуленько,

Нащо ти кувала,

Нащо ти їй довгі літа,

Сто літ накувала?

Чи є ж таки на сім світі

Слухняная доля?

Ох, якби-то… вміла б мати

З німецького поля

Своїм діточкам закликать

І долю, і волю,

Та ба… А зле безталання

Зострінеться всюди,

І на шляху, і без шляху,

Усюди, де люди.

Кохалася мати сином,

Як квіткою в гаї,

Кохалася… А тим часом

Батько умирає.

Осталася удовою,

Хоч і молодою,

І не одна… Та все ж тяжко..

З горем та нудьгою

Пішла вона до сусідів

Поради просити…

Присудили сусідоньки

У наймах служити.

Ізнищіла, ізмарніла,

Кинула госпóду,

Пішла в найми… Не минула

Лихої пригоди.

І день і ніч працювала,

Подушне платила…

І синові за три копи

Жупанок купила.

Щоб і воно, удовине,

До школи ходило.

Ой талане, талане,

Удовиний поганий!

Чи ти в полі, чи ти в гаї,

Обідраний цигáне,

З бурлаками гуляєш?

Тече вода і на гору

Багатому в хату.

А вбогому в яру треба

Криницю копати.

У багатих ростуть діти —

Верби при долині;

А у вдови одним одно,

Та й те, як билина.

Діждалася вдова долі,

Зросту того сина.

І письменний, і вродливий —

Квіточка дитина!

Як у Бога за дверима,

Вдова панувала;

А дівчата лицялися

І рушники дбали.

Полюбила багатая —

Не поцілувала,

Вишивала шовком хустку —

Не подарувала.

Крались злидні із-за моря

В удовину хату.

Та й підкрались… Стали хлопців

В кайдани кувати

Та повезли до прийому

Битими шляхами.

Пішла й вдова з матерями

З дрібними сльозами.

Де на ніч ставали,

Сторожу давали,

Стару вдову до обозу

Та й не допускали.

Ой привезли до прийому

Чуприни голити.

Усе дрібні, усе малі,

Все багатих діти.

Той каліка-недоріка,

Той не вміє стати.

Той горбатий, той багатий,

Тих чотири в хаті.

Усі невлад, усіх назад,

В усіх доля мати.

А у вдови один син,

Та й той якраз під аршин.

Покинула знову хату,

Синову господу;

Пішла в найми, за хліб черствий

Жидам носить воду.

Бо хрещені не приймають:

«Стара, – кажуть, – стала,

Нездужає…» І огризок

В вікно подавали

Христа ради… Не дай, Боже,

Такого дожити,

Не дай, Боже, в багатого

І пить попросити.

По копійці заробляла,

Копу назбирала.

Та до сина лист писала,

У військо послала —

Полегшало. Минає рік,

І другий минає,

І четвертий, і десятий,

А чутки немає.

Нема чутки, що тут робить?

Треба торбу брати

Та йти… іти собак дражнить

Од хати до хати.

Взяла торбу, пішла селом,

На вигоні сіла

І в село вже не верталась,

День і ніч сиділа

Коло коворот. А літо

За літом минає.

Помарніла, скалічіла,

Ніхто й не пізнає.

Та й кому там пізнавати

Каліку убогу?

Сидить собі та дивиться

В поле на дорогу.

І світає, і смеркає,

І знову смеркає,

А москаля, її сина,

Немає, немає.

Понад ставом увечері

Хитається очерет.

Дожидає сина мати

До досвіта вечерять.

Понад ставом увечері

Шепочеться осока.

Дожидає в темнім [гаї]

Дівчинонька козака.

Пона[д] ставом вітер віє,

Лози нагинає.

Плаче мати одна в хаті,

А дівчина в гаї,

Поплакала чорнобрива

Та й стала співати.

Поплакала стара мати

Та й стала ридати.

І молилась, і ридала,

Кляла все на світі.

Ох, тяжкі ви, безталанні

У матері діти!

Скалічені старі руки

До Бога здіймала,

Свою долю проклинала,

Сина вимовляла.

То од жалю одходила

І мовчки журилась

Та на шлях той на далекий

Крізь сльози дивилась.

І день і ніч дивилася

Та й стала питати:

«Чи не чув хто, чи не бачив

Москаля-салдата,

Мого сина…» Ніхто не чув,

Ніхто і не бачив.

Сидить вона, не йде в село,

Не пита й не плаче,

Одуріла!.. І цеглину

Муштрує, то лає,

То годує, як дитину,

Й сином називає,

І нищечком тихесенько

Крізь сльози співає.

«Змія хату запалила,

Дітям каші наварила,

Поморщила постоли,

Полетіли москалі.

Сірі гуси в ірій, ірій,

По чотири, по чотири

Полетіли – гел-гел! —

На могилі орел,

На могилі серед ночі

У козака вийма очі,

А дівчина в темнім гаї

Його з війська виглядає».

Вдень лазила на смітниках,

Черепки збирала,

Примовляла, що синові

Гостинця ховала.

А уночі розхристана

І простоволоса

Селом ходить – то співає,

То страшно голосить.

Люди лаяли… бо, бачте,

Спать їм не давала

Та кропиву під їх тином

І бур’ян топтала.

Діти бігали з паліччям

Удень за вдовою

По улицях та, сміючись…

Дражнили Совою.

6 маія 1844, СПб

Дівичії ночі

Висушили карі очі

Дівичії ночі.

«Черниця Мар’яна».

Розплелася густа коса

Аж до пояса,

Розкрилися перси-гори,

Хвилі сер[е]д моря,

Засіяли карі очі —

Зорі серед ночі,

Білі руки простяглися —

Так би й обвилися

Кругом стану. І в подушку

Холодну впилися,

Та й заклякли, та й замерли,

З плачем рознялися.

«Нащо мені коса-краса.

Очі голубині,

Стан мій гнучкий… коли нема

Вірної дружини?

Немає з ким полюбитись,

Серцем поділитись…

Серце моє! Серце моє!

Тяжко тобі битись

Одинокому. З ким жити,

З ким, світе лукавий,

Скажи мені… Нащо мені

Тая слава… слава?

Я любить, я жити хочу

Серцем, не красою!

А мені ще й завидують,

Гордою і злою

Злії люди нарікають.

А того й не знають,

Що я в серці заховала…

Нехай нарікають,

Гріх їм буде… Боже милий,

Чому Ти не хочеш

Укоротить свої темні,

Тяжкі мені ночі!..

Бо я вдень не одинока —

З полем розмовляю,

Розмовляю і недолю

В полі забуваю,

А вночі…» – та й оніміла,

Сльози полилися…

Білі руки простяглися,

В подушку впилися.

18 маія 1844, СПб

Сон

(Комедія)

Духъ истинны, его же міръ не может

пріяти, яко не видитъ его, ниже

знаетъ его.

Иоанна, глава 14, стих 17.

У всякого своя доля

І свій шлях широкий:

Той мурує, той руйнує,

Той неситим оком

За край світа зазирає,

Чи нема країни,

Щоб загарбать і з собою

Взять у домовину.

Той тузами обирає

Свата в його хаті,

А той нишком у куточку

Гострить ніж на брата.

А той, тихий та тверезий,

Богобоязливий,

Як кішечка підкрадеться,

Вижде нещасливий

У тебе час та й запустить

Пазорі в печінки, —

І не благай: не вимолять

Ні діти, ні жінка.

А той, щедрий та розкошний,

Все храми мурує;

Та отечество так любить,

Так за ним бідкує,

Так із його, сердешного,

Кров, як воду, точить!..

А братія мовчить собі,

Витріщивши очі!

Як ягнята: «Нехай, – каже, —

Може, так і треба».

Так і треба! бо немає

Господа на небі!

А ви в ярмі пáдаєте

Та якогось Раю

На тім світі благаєте?

Немає! немає!

Шкода й праці. Схаменіться:

Усі на сім світі —

І царята, і старчата —

Адамові діти.

І той… і той… А що ж то я?

Ось що, добрі люди:

Я гуляю, бенкетую

В неділю і в будень.

А вам нудно! жалкуєте!

Єй-богу, не чую,

І не кричіть! Я свою п’ю,

А не кров людськую!

Отак, ідучи попідтинню

З бенкету п’яний уночі,

Я міркував собі йдучи,

Поки доплентавсь до хатини.

А в мене діти не кричать,

І жінка не лає,

Тихо, як у Раї,

Усюди Божа благодать —

І в серці, і в хаті.

Отож я ліг спати.

А вже підпилий як засне,

То хоч коти гармати —

І усом не моргне.

Та й сон же, сон, напричуд дивний,

Мені приснився —

Найтверезіший би упився,

Скупий жидюга дав би гривню,

Щоб позирнуть на ті дива.

Та чорта з два!

Дивлюся: так буцім сова

Летить лугами, берегами, та нетрями,

Та глибокими ярами,

Та широкими степами,

Та байраками.

А я з нею та за нею,

Лечу й прощаюся з землею.

Прощай, світе, прощай, земле,

Неприязний краю,

Мої муки, мої люті

В хмарі заховаю.

А ти, моя Україно,

Безталанна вдово,

Я до тебе літатиму

З хмари на розмову.

На розмову тихо-сумну,

На раду з тобою;

Опівночі падатиму

Рясною росою.

Порадимось, посумуєм,

Поки сонце встане,

Поки твої малі діти

На ворога стануть.

Прощай же ти, моя нене,

Удово-небого,

Годуй діток; жива правда

У Господа Бога!

Летим. Дивлюся, аж світає,

Край неба палає,

Соловейко в темнім гаї

Сонце зострічає.

Тихесенько вітер віє,

Степи, лани мріють,

Меж ярами над ставами

Верби зеленіють.

Сади рясні похилились,

Тополі по волі

Стоять собі, мов сторожа,

Розмовляють з полем.

І все-то те, вся країна,

Повита красою,

Зеленіє, вмивається

Дрібною росою,

Споконвіку вмивається,

Сонце зострічає…

І нема тому почину,

І краю немає!

Ніхто його не додбає

І не розруйнує…

І все-то те… Душе моя,

Чого ти сумуєш?

Душе моя убогая,

Чого марне плачеш,

Чого тобі шкода? Хіба ти не бачиш,

Хіба ти не чуєш людського плачу?

То глянь, подивися; а я полечу

Високо, високо за синії хмари;

Немає там власті, немає там кари,

Там сміху людського і плачу не чуть.

Он глянь, у тім раї, що ти покидаєш,

Латану свитину з каліки знімають,

З шкурою знімають, бо нічим обуть

Княжат недорослих; а он розпинають

Вдову за подушне, а сина кують,

Єдиного сина, єдину дитину,

Єдину надію! в ві[й]сько оддають!

Бо його, бач, трохи! а онде під тином

Опухла дитина, голоднеє мре,

А мати пшеницю на панщині жне.

А он бачиш? Очі! Очі!

Нащо ви здалися,

Чом ви змалку не висохли,

Слізьми не злилися?

То покритка попідтинню

З байстрям шкандибає,

Батько й мати одцурались,

Й чужі не приймають!

Старці навіть цураються!!

А панич не знає,

З двадцятою, недоліток,

Душі пропиває!

Чи Бог бачить із-за хмари

Наші сльози, горе?

Може, й бачить, та помага,

Як і оті гори

Предковічні, що политі

Кровію людською!..

Душе моя убогая!

Лишенько з тобою.

Уп’ємося отрутою,

В кризі ляжем спати,

Пошлем думу аж до Бога,

Його розпитати,

Чи довго ще на сім світі

Катам панувати??

Лети ж, моя думо, моя люта муко,

Забери з собою всі лиха, всі зла,

Своє товариство – ти з ними росла,

Ти з ними кохалась, їх тяжкії руки

Тебе повивали. Бери ж їх, лети

Та по всьому небу орду розпусти.

Нехай чорніє, червоніє,

Полум’ям повіє,

Нехай знову рига змії,

Трупом землю криє.

А без тебе я де-небудь

Серце заховаю

Та тим часом пошукаю

На край світа раю.

І знов лечу понад землею,

І знов прощаюся я з нею.

Тяжко матір покидати

У безверхій хаті.

А ще гірше дивитися

На сльози та лати.

Лечу, лечу, а вітер віє,

Передо мною сніг біліє,

Кругом бори та болотá,

Туман, туман і пустотá.

Людей не чуть, не знать і сліду

Людської страшної ноги.

І вороги й не вороги,

Прощайте, в гості не приїду!

Упивайтесь, бенкетуйте —

Я вже не почую,

Один собі навік-віки

В снігу заночую.

І поки ви дознаєтесь,

Що ще є країна,

Не полита сльозьми, кров’ю,

То я одпочину…

Одпочину… Аж слухаю —

Загули кайдани

Під землею… Подивлюся…

О люде поганий!

Де ти взявся? Що ти робиш?

Чого ти шукаєш

Під землею? Ні, вже, мабуть,

Я не заховаюсь

1 на небі!.. За що ж кара,

За що мені муки?

Кому я що заподіяв!

Чиї тяжкі руки

В тілі душу закували,

Серце запалили

І галичі силу —

Думи розпустили??

За що, не знаю, а караюсь,

І тяжко караюсь!

І коли я спокутую,

Коли діжду краю,

Не бачу й не знаю!!!

Заворушилася пустиня.

Мов із тісної домовини

На той остатній страшний суд

Мертвці за правдою встають.

То не вмерлі, не убиті,

Не суда просити!

Ні, то люди, живі люди,

В кайдани залиті.

Із нор золото виносять,

Щоб пельку залити

Неситому!.. То катаржні.

А за що? Те знає…

Вседержитель… А може, ще

Й Він не добачає.

Онде злодій штемпований

Кайдани волочить;

Он розбойник катований

Зубами скрегоче,

Недобитка товариша

Зарізати хоче!

А меж ними, запеклими,

В кайдани убраний,

Цар всесвітній! Цар волі, цар,

Штемпом увінчаний!

В муці, в каторзі не просить,

Не плаче, не стогне!

Раз добром нагріте серце

Вік не прохолоне!

А де ж твої думи, рожевії квіти,

Доглядані, смілі, викохані діти,

Кому ти їх, друже, кому передав?

Чи, може, навіки в серці поховав?

О, не ховай, брате! Розсип їх, розкидай!

Зійдуть, і ростимуть, і у люди вийдуть!

Чи ще митарство? чи вже буде?

Буде, буде, бо холодно,

Мороз розум будить.

І знов лечу. Земля чорніє,

Дрімає розум, серце мліє.

Дивлюся: хати над шляхами

Та городи´ з стома церквами,

А в гор[од]ах, мов журавлі,

Замоштрували москалі;

Нагодовані, обуті

І кайданами окуті,

Муштруються… Далі гляну:

У долині, мов у ямі,

На багнищі город мріє;

Над ним хмарою чорніє

Туман тяжкий… Долітаю —

То город безкраїй.

Чи то турецький,

Чи то німецький,

А може те, що й московський.

Церкви, та палати,

Та пани пузаті,

І ні однісінької хати.

Смеркалося… огонь огнем

Кругом запалало, —

Аж злякавсь я… «Ура! ура!

Ура!» – закричали.

«Цу-цу, дурні! схаменіться!

Чого се ви раді?

Що горите?» – «Экой хохол!

Не знает параду.

У нас парад! Сам изволит

Сегодни гуляти!»

«Та де ж вона, тая цяця?»

«Вон видишь – палаты?»

Штовхаюсь я; аж землячок,

Спасибі, признався,

З циновими ґудзиками:

«Де ты здесь узялся?»

«З Укрáїни». – «Так як же ты

Й говорыть не вмієш

По-здешнему?» – «Ба ні, – кажу, —

Говорить умію,

Та не хочу». – «Экой чудак!

Я всі входы знаю,

Я тут служу; коли хочеш,

В дворец попытаюсь

Ввесты тебе. Только, знаешь,

Мы, брат, просвищенны, —

Не поскупись полтинкою…»

Цур тобі, мерзенний

Каламарю… І зробився

Я знову незримий

Та й пропхався у палати.

Боже мій єдиний!!

Так от де рай! Уже нащо

Золотом облиті

Блюдолизи; аж ось і сам,

Високий, сердитий,

Виступає; обок його

Цариця-небога,

Мов опеньок засушений,

Тонка, довгонога,

Та ще, на лихо, сердешне,

Хита головою.

Так оце-то та богиня!

Лишенько з тобою.

А я, дурний, не бачивши

Тебе, цяце, й разу,

Та й повірив тупорилим

Твоїм віршомазам.

Ото дурний! а ще й битий!

На квиток повірив

Москалеві; от і читай,

І йми ти їм віри!

За богами – панства, панства

В серебрі та златі!

Мов кабани годовані, —

Пикаті, пузаті!..

Аж потіють, та товпляться,

Щоб то ближче стати

Коло самих: може, вдарять

Або дулю дати

Благоволять; хоч маленьку,

Хоч півдулі, аби тілько

Під самую пику.

І всі у ряд поставали,

Ніби без’язикі —

Анітелень. Цар цвенькає;

А диво-цариця,

Мов та чапля меж птахами,

Скаче, бадьориться.

Довгенько вдвох похо[д]жали,

Мов сичі надуті.

Та щось нишком розмовляли —

Здалека не чути —

О отечестві, здається,

Та нових петлицях,

Та о муштрах ще новіших!..

А потім цариця

Сіла мовчки на дзиґлику.

Дивлюсь, цар підходить

До найстаршого… та в пику

Його як затопить!..

Облизався неборака;

Та меншого в пузо —

Аж загуло!.. А той собі

Ще меншого туза

Межи плечі; той меншого,

А менший малого,

А той дрібних, а дрібнота

Уже за порогом

Як кинеться по улицях,

Та й давай місити

Недобитків православних,

А ті голосити;

Та верещать; та як ревнуть:

«Гуля наш батюшка, ґуля!

Ура!.. ура!.. ура! а, а, а…».

Зареготався я, та й годі;

А й мене давнули

Таки добре. Перед світом

Усе те заснуло;

Тіль[ки] де-де православні

По углах стогнали

Та, стогнучи, за батюшку

Господа благали.

Сміх і сльози! От пішов я

Город озирати.

Там ніч, як день. Дивлюся:

Палати, палати

Понад тихою рікою;

А берег ушитий

Увесь каменем. Дивуюсь,

Мов несамовитий!

Як то воно зробилося

З калюжі такої

Таке диво… Отут крові

Пролито людської —

І без ножа. По тім боці

Твердиня й дзвіниця.

Мов та швайка загострена,

Аж чудно дивиться.

І дзиґарі теленькають.

От я повертаюсь —

Аж кінь летить, копитами

Скелю розбиває!

А на коні сидить охляп,

У свиті – не свиті,

І без шапки. Якимсь листом

Голова повита.

Кінь басує, – от-отрічку,

От… от… перескочить.

А він руку простягає,

Мов світ увесь хоче

Загарбати. Хто ж це такий?

От собі й читаю,

Що на скелі наковано:

Первому – вторая

Таке диво наставила.

Тепер же я знаю:

Це той первий, що розпинав

Нашу Україну,

А вторая доканала

Вдову сиротину.

Кати! кати! людоїди!

Наїлись обоє,

Накралися; а що взяли

На той світ з собою?

Тяжко-тяжко мені стало,

Так, мов я читаю

Історію України.

Стою, замираю…

А тим часом – тихо, тихо

Та сумно співає

Щось таке невиди´ме:

«Із города із Глухова

Полки виступали

З заступами на лінію,

А мене послали

На столицю з козаками

Наказним гетьманом!

О Боже наш милосердий!

О царю поганий,

Царю проклятий, лукавий,

Аспиде неситий!

Що ти зробив з козаками?

Болота засипав

Благородними костями;

Поставив столицю

На їх трупах катованих!

І в темній темниці

Мене, вольного гетьмана,

Голодом замучив

У кайданах. – Царю! царю!

І Бог не розлучить

Нас з тобою. Кайданами

Скований зо мною

Навік-віки. Тяжко мені

Витать над Невою.

України далекої,

Може, вже немає.

Полетів би, подивився,

Так бог не пускає.

Може, Москва випалила

І Дніпро спустила

В синє море, розкопала

Високі могили —

Нашу славу. Боже милий,

Зжалься, Боже милий».

Та й замовкло; дивлюся я:

Біла хмара криє

Сіре небо. А в тій хмарі

Мов звір в гаї виє.

То не хмара – біла пташка

Хмарою спустилась

Над царем тим мусянджовим

І заголосила:

«І ми сковані з тобою,

Людоїде, змію!

На Страшному на сýдищі

Ми Бога закриєм

Од очей твоїх неситих.

Ти нас з України

Загнав, голих і голодних,

У сніг на чужи´ну

Та й порізав; а з шкур наших

Собі багряницю

Пошив жилами твердими

І заклав столицю

В новій рясі. Подивися:

Цер[к]ви та палати!

Веселися, лютий кате,

Проклятий! проклятий!»

Розлетілись, розсипались,

Сонечко вставало.

А я стояв, дивувався,

Та аж страшно стало.

Уже вбогі ворушились,

На труд поспішали,

І москалі на розпуттях

Уже моштрувались.

Покрай улиць поспішали

Заспані дівчата,

Та не з дому, а додому!

Посилала мати

На цілу ніч працювати,

На хліб заробляти.

А я стою, похилившись,

Думаю, гадаю,

Як то тяжко той насущний

Люди заробляють.

От і братія сипнула

У сенат писати

Та підписувать, та драти

І з батьки і брата.

А меж ними і землячки

Де-де проглядають.

По-московській так і ріжуть,

Сміються та лають

Батьків своїх, що змалечку

Цвенькать не навчили

По-німецькій, а то тепер

І кисни в чорнилах!

П’явки! п’явки! Може, батько

Остатню корову

Жидам продав, поки вивчив

Московської мови.

Україно! Україно!

Оце твої діти,

Твої квіти молодії,

Чорнилом политі.

Московською блекотою

В німецьких теплицях

Заглушені!.. Плач, Украйно!

Бездітна вдовице!

Піти лишень подивиться

До царя в палати,

Що там робиться. Прихó[д]жу:

Старшина пузата

Стоїть рядом; сопе, хропе,

Та понадувалось,

Як індики, і на двері

Косо поглядало.

Аж ось вони й о[д]чинились.

Неначе з берлоги

Медвідь виліз, ледве-ледве

Переносить ноги;

Та одутий, аж посинів:

Похмілля прокляте

Його мучило. Як крикне

На сáмих пузатих —

Всі пузаті до óдного

В землю провалились!

Він вилупив баньки з лоба —

І все затрусилось,

Що осталось; мов скажений,

На менших гукає —

І ті в землю; він до дрібних

І ті пропадають!

Він до челяді – і челядь,

І челядь пропала;

До москалів – москалики,

Тілько застогнало,

Пішли в землю; диво дивне

Сталося на світі.

Дивлюся я, що дальш буде,

Що буде робити

Мій медведик! Стоїть собі,

Голову понурив

Сіромаха. Де ж ділася

Медвежа натура?

Мов кошеня, такий чудний.

Я аж засміявся.

Він і почув, та як зикне —

Я перелякався

Та й прокинувсь… Отаке-то

Приснилося диво.

Чудне якесь!.. таке тілько

Сниться юродивим

Та п’яницям. Не здивуйте,

Брати любі, милі,

Що не своє розказав вам,

А те, що приснилось.

8 іюля 1844, С.-Петербург

«У неділю не гуляла…»

У неділю не гуляла

Та на шовки заробляла,

Та хустину вишивала,

Вишиваючи, співала:

«Хусточко мережана,

Вишиваная,

Вигаптую, подарую,

А він мене поцілує.

Хустино моя

Мальованая.

Здивуються вранці люди,

Що в сироти хустка буде

Мережаная,

Мальованая.

А я косу розплітаю,

З дружиною похо[д]жаю.

Доленько моя,

Матінко моя».

Отак вона вишивала,

У віконце поглядала,

Чи не ревуть круторогі,

Чи не йде чумак з дороги.

Іде чумак з-за Лиману

З чужим добрим, безталанний,

Чужі воли поганяє,

Поганяючи, співає:

«Доле моя, доле,

Чом ти не такая,

Як інша чужая?

Чи я п’ю, гуляю,

Чи сили не маю,

Чи до тебе доріженьки

У степу не знаю?

Чи до тебе свої дари

Я не посилаю?

Є у мене дари —

Очі мої карі.

Молодую мою силу

Багаті купили,

Може й дівчину без мене

З іншим заручили…

Навчи ж мене, моя доле,

Гуляти навчи».

Та й заплакав, сіромаха,

Степом ідучи.

Ой застогнав сивий пугач

В степу на могилі,

Зажурились чумаченьки,

Тяжко зажурились.

«Благослови, отамане,

Коло села стати,

Та понесем товариша

В село причащати».

Сповідали, причащали

Й ворожки питали —

Не помогло… з незцілéнним

В дорогу рушали.

Чи то праця задавила

Молодую силу,

Чи то нудьга невсипуща

Його з ніг звалила.

Чи то люди поробили

Йому, молодому,

Що привезли його з Дону

На возі додому.

Благав Бога, щоб дівчину…

Хоч село побачить.

Не доблагав… Поховали,

Ніхто й не заплаче!

Поставили громадою

Хрест над сиротою

Й розійшлися… Як билина,

Як лист за водою,

Пішов козак з сього світа,

Все забрав з собою.

А де ж тая мальована,

Шитая хустина,

А де ж тая веселая

Дівчина-дитина?!

На новому хресті хустку

Вітер розвіває,

А дівчина у черниці

Косу розплітає.

18 октября 1844, С.-Петербург

«Чого мені тяжко, чого мені нудно…»

Чого мені тяжко, чого мені нудно,

Чого серце плаче, ридає, кричить,

Мов дитя голодне? Серце моє трудне,

Чого ти бажаєш, що в тебе болить?

Чи пити, чи їсти, чи спатоньки хочеш?

Засни, моє серце, навіки засни,

Невкрите, розбите – а люд навісний

Нехай скаженіє… Закрий, серце, очі.

1З Nоября 1844, СПб

«Заворожи мені, волхве…»

Заворожи мені, волхве,

Друже сивоусий!

Ти вже серце запечатав,

А я ще боюся.

Боюся ще погорілу

Пустку руйновати,

Боюся ще, мій голубе,

Серце поховати.

Може, вернеться надія

З тією водою

Зцілющою й живущою,

Дрібною сльозою.

Може, вернеться з-за світа

В пустку зимовати,

Хоч всередині обілить

Горілую хату.

І витопить, і нагріє,

І світло засвітить…

Може, ще раз прокинуться

Мої думи-діти.

Може, ще раз помолюся,

З дітками заплачу.

Може, ще раз сонце правди

Хоч крізь сон побачу…

Стань же братом, хоч одури.

Скажи, що робити:

Чи молитись, чи журитись,

Чи тім’я розбити??!

13 Декабря 1844, С.-Петербург

Гоголю

За думою дума роєм вилітає;

Одна давить серце, друга роздирає,

А третяя тихо, тихесенько плаче

У самому серці, може, й Бог не бачить.

Кому ж її покажу я,

І хто тую мову

Привітає, угадає

Великеє слово?

Всі оглухли – похилились

В кайданах… байдуже…

Ти смієшся, а я плачу,

Великий мій друже.

А що вродить з того плачу?

Богилова, брате…

Не заревуть в Україні

Вольнії гармати,

Не заріже батько сина,

Своєї дитини,

За честь, славу, за братерство,

За волю Вкраїни.

Не заріже – викохає

Та й продасть в різницю

Москалеві. Цебто, бачиш,

Лепта удовиці

Престолові-отечеству

Та німоті плата.

Нехай, брате. А ми будем

Сміяться та плакать.

30 Декабря 1844, С.-Петербург

1845

«Не завидуй багатому…»

Не завидуй багатому:

Багатий не знає

Ні приязні, ні любові —

Він все те наймає.

Не завидуй могучому,

Бо той заставляє.

Не завидуй і славному:

Славний добре знає,

Що не його люди люблять,

А ту тяжку славу,

Що він тяжкими сльозами

Вилив на забаву.

А молоді як зійдуться,

Та любо та тихо,

Як у раї, – а дивишся:

Ворушиться лихо.

Не завидуй же нікому,

Дивись кругом себе:

Нема раю на всій землі,

Та нема й на небі.

4 октября 1845, Миргород

«Не женися на багатій…»

Не женися на багатій,

Бо вижене з хати,

Не женися на убогій,

Бо не будеш спати.

Оженись на вольній волі,

На козацькій долі:

Яка буде, така й буде,

Чи гола, то й гола.

Та ніхто не докучає

І не розважає —

Чого болить і де болить,

Ніхто не питає.

Удвох, кажуть, і плакати

Мов легше неначе;

Не потурай: легше плакать,

Як ніхто не бачить.

4 октября 1845, Миргород

Єретик

Шафарикові

Запалили у сусіда

Нову добру хату

Злі сусіди; нагрілися

Й полягали спати,

І забули сірий попіл

По вітру розвіять.

Лежить попіл на розпутті,

А в попелі тліє

Іскра огню великого.

Тліє, не вгасає,

Жде підпалу, як той месник,

Часу дожидає,

Злого часу. Тліла іскра,

Тліла, дожидала

На розпутті широкому

Та й гаснути стала.

Отак німота запалила

Велику хату. І сім’ю,

Сім’ю слав’ян роз’єдинила

І тихо, тихо упустила

Усобищ лютую змію.

Полилися ріки крові,

Пожар загасили.

А німчики пожарище

Й сирóт розділили.

Виростали у кайданах

Слав’янськії діти

І забули у неволі,

Що вони на світі!

А на давнім пожарищі

Іскра братства тліла,

Дотлівала, дожидала

Рук твердих та смілих.

І дождалась… Прозрів єси

В попелі глибоко

Огонь добрий смілим серцем,

Смілим орлім оком!

І засвітив, любомудре,

Світоч правди, волі…

І слáв’ян сім’ю велику

Во тьмі і неволі

Перелічив до одного,

Перелічив трупи,

А не слав’ян. І став єси

На великих купах,

На розпутті всесвітньому

Ієзекіїлем,

І – о диво! трупи встали

І очі розкрили,

І брат з братом обнялися

І проговорили

Слово тихої любові

Навіки і віки!

І потекли в одно море

Слав’янськії ріки!

Слава тобі, любомудре,

Чеху-слав’янине!

Що не дав ти потонути

В німецькій пучині

Нашій правді. Твоє море

Слав’янськеє, нóве!

Затого вже буде повне,

І попливе човен

З широкими вітрилами

І з добрим кормилом,

Попливе на вольнім морі,

На широких хвилях.

Слава тобі, Шафарику,

Вовіки і віки!

Що звів єси в одно море

Слав’янськії ріки!

Привітай же в своїй славі

І мою убогу

Лепту-думу немудрую

Про чеха святого,

Великого мученика,

Про славного Гуса!

Прийми, отче. А я тихо

Богу помолюся,

Щоб усі слав’яни стали

Добрими братами,

І синами сонця правди,

І єретиками

Отакими, як Констанцький

Єретик великий!

Мир мирові подарують

І славу вовіки!

22 ноября 1845, в Переяслові

Камень, его же небрегоша зиждущіи, сей бысть въ главу угла: отъ Господа бысть сей, и есть дивенъ во очесехъ нашихъ.

Псаломъ 117, стихъ 22

«Кругом неправда і неволя,

Народ замучений мовчить.

І на апостольськім престолі

Чернець годований сидить.

Людською кровію шинкує

І Рай у найми оддає!

Небесний Царю! Суд Твій всує,

І всує царствіє Твоє.

Розбойники, людоїди

Правду побороли,

Осміяли Твою славу,

І силу, і волю.

Земля плаче у кайданах,

Як за дітьми мати.

Нема кому розкувати,

Одностайне стати

За Євангеліє правди,

За темнії люде!

Нема кому! Боже! Боже!

Чи то ж і не буде?

Ні, настане час великий

Небесної кари.

Розпадуться три корони

На гордій тіарі!

Розпадуться! Благослови

На месть і на муки,

Благослови мої, Боже,

Нетвердії руки!»

Отак у келії правдивий

Іван Гус думав розірвать

Окови адові!.. і диво,

Святеє диво показать

Очам незрящим. «Поборюсь…

За мене Бог!.. да совершиться!»

І в Віфліємськую каплицю

Пішов молиться добрий Гус.

«Во ім’я Господа Христа,

За нас розп’ятого на древі,

І всіх апостолів святих.

Петра і Павла особливе,

Ми розрішаємо гріхи

Святою буллою сією

Рабині Божій…»

«Отій самій,

Що водили по улицях

В Празі позавчора;

Отій самій, що хилялась

По шинках, по станях,

По чернечих переходах,

По келіях п’яна!

Ота сама заробила

Та буллу купила —

Те[пе]р свята!.. Боже! Боже!

Великая сило!

Великая славо! зглянься на людей,

Одпочинь од кари у світлому Раї!

За що пропадають? за що Ти караєш

Своїх і покорних, і добрих дітей?

За що закрив їх добрі очі

І вольний розум окував

Кайданами лихої ночі!..

Прозріте, люди, день настав!

Розправте руки, змийте луду.

Прокиньтесь, чехи, будьте люди,

А не посмішище ченцям!

Розбойники, кати в тіарах

Все потопили, все взяли,

Мов у Московії татаре,

І нам, сліпим, передали

Свої догмати!.. кров, пожари,

Всі зла на світі, войни, чвари,

Пекельних мук безкраїй ряд…

І повен Рим байстрят!

От їх догмати і їх слава.

То явна слава. А тепер

Отим положено конглавом:

Хто без святої булли вмер —

У пекло просто; хто ж заплатить

За буллу вдвоє, ріж хоч брата,

Окроме Папи і ченця,

І в Рай іди! Конець концям!

У злодія вже злодій краде,

Та ще й у церкві. Гади! гади!

Чи напилися ви, чи ні

Людської крові?.. Не мені,

Великий Господи, простому,

Судить великіє діла

Твоєї волі. Люта зла

Не дієш без вини нікому.

Молюся, Господи, помилуй,

Спаси Ти нас, Святая Сило,

Язви язик мій за хули

Та язви мира ізціли.

Не дай згнущатися лукавим

І над Твоєю вічно-славой

Й над нами, простими людьми!..»

І плакав Гус, молитву дія,

І тяжко плакав. Люд мовчав

І дивувався: що він діє,

На кого руку підійма!

«Дивіться, люде: осьде булла,

Що я читав…» – і показав

Перед народом. Всі здрогнули:

Іван Гус буллу розідрав!!

Із Віфліємської каплиці

Аж до всесвітньої столиці

Луна, гогочучи, неслась.

Ченці ховаються… Мов кара,

Луна в конглаві оддалась —

І похилилася тіара!

Зашипіли, мов гадюки,

Ченці в Ватікані,

Шепочеться Авіньйона

З римськими ченцями,

Шепочуться антипапи,

Аж стіни трясуться

Од шопоту. Кардинали,

Як гадюки, в’ються

Круг тіари. Та нищечком,

Мов коти, гризуться

За мишеня… Та й як паки?

Однієї шкури

Така сила… а м’ясива!!!..

Аж здригнули мури,

Як згадали, що у Празі

Заґелкали гуси

Та з орлами летять биться…

Конглав схаменувся,

Зібрав раду. Положили

Одностайне стати

Против Гуса. І в Констанці

Всіх ворон скликати!

Та стерегти якомога

І зверху і здолу,

Щоб не втекла сіра птаха

На слав’янське поле.

Як та галич поле крила —

Ченці повалили

До Констанця; степи, шляхи,

Мов сарана, вкрили

Барони, герцоги і дюки,

Псарі, герольди, шинкарі,

І трубадури (кобзарі),

І шляхом військо, мов гадюки.

За герцогинями німота;

Хто з соколами на руках,

Хто пішки, верхи на ослах —

Так аж кишить! Все на охоту,

Мов гад у ірій, поспіша!

О чеху! Де твоя душа??

Дивись, що сили повалило —

Мов сарацина воювать

Або великого Аттілу!

У Празі глухо гомонять

І цесаря, і Вячеслава,

І той собор тисячеглавий

Уголос лають! Не хотять

Пускать в Констанц Івана Гуса!

«Жив Бог! жива душа моя!

Брати, я смерті не боюся!

Я докажу отим зміям,

Я вирву їх несите жало!..»

І чехи Гуса проводжали,

Мов діти батька…

Задзвонили у Констанці

Рано в усі дзвони.

Збиралися кардинали,

Гладкі та червоні,

Мов бугаї в загороду,

І прелатів лава.

І три папи, і баронство,

І вінчані глави;

Зібралися, мов Іуди

На суд нечестивий

Против Христа. Свари, гомін,

То реве, то виє,

Як та орда у таборі,

Або жиди в школі…

І всім разом заціпило!..

Мов кедр серед поля

Ливанського, у кайданах

Став Гус перед ними!

I окинув нечестивих

Орліми очима.

Затрусились, побіліли,

Мовчки озирали

Мученика. – «Чого мене —

Чи на прю позвали?

Чи дивиться на кайдани??»

«Мовчи, чеше смілий…» —

Гадюкою зашипіли,

Звіром заревіли.

«Ти єретик! ти єретик!

Ти сієш розколи!

Усобища розвіваєш,

Святійшої волі —

Не приймаєш!..» – «Одно слово!»

«Ти Богом проклятий!

Ти єретик! ти єретик!.. —

Ревіли прелати. —

Ти усобник!..» – «Одно слово!».

«Ти всіми проклятий!..»

Подивився Гус на пáпи

Та й вийшов з палати!..

«Побороли! побороли!» —

Мов обеленіли.

«Автодафе! автодафе!..» —

Гуртом заревіли.

І цілу ніч бенкетовали

Ченці, барони… всі пили

І, п’яні, Гуса проклинали,

Аж поки дзвони загули.

І світ настав… Ідуть молиться

Ченці за Гуса. З-за гори

Червоне сонце аж горить.

І сонце хоче подивиться,

Що будуть з праведним творить?!.

Задзвонили в усі дзвони,

І повели Гуса

На Голгофу у кайданах.

І не стрепенувся…

Перед огнем; став на йому

І молитву діє:

«О Господи милосердий,

Що я заподіяв

Оцим людям? Твоїм людям!

За що мене судять!

За що мене розпинають?

Люди! добрі люди!

Молітеся!.. неповинні —

І з вами те буде!

Молітеся! люті звірі

Прийшли в овніх шкурах

І пазорі розпустили…

Ні гори, ні мури

Не сховають. Розіллється

Червонеє море

Крові! крові з дітей ваших.

О горе! о горе!

Онде вони! в ясних ризах.

Їх лютії очі…

Уже крові…» – «Пали! пали!..»

«Крові! крові хочуть!

Крові вашої!..» – І димом

Праведного вкрило.

«Молітеся! молітеся!

Господи, помилуй,

Прости Ти їм, бо не знають!..»

Та й не чути стало!

Мов собаки, коло огню

Кругом ченці стали.

Боялися, щоб не виліз

Гадиною з жару

Та не повис на короні

Або на тіарі.

Погас огонь, дунув вітер

І попіл розвіяв.

І бачили на тіарі

Червоного змія

Прóсті люде. Пішли ченці

Й Te deum співали,

Розійшлися по трапезах

І трапезували

І день і ніч, аж попухли.

Малою сім’єю

Зійшлись чехи, взяли землі

З-під костра і з нею

Пішли в Прагу. Отак Гуса

Ченці осудили,

Запалили… та Божого

Слова не спалили,

Не вгадали, що вилетить

Орел із-за хмари

Замість гуся і розклює

Високу тіару.

Байдуже їм, розлетілись,

Мов тії ворони,

З кровавого того свята.

Ченці і барони

Розвернулись у будинках

І гадки не мають —

Бенкетують та інколи

Te deum співають.

Все зробили… Постривайте!

Он над головою

Старий Жижка з Таборова

Махнув булавою.

10 октября 1845, с. Марьинское

Сліпий

(Поема)

Думи мої молодії,

Поховані діти;

Не літають з того світа

Пустку натопити.

Покинули сиротою

З тобою одною,

Моє серце, моя зоре,

Раю мій, покою!

Ніхто не зна мого раю,

І сама не знаєш,

Що витаєш надо мною,

Як зоря над гаєм.

І дивлюся я, дивлюся,

А ти, моя зоре,

Спускаєшся низесенько,

Тихо заговориш.

Усміхнешся, подивишся —

Дивлюсь і не бачу…

Прокинуся – плаче серце,

І очі заплачуть.

Спасибі, зіронько! минає

Неясний день мій; вже смеркає,

Над головою вже трясе

Косою смерть. І поховають,

А там і слід мій занесе —

Холодний вітер. Все минає.

І ти случаєм прочитаєш

Вилиту сльозами

Мою думу і тихими,

Тихими речами

Проговориш: «Я любила,

Я його любила,

І він не знав…» Зоре моя,

На мою могилу

Світи, зоре. А я буду

З-за світа літати

І про тéбе, моє серце,

На небі співати.

Той блукає за морями,

Світ перепливає,

Шука долі, не находить —

Немає, немає!

Мов умерла. Інший рветься

З усієї сили

За долею, от-от догнав

І бебех в могилу!

А в третього, як у старця,

Ні хати, ні поля,

Тілько торба, а з торбини

Виглядає доля —

Як дитинка; а він її

Лає, проклинає

І жидові заставляє.

Ні, не покидає.

Як реп’ях той, учепиться

За латані поли

Та й збирає колосочки

На чужому полі,

А там снопи… а там скирти,

А там… у палатах

Сидить собі наш сирота,

Мов у своїй хаті.

Отака-то тая доля,

Хоч і не шукайте.

Кого любить, сама найде,

У колисці найде.

Так коло полудня в неділю,

Та на Зелених ще й святках,

Під хатою в сорочці білій

Сидів з бандурою в руках

Старий козак.

«І так, і сяк,

І треба б то, і шкода.

Ні, буде треба, хоч два года

Нехай по світу поблукає

Та сам своєї пошукає,

Як я шукав колись. Ярино!

А де Степан?» – «А он під тином,

Неначе вкопаний, стоїть».

«А я й не бачу! А ідіть

Лишень сюди; та йдіть обоє!..

Ануте, діти, отакої!» —

І вдарив по струнах.

Старий грає, а Ярина

З Степаном танцює!

Старий грає, примовляє,

Ногами тупцює:

«Якби мені лиха та лиха,

Якби мені свекрівонька тиха,

Якби мені чоловік молодий,

Та другої не любив, не любив.

Ой гоп, чики-чики!

Та червоні черевики,

Та троїсті музи´ки, —

Од віку до віку

Я любила б чоловіка».

«Ой гоп, заходивсь,

Зробив хату, оженивсь,

І піч затопив,

І вечерять наварив».

«Ану, діти, отак, діти!» —

І старий піднявся.

Як ударить, як ушкварить

Аж у боки взявся.

«Чи так, чи не так,

Уродив постернак,

А петрушку

Криши в юшку —

Буде смак, буде смак.

Ой так, таки так,

Оженився козак,

Кинув хату

І кімнату

Та й потяг у байрак».

«Ні, вже не те, підтопталась

Моя стара сила,

Утомився; а все це ви

Так розворушили,

О бодай вас! Що то літа!

Ні, вже не до ладу,

Минулося. Іди лишень

Полудновать лагодь,

Гуляючи, як той казав,

Шматок хліба з’їсти.

Іди ж, доню, а ти, сину,

Послухаєш вісти.

Сідай лишень. Як убили

Твого батька Йвана

В Шляхетчині, то ти ще був

Маленьким, Степане;

Ще й не лазив…» – «То я не син,

Я не син ваш, тату?..»

«Та ні, не син; стривай лишень.

От умерла й мати,

Ти й зостався; а я й кажу

Покойній Марині,

Таки жінці: „А знаєш що!

Возьмім за дитину“, —

Тебе б то це. „Добре“, – каже.

От ми й спарували

Вас з Яриною докупи…

А тепер осталось —

Ось бачиш що? ти на порі,

І Ярина спіє…

Треба буде людей питать!

Та що-небудь діять!

Як ти скажеш?» – «Я не знаю,

Бо я думав теє…»

«Що Ярина сестра твоя?

А воно не теє…

Воно просто, як любитесь,

То й жінкою буде.

Та перш ось що! треба буде

І на чужі люди

Подивитись, як живуть:

Чи орють,

Чи не на ораному сіють

І просто жнуть,

І немолоченеє віють,

Та як і мелють, і їдять —

Все треба знать.

Та от як, брате: треба в люди

На год, на два піти

У наймити;

Тойді й побачимо, що буде.

Бо хто не вміє заробить,

То той не вмітиме й пожить.

А ти як думаєш, небоже?

А коли хочеш, сину, знать,

Де лучче лихом торговать,

Іди ти в Січ; як Бог поможе,

Там наїсися всіх хлібів.

А я їх їв.

І досі нудно, як згадаю!..

Коли заробиш, принесеш,

А не заробиш, поживеш —

Моє добре; та звичáю

Козацького наберешся,

Та побачиш світа, —

Не такого, як у Братстві,

А живі мисліте

На синьому прочитаєш;

Та по-молодечій

Будеш богу молитися,

А не по-чернечій

Харамаркать. Отак, сину.

Помолимось Богу

Та сивого осідлаєм —

І гайда в дорогу!

Ходім, лишень, полудновать.

Що ти там, Ярино,

Змайструвала?» – «Уже, тату».

«Отаке-то, сину!»

Ні їсться, ні п’ється, і серце не б’ється,

І очі не бачать, не чуть голови,

Неначе немає, ніби неживий,

Замість шматка хліба за кухоль береться;

Дивиться Ярина та нишком сміється:

«Що це йому стало? ні їсти, ні пить,

Нічого не хоче! чи не занедужав?

Братику Степане! що в тебе болить?» —

Очима спитала. Старому байдуже,

Нібито й не бачить. «Чи жать, чи не жать,

А сіяти треба, – старий розмовляє,

Нібито до себе. – Анумо вставать.

Може, до вечерні ще пошкандибаю.

А ти, Степане, ляжеш спать,

Бо завтра рано треба встать

Та коня сідлать».

«Степаночку, голубчику!

Чого-бо ти плачеш?

Усміхнися-бо до мене.

Хіба ти не бачиш,

Що я плачу!.. Розсердився

Бог знає на кого

Та й зо мною не говорить.

Заплачу, єй-богу,

Та й утечу… ось побачиш.

Скажи-бо, Степане!

Може, справді нездужаєш?

Я зілля достану,

Я побіжу за бабою —

Може, це з пристріту?»

«Ні, Ярино, моє серце,

Рожевий мій квіте!

Я не брат тобі, Ярино!

Я завтра покину…

Тебе й батька си´ротами…

Де-небудь загину,

І ти мене не згадаєш,

Забудеш, Ярино,

Свого брата…» – «Перехрестись!

Єй-богу, з пристріту.

Я не сестра! Хто ж я така?

О Боже, мій світе,

Що тут робить?.. Батька нема,

А він занедужав,

Та й ще умре!.. О Боже мій!

А йому бадуже,

Мов сміється надо мною.

Хіба ти не знаєш,

Що з тобою і татуся

Й мене поховають!..»

«Ні, Ярино, я не умру,

А тілько поїду

Од вас завтра… а приїду…

На той рік приїду —

Вже не братом, з Запорожжя.

А за рушниками…

Чи подаєш?..» – «Та цур тобі

З тими старостами!

Ще й жартує!..» – «Не жартую,

Єй-богу, Ярино! —

Не жартую…» – «То це й справді

Ти завтра покинеш

Мене й батька… Ні, жартуєш.

Скажи-бо, Степане! —

Хіба й справді я не сестра?..»

«Ні, моє кохане!

Моє серце!» – «Боже ти мій!

Чом же я не знала?

Була б тебе не любила

І не ціловала.

Ой, ой, сором! Геть од мене!

Пусти мої руки!

Ти не брат мій! ти не брат мій!

Муко моя! муко!»

І заплакала Ярина,

Як мала дитина,

І крізь сльози промовляє:

«Покине!., покине!..»

Як той явір над водою,

Степан похилився.

Щирі сльози козацькії

В серці запеклися!

Мов у пеклі… А Ярина

То клене, то просить,

То замовкне… поцілує,

То знов заголосить!

Незчулися, як і смеркло.

І сестру, і брата,

Мов скованих, обнявшися,

Застав батько в хаті!

І світ настав, а Ярина

Ридає… ридає…

Уже Степан із криниці

Коня напуває.

Взяла відра та й побігла

Ніби за водою

До криниці… А тим часом

Запорозьку зброю

Виніс батько із комори,

Розгляда, радіє,

Приміряє… ніби знову

Старий молодіє!

Та й заплакав… «Зброє моя!

Зброє золотая!

Літа мої молодії,

Сило молодая!

Послужи ж, моя ти зброє,

Молодій ще силі!

Послужи йому так щиро,

Як мені служила!..»

І Ярина дає зброю,

А Степан сідлає

Коня, свого товариша,

Й жупан одягає.

І шаблюка, мов гадюка,

Й ратище-дрючина,

І самопал семип’ядний

Повис за плечима.

Аж зомліла, як узріла,

І старий заплакав,

Як побачив на коневі

Такого юнака.

Веде коня за поводи

Та плаче Ярина.

Старий батько іде рядом,

Наставляє сина.

Як у ві[й]ську пробувати,

Старших шанувати,

Товариство поважати,

В табор не ховатись.

«Нехай тебе Бог заступить!» —

Як за селом стали,

Сказав старий, та всі тро[є]

Разом заридали.

Степан свиснув, і курява

Шляхом піднялася.

«Не барися, мій синочку,

Швидче повертайся!..» —

Старий сказав та й заплакав.

Мов тая ялина

При долині, похилилась,

Замовкла Ярина;

Тілько сльози утирає,

На шлях поглядає.

Із куряви щось вигляне

І знов пропадає.

Ніби шапка через поле

Котиться, чорніє…

Ховається… мошечкою

Тілько… тілько… мріє,

Та й пропало… Довго, довго

Стояла Ярина

Та дивилась, чи не вирне

Знову комашина.

Не ви´рнула; похилилась,

Заплакала знову…

А за нею й старий батько,

Та й пішли додому.

Минають дні, минає літо,

Наста[ла] осінь, шелестить

Пожовкле листя; мов убитий,

Старий під хатою сидить;

Дочкá нездужає Ярина,

Його єдиная дитина

Покинуть хоче; з ким дожить?

Добити віку вікового?

Згадав Степана молодого,

Згадав свої благі літá,

Згадав та й заплакав

Багатий сивий сирота.

Мов лату на латі,

На серці печалі нашили літá.

«В Твоїх руках все на світі.

Твоя свята воля!

Нехай буде так, як буде, —

Така моя доля!»

І барвінком, і рутою

І рястом квітчає

Весна землю, мов дівчину

В зеленому гаї.

І сонечко серед неба

Опинилось, стало,

Мов жених той, молодую

Землю оглядало.

І Ярина вийшла з хати

На світ Божий глянуть,

Ледве вийшла… Усміхнеться,

То піде, то стане,

Розглядає, дивується,

Та любо, та тихо,

Ніби вчора народилась…

А лютеє лихо…

В самім серці повернулось

І світ заступило.

Як билина підкошена,

Ярина схилилась;

Як з квіточки роса вранці,

Сльози полилися.

Старий батько коло неї,

Як дуб, похилився.

У Києві великому

Всіх святих благала;

У Межигорського Спаса

Тричі причащалась.

У Почаєві святому

Ридала, молилась,

Щоб Степан той, тая доля

Їй хоча приснилась!..

Не снилося. Вернулася.

Знову забіліла

Зима біла. Знову весна

Рястом червоніла;

Знов Ярина вийшла з хати

На світ дивуватись.

Та не святих вже благати —

Ворожки питати.

І ворожка ворожила,

Пристріт замовляла,

Талан-долю за три шаги

З воску виливала.

«Он бачиш, кінь осідланий

Маха головою.

А он їде, а онде йде

Дідусь з бородою.

Ото гроші. Бач, віскривий,

Якби догадався

Та втер йому; отже й утер.

Дивися – сховався

За могилу, лічить гроші.

Знову іде шляхом,

Заплющившись, з торбинками.

То, бач, ради страху,

Щоб татаре або ляхи

Часом не спіткали…»

І радісінька додому

Ярина верталась.

Уже третій, і четвертий,

І п’ятий минає —

Не малий рік. А Степана

Немає, немає.

І стежечки, доріженьки

Яром та горою,

Що топтані до ворожки,

Поросли травою.

А Ярина у черниці

Косу розплітає;

Старий батько коло неї

Падає, благає,

Хоч годочок, хоч літечко,

Хоч Пéтра діждати,

Хоч Зелених. Діждалися,

Укві[т]чали хату

І любистком, і клечанням;

У сорочках білих

У неділю, мов сироти,

Під хатою сіли.

Сидять собі та сумують;

Слухають – щось грає

За ворітьми, мов на кобзі,

І тихо співає:

«У неділю вранці-рано

Синє море грало,

Товариство кошового

На раді прохало:

„Благослови, отамане,

Чайки поспускати

Та за Тендер погуляти,

Турка пошукати“.

Чайки і байдаки спускали,

Гарматами риштовали,

З широкого гирла Дніпрового випливали.

Серед ночі темної,

На морі синьому,

За островом Тендром потопали,

Пропадали.

Один потопає,

Другий виринає,

Козацтву-товариству із синьої хвилі

Рукою махає, гукає:

„Нехай вам, товариство, Бог допомагає!“

І в синій хвилі потопає,

Пропадає.

Тілько три чайки, слава Богу,

Отамана курінного,

Сироти Степана молодого,

Синє море не втопило,

А в турецьку землю, агарянську,

Без вес[е]л і кормиг прибило.

Тойді сироту Степана,

Козака лейстрового,

Отамана молодого,

Турки-яничари ловили,

З гармати гримали,

В кайдани кували,

В Цареградську башту са[д]жали,

В тяжкую роботу завдавали.

Ой Спасе наш чудотворний,

Межигорський Спасе!

І лютому ворогові

Не допусти впасти

В турецькую землю, в тяжкую неволю.

Там кайдани по три пуда,

Отаманам по чотири.

І світа Божого не бачать, не знають,

Під землею камень ламають,

Без сповіді святої умирають,

Пропадають.

І згадав сирота Степан в неволі

Свою матір Україну,

Нерідного батька старого,

І коника вороного,

І сестру Ярину.

Плаче, ридає,

До Бога руки здіймає,

Кайдани ламає,

Утікає на вольную волю…

Уже на третьому полі

Турки-яничари ловили,

До стовпа в’язали,

Очі виймали,

Гарячим залізом випікали,

В кайдани забили,

В тюрму посадили

І замуровали».

Отак на улиці, під тином,

Ще молодий кобзар стояв

І про невольника співав.

За тином слухала Ярина —

І не дослухала, упала.

«Степаночку! Степаночку! —

Ридала, кричала. —

Степаночку, моє серце,

Де ти забарився?

Тату! тату! Це Степан наш!

Ідіть подивіться».

Прийшов батько, розглядає,

Насилу Степана

Розпізнає; отак його

Зробили кайдани.

«Сину ти мій безталанний,

Добрая дитино!

Де ти в світі пробувався,

Сину мій єдиний?»

Плаче старий, обнімає,

І сліпий мій плаче

Невидющими очима,

Мов сонце побачив.

І беруть його під руки,

І ведуть у хату,

І вітає Яриночка,

Мов рідного брата.

І голову йому змила,

І ноги умила,

І в соро[ч]ці тонкій, білій

За стіл посадила.

Годувала, напувала,

Положила спати

На перині… і тихенько

Вийшла з батьком з хати.

«Ні, не тр[е]ба, мій таточку,

Не треба, Ярино!

Подивіться: я загинув,

Навіки загинув.

За що ж свої молодії

Ти літа погубиш

З калікою… Ні, Ярино,

Насміються люди,

І Бог святий покарає,

І прожене долю

З ції хати веселої

На чужеє поле.

Ні, Ярино, Бог не кине,

Ти найдеш дружину,

А я піду в Запорожжя.

Я там не загину,

Мене люблять…» – «Ні, Степане,

Ти моя дитина,

І Бог тебе покарає,

Як мене покинеш».

«Оставайся, Степаночку!

Коли не хоч братись,

То так будем. Я сестрою,

А ти мені братом,

А дітьми йому обоє,

Батькові старому.

Не йди, серце, Степаночку,

Не кидай нас знову.

Не покинеш?..» – «Ні, Ярино…»

І Степан остався;

Зрадів старий, мов дитина,

Аж за кобзу взявся;

Хотів вшкварить навприсідки

З усієї сили…

І на призьбі під хатою

Усі троє сіли.

«Розкажи ж тепер, Степане,

Про свою недолю,

Бо й я таки гуляв колись

В турецькій неволі».

«Отож мене, вже сліпого,

На світ випускали

З козаками… Товариство

На Січ прямувало,

І мене взяли з собою,

І через Балкани

Поспішали в Україну

Вольними ногами.

І на тихому Думаю

Нас перебігають

Товариші-запорожці

І в Січ завертають.

І розказують, і плачуть,

Як Січ руйнували,

Як москалі сребро, злато

І свічі забрали

У Покрови. Як козаки

Вночі утікали

І на тихому Дунаї

Новим кошем стали.

Як цариця по Києву

З Нечосом ходила

І Межигорського Спаса

Вночі запалила.

І по Дніпру у золотій

Галері гуляла,

На пожар той поглядала,

Нишком усміхалась.

І як степи запорозькі

Німоті ділила

Та бахурям і байстрюкам

Люд закрепостила.

Як Кирило з старшинами

Пудром осипались

І в цариці, мов собаки,

Патинки лизали.

Отак, тату! Я щасливий,

Що очей не маю,

Що нічого того в світі

Не бачу й не знаю.

Ляхи були – усе взяли,

Кров повипивали!..

А москалі і світ Божий

В путо закували!

Отаке-то! тяжко, тату,

Із своєї хати

До нехриста поганого

В сусіди прохатись.

Тепер, кажуть, Головатий

Останки збирає

Та на Кубань підмовляє,

Черкеса лякає.

Нехай йому Бог поможе,

А що з того буде —

Святий знає. Почуємо,

Що розкажуть люди!..»

Отак вони що день Божий

Удвох розмовляли

До півночі, а Ярина

Господарювала.

Згадували Запорожжя,

Козацькую славу,

І співали удвох собі

Про Чалого Саву,

Про Богдана недомудра,

Ледачого сина,

І про Гонту-мученика,

Й славного Максима.

А Ярина їх слухала…

Та святих благала.

Ублагала… на Всеїдній

З Степаном побрались.

Оце і вся моя дума.

Не здивуйте, люди.

Те, що було, минулося

І знову не буде.

Минулися мої сльози.

Не рветься, не плаче

Поточене старе серце

І очі не бачать —

Ні тихої хатиночки

В забутому краю,

Ні тихої долиночки,

Ні темного гаю,

Ні дівчини молодої

Й малої дитини

Я не бачу щасливої:

Все плаче, все гине.

І рад би я сховатися,

Але де, не знаю.

Скрізь неправда, де не гляну,

Скрізь Господа лають.

Серце в’яне, засихає,

Замерзають сльози…

І втомивсь я, одинокий,

На самій дорозі.

Отаке-то! не здивуйте,

Що вороном крячу:

Хмара сонце заступила,

Я світа не бачу.

Ледви, ледви опівночі

Серцем прозираю

І немощну мою думу

За світ посилаю

Зцілющої й живущої

Води пошукати.

Як інколи, то й принесе,

І покропить в хаті,

І засвітить огонь чистий,

І сумно, і тихо

Розказує про весілля —

Звертає на лихо.

Тепер мені про сліпого

Сироту кончає,

Але як довести краю,

І сама не знає.

Бо не було того дива,

Може, споконвіку,

Щоб щаслива була жінка

З сліпим чоловіком!

Отже сталось таке диво!

Год, другий минає,

Як побрались, а дивіться —

Вкупочці гуляють

По садочку. Старий батько

Сидить коло хати

Та вчить внука маленького

Чолом оддавати.

16 октября 1845, с. Марьинское

Великий льох

(Містерія)

Положилъ еси насъ [поношеніе]

сосѣдомъ нашымъ, подражненіе

и поруганіе сущымъ окрестъ насъ.

Положилъ еси насъ вѣ притчу во

языцѣхъ, покиванію главы въ людехъ.

Псалом 43, ст. 14 и 15.

Три душі

Як сніг, три пташечки летіли

Через Суботове і сіли

На похилéнному хресті

На старій церкві. – «Бог простить:

Ми тепер душі, а не люди.

А відціля видніше буде,

Як той розкопуватимуть льох.

Коли б вже швидче розкопали,

Тойді б у Рай нас повпускали.

Бо так сказав Петрові Бог:

Тойді у Рай їх повпускаєш,

Як все москаль позабирає,

Як розкопа великий льох».

І

Як була я людиною,

То Прісею звалась;

Я отутечки родилась,

Тут і виростала.

Отут, було, на цвинтарі

Я з дітьми гуляю,

І з Юрусем-гетьманенком

У піжмурки граєм.

А гетьманша, було, вийде

Та й кликне в будинок,

Он де клуня. А там мені

І фіг, і родзинок —

Всього мені понадає

І на руках носить…

А з гетьманом як приїдуть

Із Чигрина гості,

То це й шлють було за мною.

Одягнуть, обують,

І гетьман бере на руки,

Носить і цілує.

Отак-то я в Суботові

Росла, виростала!

Як квіточка; і всі мене

Любили й вітали.

І нікому я нічого,

Ніже злого слова,

Не сказала. Уродлива

Та ще й чорноброва.

Всі на мене залицялись

І сватати стали;

А у мене, як на теє,

Й рушники вже ткались.

От-от була б подавала,

Та лихо зостріло!

Вранці-рано, в Пилипівку,

Якраз у неділю,

Побігла я за водою…

Вже й криниця тая

Замуліла і висохла!

А я все літаю!..

Дивлюсь – гетьман з старшиною.

Я води набрала

Та вповні шлях і перейшла;

А того й не знала,

Що він їхав в Переяслов

Москві присягати!..

І вже ледви я, наледви

Донесла до хати

Оту воду… Чом я з нею

Відер не побила!

Батька, матір, себе, брата,

Собак отруїла

Тію клятою водою!

От за що караюсь,

От за що мене, сестрички,

І в Рай не пускають.

II

А мене, мої сестрички,

За те не впустили,

Що цареві московському

Коня напоїла

В Батурині, як він їхав

В Москву із Полтави.

Я була ще недолітком,

Як Батурин славний

Москва вночі запалила,

Чечеля убила,

І малого, і старого

В Сеймý потопила.

Я меж трупами валялась

У самих палатах

Мазепиних… Коло мене

І сестра, і мати

Зарізані, обнявшися,

Зо мною лежали;

І насилу-то, насилу

Мене одірвали

Од матері неживої.

Що вже я просила

Московського копитана,

Щоб і мене вбили.

Ні, не вбили, а пустили

Москалям на грище!

Насилу я сховалася

На тім пожарищі.

Одна тілько й осталася

В Батурині хата!

І в тій хаті поставили

Царя ночувати,

Як вертавсь із-під Полтави.

А я йшла з водою

До хатини… а він мені

Махає рукою,

Каже коня напоїти,

А я й напоїла!..

Я не знала, що я тяжко,

Тяжко согрішила!

Ледве я дійшла до хати,

На порозі впала.

А назавтра, як цар вийшов,

Мене поховала

Та бабуся, що осталась

На тій пожарині

Та ще й мене привітала

В безверхій хатині.

А назавтра й вона вмерла

Й зотліла у хаті,

Бо нікому в Батурині

Було поховати.

Уже й хату розкидали,

І сволок з словами

На угілля попалили!..

А я над ярами

І степами козацькими

І досі літаю!

І за що мене карають,

Я й сама не знаю?

Мабуть, за те, що всякому

Служила, годила…

Що цареві московському

Коня напоїла!..

III

А я в Каневі родилась

Ще й не говорила,

Мене мати ще сповиту

На руках носила,

Як їхала Катерина

В Канів по Дніпрові.

А ми з матір’ю сиділи

На горі в діброві.

Я плакала; я не знаю,

Чи їсти хотілось?

Чи, може, що в маленької

На той час боліло?

Мене мати забавляла,

На Дніпр поглядала;

I галеру золотую

Мені показала,

Мов будинок. А в галері

Князі, і всі сили,

Воєводи… і меж ними

Цариця сиділа.

Я глянула, усміхнулась…

Та й духу не стало!

Й мати вмерла, в одній ямі

Обох поховали!

От за що, мої сестриці,

Я тепер караюсь,

За що мене на митарство

Й досі не пускають.

Чи я знала, ще сповита,

Що тая цариця —

Лютий ворог України,

Голодна вовчиця!..

Скажіте, сестриці?

«Смеркається. Полетимо

Ночувати в Чуту.

Як що буде робитися,

Відтіль буде чути».

Схопилися, білесенькі,

І в ліс полетіли,

І вкупочці на дубочку

Ночувати сіли.

Три ворóни

1

Крав! Крав! Крав!

Крав Богдан крам,

Та повіз у Київ,

Та продав злодіям

Той крам, що накрав.

2

Я в Парижі була

Та три злота з Радзивілом

Та Потоцьким пропила.

3

Через мост идет черт,

А коза по воде:

Быть беде. Быть беде.

Отак кричали і летіли

Ворóни з трьох сторон, і сіли

На маякý, що на горі

Посеред лісу, усі три.

Мов на мороз, понадувались,

Одна на другу позирали,

Неначе три сестри старі,

Що дівували, дівували,

Аж поки мохом поросли.

1

Оце тобі, а це тобі.

Я оце літала

Аж у Сибір та в одного

Декабриста вкрала

Тро[хи] жовчі. От, бачите,

Й є чим розговіться!

Ну, а в твоїй Московщині

Є чим поживиться?

Чи чортма й тепер нічого?

3

Э… сестрица, много:

Три указа накаркала

На одну дорогу…

1

На яку це? На ковану?

Ну, вже наробила…

3

Да шесть тысяч в одной версте

Душ передушила…

1

Та не бреши, бо тілько п’ять.

Та й то з фоном Корфом.

Ще й чваниться, показує

На чужу роботу!

Капусниця! закурена…

А ви, мості-пані?

Бенкетуєте в Парижі,

Поганці погані!

Що розлили з річку крові

Та в Сибір загнали

Свою шляхту, то вже й годі,

Уже й запишались.

Ач, яка вельможна пава…

2 і 3

А ти що зробила?

1

А дзуськи вам питать мене!

Ви ще й не родились,

Як я отут шинкувала

Та кров розливала!

Дивись, які! Карамзіна,

Бачиш, прочитали!

Та й думають, що ось то ми!

А дзусь, недоріки!

В колодочки ще не вбились,

Безпері каліки!..

2

Ото, яка недотика!

Не та рано встала,

Що до світа упилася…

А та, що й проспалась!

1

Упилася б ти без мене

З своїми ксьондзами?

Чортма хисту! Я спалила

Польщу з королями;

А про тебе, щебетухо,

І досі б стояла.

А з вольними козаками

Що я виробляла?

Кому я їх не наймала,

Не запродавала?

Та й живущі ж, проклятущі!

Думала, з Богданом

От-от уже поховала,

Ні, встали, погані,

Із шведською приблудою…

Та й тойді ж творилось!

Аж злішаю, як згадаю…

Батурин спалила,

Сулу в Ромні загатила

Тілько старшинами

Козацькими… а такими,

Просто козаками,

Фінляндію засіяла;

Насипала бурта

На Орелі… на Ладогу

Так гурти за гуртом

Виганяла та цареві

Болота гатила.

І славного Полубо[т]ка

В тюрмі задушила.

Отойді-то було свято!

Аж пекло злякалось.

Матер Божа у Ржавиці

Вночі заридала.

3

И я таки пожила:

С татарами помутила,

С мучителем покутила,

С Петрухою попила

Да немцáм запродалá.

1

Та ти добре натворила:

Так кацапів закрепила

У німецькі кайдани —

Хоч лягай та й засни.

А в мене ще, враг їх знає,

Кого вони виглядають?

Вже ж і в крепость завдала,

I дворянства страшну силу

У мýндирах розплодила,

Як тих вошей розвела;

Все вельможнії байстрята!

Вже ж і Січ їх бісновата

Жидовóю поросла.

Та й москаль незгірша штука:

Добре вміє гріти руки!

І я люта, а все-таки

Того не зумію,

Що москалі в Україні

З козаками діють.

Ото указ надрюкують:

«По милості Божій,

І ви наші, і все наше,

І гоже, й негоже!»

Тепер уже заходились.

Древности шукати

У могилах… бо нічого

Уже в хаті взяти;

Все забрали любісінько.

Та лихий їх знає,

Чого вони з тим поганим

Льохом поспішають?

Трошки, трошки б підождали,

І церква б упала…

Тойді б разом дві руїни

В «Пчеле» описали…

2 і 3

Чого ж ти нас закликала?

Щоб на льох дивиться?

1

Таки й на льох. Та ще буде

Два дива твориться.

Сю ніч будуть в Україні

Родиться близнята.

Один буде, як той Гонта,

Катів катувати!

Другий буде… оце вже наш!

Катам помагати

Наш вже в череві щипає…

А я начитала,

Що, як виросте той Гонта,

Все наше пропало!

Усе добре поплюндрує

Й брата не покине!

І розпустить правду й волю

По всій Україні!

Так от бачите, сестриці,

Що тут компонують!

На катів та на все добре

Кайдани готують!

2

Я золотом розтопленим

Заллю йому очі!..

1

А він, клятий недолюдок,

Золота не схоче.

3

Я царевыми чинами

Скручу ему руки!..

2

А я зберу з всього світа

Всі зла і всі муки!..

1

Ні, сестриці. Не так треба.

Поки сліпі люде,

Треба його поховати,

А то лихо буде!

Он, бачите, над Києвом

Мітла простяглася.

І над Дніпром і Тясмином

Земля затряслася.

Чи чуєте? Застогнала

Гора над Чигрином.

О!.. Сміється і ридає

Уся Україна!

То близнята народились,

А навісна мати

Регочеться, що Йванами

Обох буде звати!

Полетімо!.. Полетіли

Й, летячи, співали:

1

Попливе наш Іван

По Дніпру у Лиман

З кумою.

2

Побіжить наш ярчук

В ірій їсти гадюк

Зо мною.

3

Как хвачу да помчу,

В самый ад полечу

Стрелою.

Три лірники

Один сліпий, другий кривий,

А третій горбатий.

Йшли в Суботов про Богдана

Мирянам співати.

1

Що то, сказано, ворони.

Уже й помостили,

Мов для їх те сідало

Москалі зробили.

2

А для кого ж? Чоловіка,

Певне, не посадять

Лічить зорі…

1

Ти то кажеш.

А може, й посадять,

Москалика або німця.

А москаль та німець

І там найдуть хлібець.

3

Що це таке верзете ви?

Які там ворони?

Та москалі, та сідала?

Нехай Бог боронить!

Може, ще нестись заставлять,

Москаля плодити.

Бо чутка є, що цар хоче

Весь світ полонити.

2

А може, й так! Так на чорта ж

Їх на горах ставить?

Та ще такі височенні,

Що й хмари достанеш,

Як вилізти…

3

Так от же що:

Ото потоп буде,

Пани туда повилазять

Пани дивиться будуть,

Як мужики тонутимуть.

1

Розумні ви люди,

А нічого не знаєте!

То понаставляли

Ті фігури он для чого;

Щоб люди не крали

Води з річки та щоб нишком

Піску не орали,

Що скрізь отам за Тясьмою.

2

Чорт зна що провадить!

Нема хисту, то й не бреши.

А що, як присядем

Отутечки під берестом

Та трохи спочинем!

Та в мене ще шматків зо два

Є хліба в торбині,

То поснідаєм в пригоді,

Поки сонце встане…

Посідали. – А хто, братця,

Співа про Богдана?

3

Я співаю. І про Ясси,

І про Жовті Води,

І містечко Берестечко.

2

В великій пригоді

Нам сьогодня вони стануть!

Бо там коло льоху

Базар люду насходилось

Та й панства не трохи.

От де нам пожива буде!

Ану, заспіваєм!

Проби ради…

1

Та цур йому!

Лучше полягаєм

Та виспимось. День великий.

Ще будем співати.

3

І я кажу: помолимось

Та будемо спати.

Старці під берестом заснули;

Ще сонце спить, пташки мовчать,

А коло льоху вже проснулись

І заходилися копать.

Копають день, копають два,

На третій насилу

Докопалися до муру

Та трохи спочили.

Поставили караули.

Ісправник аж просить,

Щоб нікого не пускали.

І в Чигрин доносить

По начальству. Приїхало

Начальство мордате,

Подивилось. «Треба, – каже, —

Своди розламати,

Верней дело…» Розламали

Та й перелякались!

Костяки в льоху лежали

І мов усміхались,

Що сонечко побачили.

От добро Богдана!

Черепок, гниле корито

Й костяки в кайданах!

Якби в форменних, то добре:

Вони б ще здалися…

Засміялись… А ісправник

Трохи не сказився!

Що нічого, бачиш, взяти,

А він же трудився!

І день і ніч побивався,

Та в дурні й убрався.

Якби йому Богдан оце

У руки попався,

У москалі заголив би,

Щоб знав, як дурити

Правительство!! Кричить, біга,

Мов несамовитий.

Яременка[23] в пику пише,

По-московській лає

Увесь народ. І на старців

Моїх налітає.

«Вы што делаете, плуты!!»

«Та ми, бачте, пане,

Співаємо про Богдана…»

«Я вам дам Богдана,

Мошенники, дармоеды!

И песню сложили

Про тако[го] ж мошенника…»

«Нас, пане, навчили…»

«Я вас навчу! Завалить им!»

Взяли й завалили —

Випарили у московській

Бані-прохолоді.

Отак пісні Богданові

Стали їм в пригоді!!

Так малий льох в Суботові

Москва розкопала!

Великого ж того льоху

Ще й не дошукалась.

Стоїть в селі Суботові

На горі високій

Домовина України,

Широка, глибока.

Ото церков Богданова.

Там-то він молився,

Щоб москаль добром і лихом

З козаком ділився.

Мир душі твоїй, Богдане!

Не так воно стало;

Москалики що заздріли,

То все очухрали.

Могили вже розривають

Та грошей шукають,

Льохи твої розкопують

Та тебе ж і лають,

Що й за труди не находять!

Отак-то, Богдане!

Занапастив єси вбогу

Сироту Украйну!

За те ж тобі така й дяка.

Церков-домовину

Нема кому полагодить!!

На тій Україні,

На тій самій, що з тобою

Ляха задавила!

Байстрюки Єкатерини

Сараною сіли.

Отаке-то, Зіновію,

Олексіїв друже!

Ти все оддав приятеля´м,

А їм і байдуже.

Кажуть, бачиш, що все-то те

Таки й було наше,

Що вони тілько наймали

Татарам на пашу

Та полякам… Може, й справді!

Нехай і так буде!

Так сміються ж з України

Стороннії люди!

Не смійтеся, чужі люде!

Церков-домовина

Розвалиться… і з-під неї

Встане Україна.

І розвіє тьму неволі,

Світ правди засвітить,

І помоляться на волі

Невольничі діти!..

21 октября 1845, Марьинское

Наймичка

Пролог

У неділю вранці-рано

Поле крилося туманом;

У тумані на могилі,

Як тополя, похилилась

Молодиця молодая.

Щось до лона пригортає

Та з туманом розмовляє:

«Ой тумане, тумане —

Мій латаний талане!

Чому мене не сховаєш

Отут серед лану?

Чому мене не задавиш,

У землю не вдавиш?

Чому мені злої долі,

Чом віку не збавиш?

Ні, не дави, туманочку!

Сховай тілько в полі,

Щоб ніхто не знав, не бачив

Моєї недолі!..

Я не одна, єсть у мене

І батько, і мати…

Єсть у мене… туманочку,

Туманочку, брате!..

Дитя моє! мій синочку,

Нехрещений сину!

Не я тебе хреститиму

На лиху годину!

Чужі люде хреститимуть,

Я не буду знати,

Як і зовуть… Дитя моє!

Я була багата…

Не лай мене; молитимусь,

Із самого неба

Долю виплачу сльозами

І пошлю до тебе».

Пішла полем, ридаючи,

В тумані ховалась

Та скрізь сльози тихесенько

Про вдову співала,

Як удова в Дунаєві

Синів поховала:

«Ой у полі могила;

Там удова ходила,

Там ходила-гуляла,

Трути-зілля шукала.

Трути-зілля не найшла,

Та синів двох привела,

В китаєчку повила

І на Дунай однесла:

„Тихий, тихий Дунай!

Моїх діток забавляй.

Ти, жовтенький пісок,

Нагодуй моїх діток;

І скупай, і сповий,

І собою укрий!“»

I

Був собі дід та баба.

З давнього-давна, у гаї над ставом,

Удвох собі на хуторі жили,

Як діточок двоє,

Усюди обоє.

Ще змалечку удвох ягнята пасли,

А потім побралися,

Худоби діждалися, —

Придбали хутір, став і млин,

Садок у гаї розвели

І пасіку чималу —

Всього надбали.

Та діточок у їх бігма,

А смерть з косою за плечима.

Хто ж їх старість привітає,

За дитину стане?

Хто заплаче, поховає?

Хто душу пом’яне?

Хто поживе добро честно,

В добрую годину,

Згадає їх, дякуючи,

Як своя дитина?..

Тяжко дітей годувати

У безверхій хаті,

А ще гірше старітися

У білих палатах,

Старітися, умирати,

Добро покидати

Чужим людям, чужим дітям

На сміх, на розтрату!

II

І дід, і баба у неділю

На призьбі вдвох собі сиділи

Гарненько, в білих сорочках.

Сіяло сонце, в небесах

Ані хмариночки, та тихо

Та любо, як у раї.

Сховалося у серці лихо,

Як звір у темнім гаї.

В такім раї, чого б, бачся,

Старим сумувати?

Чи то давнє яке лихо

Прокинулось в хаті?

Чи вчорашнє, задавлене

Знов поворушилось.

Чи ще тілько заклюнулось

І рай запалило?

Не знаю, що і після чого

Старі сумують. Може, вже

Оце збираються до Бога,

Та хто в далекую дорогу

Їм добре коней запряже?

«А хто нас, Насте, поховає,

Як помремо?»

«Сама не знаю!

Я все оце міркувала,

Та аж сумно стало:

Одинокі зостарілись…

Кому понадбали

Добра цього?..»

«Стривай лишень!

Чи чуєш? щось плаче

За ворітьми… мов дитина!

Побіжім лиш… Бачиш?

Я вгадував, що щось буде!»

І разом схопились

Та до воріт… Прибігають —

Мовчки зупинились.

Перед самим перелазом

Дитина сповита —

Та й не туго, й новенькою

Свитиною вкрита;

Бо то мати сповивала —

І літом укрила

Останньою свитиною!..

Дивились, молились

Старі мої. А сердешне

Неначе благає:

Випручало рученята

Й до їх простягає

Манюсінькі… і замовкло,

Неначе не плаче,

Тілько пхика.

«А що, Насте?

Я й казав! От, бачиш?

От і талан, от і доля,

І не одинокі!

Бери ж лишень та сповивай…

Ач яке, нівроку!

Неси ж в хату, а я верхи

Кинусь за кумами

В Городище…»

Чудно якось

Діється між нами!

Один сина проклинає,

З хати виганяє,

Другий свічечку, сердешний,

Потом заробляє

Та, ридаючи, становить

Перед образáми —

Нема дітей!.. Чудно якось

Діється між нами!

III

Аж три пари на радощах

Кумів назбирали,

Та ввечері й охрестили

І Марком назвали.

Росте Марко. Старі мої

Не знають, де діти,

Де посадить, де положить

І що з ним робити.

Минає рік. Росте Марко —

І дійна корова

У розкоші купається.

Аж ось чорноброва

Та молода, білолиця

Прийшла молодиця

На той хутір благодатний

У найми проситься.

«А що ж, – каже, – возьмім, Насте».

«Возьмімо, Трохиме,

Бо ми старі, нездужаєм,

Та таки й дитина,

Хоча воно вже й підросло,

Та все ж таки треба

Коло його піклуватись».

«Та воно-то треба.

Бо й я свою вже часточку

Прожив, слава Богу, —

Підтоптався. Так що ж тепер,

Що візьмеш, небого?

За рік, чи як?»

«А що дасте».

«Е, ні! треба знати,

Треба, дочко, лічить плату,

Зароблену плату,

Бо сказано: хто не лічить,

То той і не має.

Так отак хіба, небого:

І ти нас не знаєш,

Ні ми тебе. А поживеш,

Роздивишся в хаті,

Та й ми тебе побачимо —

Отойді й за плату,

Чи так, дочко?»

«Добре, дядьку».

«Просимо ж у хату».

Поєднались. Молодиця

Рада та весела,

Ніби з паном повінчалась,

Закупила села.

І у хаті, і надворі,

І коло скотини,

Увечері і вдосвіта;

А коло дитини

Так і пада, ніби мати;

В будень і в неділю

Головоньку йому змиє,

Й сорочечку білу

Що день Божий надіває.

Грається, співає,

Робить возики, а в свято —

То й з рук не спускає.

Дивуються старі мої

Та моляться Богу.

А наймичка невсипуща

Щовечір, небога,

Свою долю проклинає,

Тяжко-важко плаче;

І ніхто того не чує,

Не знає й не бачить,

Опріч Марка маленького.

Так воно не знає,

Чого наймичка сльозами

Його умиває.

Не зна Марко, чого вона

Так його цілує —

Сама не з’їсть і не доп’є,

Його нагодує.

Не зна Марко, як в колисці

Часом серед ночі

Прокинеться, ворухнеться —

То вона вже скочить,

І укриє, й перехрестить,

Тихо заколише;

Вона чує з тії хати,

Як дитина дише.

Вранці Марко до наймички

Ручки простягає

І мамою невсипущу

Ганну величає…

Не зна Марко, росте собі,

Росте, виростає.

IV

Чимало літ перевернулось,

Води чимало утекло;

І в хутір лихо завернуло,

І сліз чимало принесло.

Бабусю Настю поховали

І ледве-ледве одволали

Трохима-діда. Прогуло

Прокляте лихо та й заснуло.

На хутір знову благодать

З-за гаю темного вернулась

До діда в хату спочивать.

Уже Марко чумакує

І восени не ночує

Ні під хатою, ні в хаті…

Кого-небудь треба сватать.

«Кого ж би тут?» – старий дума

І просить поради

У наймички. А наймичка

До царівни б рада

Слать старости: «Треба Марка

Самого спитати».

«Добре, дочко, спитаємо

Та й будемо сватать».

Розпитали, порадились,

Та й за старостами

Пішов Марко. Вернулися

Люде з рушниками,

З святим хлібом обміненим.

Панну у жупані,

Таку кралю висватали,

Що хоч за гетьмана,

То не сором. Отаке-то

Диво запопали!

«Спасибі вам! – старий каже. —

Тепер, щоб ви знали,

Треба краю доводити,

Коли й де вінчати,

Та й весілля. Та ще ось що:

Хто в нас буде мати?

Не дожила моя Настя!..»

Та й заливсь сльозами.

А наймичка у порогу

Вхопилась руками

За одвірок та й зомліла.

Тихо стало в хаті;

Тілько наймичка шептала:

«Мати… мати… мати!»

V

Через тиждень молодиці

Коровай місили

На хуторі. Старий батько

З усієї сили

З молодицями танцює,

Та двір вимітає;

Та прохожих, проїзжачих

У двір закликає,

Та вареною частує,

На весілля просить.

Знай, бігає, а самого

Ледви ноги носять.

Скрізь гармидер та реготня,

В хаті і надворі.

І жолоби викотили

З нової комори.

Скрізь порання: печуть, варять,

Вимітають, миють…

Та все чужі. Де ж наймичка?

На прощу у Київ

Пішла Ганна. Благав старий,

А Марко аж плакав,

Щоб була вона за матір.

«Ні, Марку, ніяко

Мені матір’ю сидіти:

То багаті люде,

А я наймичка… ще й з тебе

Сміятися будуть.

Нехай Бог вам помагає!

Піду помолюся

Усім святим у Києві,

Та й знову вернуся

В вашу хату, як приймете.

Поки маю сили,

Трудитимусь…»

Чистим серцем

Поблагословила

Свого Марка… заплакала

Й пішла за ворота.

Розвернулося весілля.

Музикам робота

І підковам. Вареною

Столи й лави миють.

А наймичка шкандибає,

Поспішає в Київ.

Прийшла в Київ – не спочила.

У міщанки стала,

Найнялася носить воду,

Бо грошей не стало

На молебствіє Варварі.

Носила-носила,

Кіп із вісім заробила

Й Маркові купила

Святу шапочку в пещерах

У Йвана святого,

Щоб голова не боліла

В Марка молодого;

І перстеник у Варвари

Невістці достала,

І, всім святим поклонившись,

Додому верталась.

Вернулася. Катерина

І Марко зостріли

За ворітьми, ввели в хату

Й за стіл посадили;

Напували й годували,

Про Київ питали,

І в кімнаті Катерина

Одпочить послала.

«За що вони мене люблять?

За що поважають?

О Боже мій милосердний!

Може, вони знають…

Може, вони догадались…

Ні, не догадались;

Вони добрі…»

І наймичка

Тяжко заридала.

VI

Тричі крига замерзала,

Тричі розтавала,

Тричі наймичку у Київ

Катря прово[д]жала

Так, як матір; і в четвертий

Провела небогу

Аж у поле, до могили,

І молила Бога,

Щоб швиденько верталася,

Бо без неї в хаті

Якось сумно, ніби мати

Покинула хату.

Після Пречистої в неділю,

Та після Першої Трохим

Старий сидів в сорочці білій,

В брилі, на призьбі. Перед ним

З собакою онучок грався,

А внучка в юпку одяглась

У мамину і ніби йшла

До діда в гості. Засміявсь

Старий і внучку привітав,

Неначе справді молодицю:

«А де ж ти діла паляницю?

Чи, може, в лісі хто одняв?

Чи попросту забула взяти?..

Чи, може, ще й не напекла?

Е, сором, сором, лепська мати!»

Аж зирк – і наймичка ввійшла

На двір. Побіг стрічати

З онуками свою Ганну…

«А Марко в дорозі?» —

Ганна діда питалася.

«В дорозі ще й досі».

«А я ледве додибала

До вашої хати,

Не хотілось на чужині

Одній умирати!

Коли б Марка діждатися…

Так щось тяжко стало!»

І внучатам із клуночка

Гостинці виймала:

І хрестики, й дукачики,

Й намиста разочок

Яриночці, і червоний

З фольги образочок,

А Карпóві соловейка

Та коників пару.

І четвертий уже перстень

Святої Варвари

Катерині; а дідові

Із воску святого

Три свічечки; а Маркові

І собі нічого

Не принесла: не купила,

Бо грошей не стало,

А заробить не здужала.

«А ось ще осталось

Півбубличка!»

Й по шматочку

Дітям розділила.

VII

Ввійшли в хату.

Катерина їй ноги умила

Й полудновать посадила.

Не пила й не їла

Стара Ганна.

«Катерино!

Коли в нас неділя?»

«Післязавтра».

«Треба буде

Акафіст найняти

Миколаєві святому

Й на часточку дати;

Бо щось Марко забарився…

Може, де в дорозі

Занедужав, сохрань Боже!»

Й покапали сльози

З старих очей замучених.

Ледве-ледве встала

Із-за стола.

«Катерино!

Не та вже я стала:

Зледащіла, не здужаю

І на ноги встати.

Тяжко, Катре, умирати

В чужій теплій хаті».

Занедужала небога.

Уже й причащали,

Й маслосвятіє служили, —

Ні, не помагало.

Старий Трохим по надвір’ю,

Мов убитий, ходить.

Катерина ж з болящої

І очей не зводить;

Катерина коло неї

І днює й ночує.

А тим часом сичі вночі

Недобре віщують

На коморі. Болящая

Що день, що година,

Ледве чути питається:

«Доню Катерино!

Чи ще Марко не приїхав?

Ох, якби я знала,

Що діждуся, що побачу,

То ще б підождала!»

VIII

Іде Марко з чумаками.

Ідучи співає,

Не поспіша до господи —

Воли попасає.

Везе Марко Катерині

Сукна дорогого,

А батькові шитий пояс

Шовку червоного,

А наймичці на очіпок

Парчі золотої

І червону добру хустку

З білою габою.

А діточкам черевички,

Фіг та винограду,

А всім в купі – червоного

Вина з Цареграду

Відер з троє у барилі,

І кав’яру з Дону, —

Всього везе, та не знає,

Що діється дома!

Іде Марко, не журиться,

Прийшов – слава Богу!

І ворота одчиняє,

І молится Богу…

«Чи чуєш ти, Катерино?

Біжи зустрічати!

Уже прийшов! Біжи швидче!

Швидче веди в хату!..

Слава тобі, Христе-Боже!

Насилу діждала!»

І Отче наш тихо-тихо,

Мов крізь сон, читала.

Старий воли випрягає,

Занози ховає

Мережані, а Катруся

Марка оглядає.

«А де ж Ганна, Катерино?

Я пак і байдуже!

Чи не вмерла?»

«Ні, не вмерла,

А дуже нездужа.

Ходім лишень в малу хату,

Поки випрягає

Воли батько: вона тебе,

Марку, дожидає».

Ввійшов Марко в малу хату

І став у порогу…

Аж злякався. Ганна шепче:

«Слава… слава Богу!

Ходи сюди, не лякайся…

Вийди, Катре, з хати:

Я щось маю розпитати,

Дещо розказати».

Вийшла з хати Катерина,

А Марко схилився

До наймички у гóлови.

«Марку! подивися,

Подивися ти на мене:

Бач, як я змарніла?

Я не Ганна, я не наймичка,

Я…»

Та й оніміла.

Марко плакав, дивувався.

Знов очі одкрила,

Пильно, пильно подивилась —

Сльози покотились.

«Прости мене! Я каралась

Весь вік в чужій хаті…

Прости мене, мій синочку!

Я… я твоя мати».

Та й замовкла…

Зомлів Марко,

Й земля задрижала.

Прокинувся… до матері —

А мати вже спала!

13 ноября 1845, в Переяслові

Кавказ

Искреннему моему Якову де Бальмену

Кто дастъ главѣ моѣй воду,

И очесемъ моимъ источникъ слѣзъ,

И плачуся и день и нощь о побиѣнныхъ…

Іереміи. Глава 9, стих 1

За горами гори, хмарою повиті,

Засіяні горем, кровію политі.

Споконвіку Прометея

Там орел карає,

Що день Божий довбе ребра

Й серце розбиває.

Розбиває, та не вип’є

Живущої крові —

Воно знову оживає

І сміється знову.

Не вмирає душа наша,

Не вмирає воля.

І неситий не виоре

На дні моря поле.

Не скує душі живої

І слова живого.

Не понесе слави Бога,

Великого Бога.

Не нам на прю з Тобою стати!

Не нам діла Твої судить!

Нам тілько плакать, плакать, плакать

І хліб насущний замісить

Кровавим потом і сльозами.

Кати згнущаються над нами,

А правда наша п’яна спить.

Коли вона прокинеться?

Коли одпочити

Ляжеш, Боже, утомлений?

І нам даси жити!

Ми віруєм Твоїй силі

І духу живому.

Встане правда! встане воля!

І Тобі одному

Помоляться всі язики

Вовіки і віки.

А поки що течуть ріки,

Кровавії ріки!

За гóрами гори – хмарою повиті,

Засіяні горем, кровію политі.

Отам-то милостивії ми

Ненагодовану і голу

Застукали сердешну волю

Та й цькуємо. Лягло костьми

Людей муштрованих чимало.

А сльоз, а крові? Напоїть

Всіх імператорів би стало

З дітьми і внуками, втопить

В сльозах удов’їх. А дівочих,

Пролитих тайно серед ночі!

А матерних гарячих сльоз!

А батькових старих, кровавих,

Не ріки – море розлилось,

Огнéнне море! Слава! Слава!

Хортам, і гончим, і псарям,

І нашим батюшкам-царям

Слава!

І вам слава, сині гори,

Кригою окуті.

І вам, лицарі великі,

Богом не забуті.

Борітеся – поборете,

Вам Бог помагає!

За вас правда, за вас слава

І воля святая!

Чурек і сакля – все твоє;

Воно не прошене, не дане,

Ніхто й не возьме за своє,

Не поведе тебе в кайданах.

А в нас!.. На те письменні ми,

Читаєм Божії глаголи!..

І од глибо[ко]ї тюрми

Та до високого престола —

Усі ми в золоті і голі.

До нас в науку! ми навчим,

Почому хліб і сіль почім!

Ми християне; храми, школи,

Усе добро, сам Бог у нас!

Нам тілько сакля очі коле:

Чого вона стоїть у вас,

Не нами дана; чом ми вам

Чурек же ваш та вам не кинем,

Як тій собаці! Чом ви нам

Платить за сонце не повинні! —

Та й тілько ж то! Ми не погане,

Ми настоящі християне,

Ми малим ситі!.. А зате!

Якби ви з нами подружили,

Багато б дечому навчились!

У нас же й світа, як на те —

Одна Сибір неісходима,

А тюрм! а люду!.. Що й лічить!

Од молдованина до фіна

На всіх язиках все мовчить,

Бо благоденствує! У нас

Святую Біблію читає

Святий чернець і научає,

Що цар якийсь-то свині пас

Та дружню жінку взяв до себе,

А друга вбив. Тепер на небі.

От бачите, які у нас

Сидять на небі! Ви ще темні,

Святим хрестом не просвіщенні,

У нас навчіться!.. В нас дери,

Дери та дай,

І просто в Рай,

Хоч і рідню всю забери!

У нас! чого то ми не вмієм?

І зорі лічим, гречку сієм,

Французів лаєм. Продаєм

Або у карти програєм

Людей… не негрів… а таких

Таки хрещених… но простих.

Ми не гішпани; крий нас, Боже,

Щоб крадене перекупать,

Як ті жиди. Ми по закону!..

По закону апостола

Ви любите брата!

Суєслови, лицеміри,

Господом прокляті.

Ви любите на братові

Шкуру, а не душу!

Та й лупите по закону

Дочці на кожушок,

Байстрюкові на придане,

Жінці на патинки.

Собі ж на те, що не знають

Ні діти, ні жінка!

За кого ж Ти розіп’явся,

Христе, Сине Божий?

За нас добрих, чи за слово

Істини… чи, може,

Щоб ми з Тебе насміялись?

Воно ж так і сталось.

Храми, каплиці, і ікони,

І ставники, і Мірри дим,

І перед обра[зо]м Твоїм

Неутомленниє поклони.

За кражу, за войну, за кров,

Щоб братню кров пролити, просять

І потім в дар Тобі приносять

З пожару вкрадений покров!!

Просвітились! та ще й хочем

Других просвітити,

Сонце правди показати

Сліпим, бачиш, дітям!!

Все покажем! тілько дайте

Себе в руки взяти.

Як і тюрми муровати,

Кайдани кувати,

Як і носить!.. і як плести´

Кнути узловаті —

Всьому навчим; тілько дайте

Свої сині гори

Остатнії… бо вже взяли

І поле, і море.

І тебе загнали, мій друже єдиний,

Мій Якове добрий! Не за Україну,

А за її ката, довелось пролить

Кров добру, не чорну. Довелось запить

З московської чаші московську отруту!

О друже мій добрий! друже незабутий!

Живою душею в Україні витай,

Літай з козаками понад берегами,

Розриті могили в степу назирай.

Заплач з козаками дрібними сльозами

І мене з неволі в степу виглядай.

А поки що мої думи,

Моє люте горе

Сіятиму – нехай ростуть

Та з вітром говорять.

Вітер тихий з України

Понесе з росою —

Мої думи аж до тебе!..

Братньою сльозою

Ти їх, друже, привітаєш,

Тихо прочитаєш…

І могили, степи, море

І мене згадаєш.

18 Nоября 1845, в Переяслові

І мертвим, і живим, і ненарожденним землякам моїм в Украйні і не в Украйні моє дружнєє посланіє

Аще кто речетъ, яко люблю Бога, а брата своего ненавидитъ, ложь єсть.

Соборно[е] посланіе Іоанна. Глава 4, с. 20.

І смеркає, і світає,

День Божий минає,

І знову люд потомлений,

І все спочиває.

Тілько я, мов окаянний,

І день і ніч плачу

На розпуттях велелюдних,

І ніхто не бачить,

І не бачить, і не знає —

Оглухли, не чують;

Кайданами міняються,

Правдою торгують.

І Гóспода зневажають, —

Людей запрягають

В тяжкі ярма. Орють лихо,

Лихом засівають,

А що вродить? побачите,

Які будуть жни´ва!

Схаменіться, недолюди,

Діти юродиві!

Подивіться на рай тихий,

На свою країну,

Полюбіте щирим серцем

Велику руїну,

Розкуйтеся, братайтеся!

У чужому краю

Не шукайте, не питайте

Того, що немає

І на небі, а не тілько

На чужому полі.

В своїй хаті своя й правда,

І сила, і воля.

Нема на світі України,

Немає другого Дніпра,

А ви претеся на чужину

Шукати доброго добра,

Добра святого. Волі! волі!

Братерства братнього! Найшли,

Несли, несли з чужого поля

І в Україну принесли

Великих слов велику силу,

Та й більш нічого. Кричите,

Що Бог создав вас не на те,

Щоб ви неправді поклонились!..

І хилитесь, як і хилились!

І знову шкуру дерете

З братів незрящих, гречкосіїв,

І сонця-правди дозрівать

В німецькі землі, не чужії,

Претеся знову!.. Якби взять

І всю мізерію з собою,

Дідами крадене добро,

Тойді оставсь би сиротою

З святими горами Дніпро!

Ох, якби те сталось, щоб ви не вертались,

Щоб там і здихали, де ви поросли!

Не плакали б діти, мати б не ридала,

Не чули б у Бога вашої хули.

І сонце не гріло б смердячого гною

На чистій, широкій, на вольній землі.

І люди б не знали, що ви за орли,

І не покивали б на вас головою.

Схаменіться! будьте люди,

Бо лихо вам буде.

Розкуються незабаром

Заковані люде,

Настане суд, заговорять

І Дніпро, і гори!

І потече сторіками

Кров у синє море

Дітей ваших… і не буде

Кому помагати.

Одцурається брат брата

І дитини мати.

І дим хмарою заступить

Сонце перед вами,

І навіки прокленетесь

Своїми синами!

Умийтеся! образ Божий

Багном не скверніте.

Не дуріте дітей ваших,

Що вони на світі

На те тілько, щоб панувать…

Бо невчене око

Загляне їм в саму душу

Глибоко! глибоко!

Дознаються небожата,

Чия на вас шкура,

Та й засудять, і премудрих

Немудрі одурять!

Якби ви вчились так, як треба,

То й мудрість би була своя.

А то залізете на небо:

«І ми не ми, і я не я,

І все те бачив, і все знаю,

Нема ні пекла, ані Раю,

Немає й Бога, тілько я!

Та куций німець узловатий,

А більш нікого!..» – «Добре, брате,

Що ж ти такеє?»

«Нехай скаже

Німець. Ми не знаєм».

Отак-то ви навчаєтесь

У чужому краю!

Німець скаже: «Ви моголи».

«Моголи! моголи!»

Золотого Тамерлана

Онучата голі.

Німець скаже: «Ви слав’яне».

«Слав’яне! слав’яне!»

Славних прадідів великих

Правнуки погані!

І Коллара читаєте

З усієї сили,

І Шафарика, і Ганка,

І в слав’янофіли

Так і претесь… І всі мови

Слав’янського люду —

Всі знаєте. А своєї

Дас[т]ьбі… Колись будем

І по-своєму глаголать,

Як німець покаже

Та до того й історію

Нашу нам розкаже, —

Отойді ми заходимось!..

Добре заходились

По німецькому показу

І заговорили

Так, що й німець не второпа,

Учитель великий,

А не те, щоб прості люде.

А ґвалту! а крику!

«І гармонія, і сила,

Мýзика, та й годі.

А історія!.. поема

Вольного народа!

Що ті римляне убогі!

Чортзна-що – не Брути!

У нас Брути! і Коклеси!

Славні, незабуті!

У нас воля виростала,

Дніпром умивалась,

У голови гори слала,

Степом укривалась!»

Кров’ю вона умивалась,

А спала на купах,

На козацьких вольних трупах,

Окрадених трупах!

Подивіться лишень добре,

Прочитайте знову

Тую славу. Та читайте

Од слова до слова,

Не минайте ані титли,

Ніже тії коми,

Все розберіть… та й спитайте

Тойді себе: що ми?..

Чиї сини? яких батьків?

Ким? за що закуті?..

То й побачите, що ось що

Ваші славні Брути:

Раби, подножки, грязь Москви,

Варшавське сміття – ваші пáни,

Ясновельможнії гетьмани.

Чого ж ви чванитеся, ви!

Сини сердешної Украйни!

Що добре ходите в ярмі,

Ще лучше, як батьки ходили.

Не чваньтесь, з вас деруть ремінь,

А з їх, бувало, й лій топили.

Може, чванитесь, що братство

Віру заступило,

Що Синопом, Трапезонтдом

Галушки варило.

Правда!.. правда, наїдались.

А вам тепер вадить.

І на Січі мудрий німець

Картопельку садить.

А ви її купуєте,

Їсте на здоров’я

Та славите Запорожжя.

А чиєю кров’ю

Ота земля напоєна,

Що картопля родить, —

Вам байдуже. Аби добра

Була для горóду!

А чванитесь, що ми Польщу

Колись завалили!..

Правда ваша: Польща впала

Та й вас роздавила!

Так от як кров свою лили

Батьки за Мóскву і Варшаву,

І вам, синам, передали

Свої кайдани, свою славу!

Доборолась Україна

До самого краю.

Гірше ляха свої діти

Її розпинають.

Заміс[т]ь пива праведную

Кров із ребер точать.

Просвітити, кажуть, хочуть

Материні очі

Современними огнями.

Повести за віком,

За німцями, недоріку,

Сліпую каліку.

Добре, ведіть, показуйте,

Нехай стара мати

Навчається, як дітей тих

Нових доглядати.

Показуйте!.. за науку,

Не турбуйтесь, буде

Материна добра плата.

Розпадеться лýда

На очах ваших неситих,

Побачите славу,

Живу славу дідів своїх

І батьків лукавих.

Не дуріте самі себе,

Учітесь, читайте,

І чужому научайтесь,

Й свого не цурайтесь.

Бо хто матір забуває,

Того Бог карає,

Того діти цураються,

В хату не пускають.

Чужі люди проганяють,

І немає злому

На всій землі безконечній

Веселого дому.

Я ридаю, як згадаю

Ділá незабуті

Дідів наших. Тяжкі діла!

Якби їх забути,

Я оддав би веселого

Віку половину.

Отака-то наша слава,

Слава України.

Отак і ви прочитай [те],

Щоб не сонним снились

Всі неправди, щоб розкрились

Високі могили

Перед вашими очима,

Щоб ви розпитали

Мучеників: кого, коли,

За що розпинали!

Обніміте ж, брати мої,

Найменшого брата, —

Нехай мати усміхнеться,

Заплакана мати.

Благословить дітей своїх

Твердими руками

І діточок поцілує

Вольними устами.

І забудеться срамотня

Давняя година,

І оживе добра слава,

Слава України,

І світ ясний, невечерній

Тихо засіяє…

Обніміться ж, брати мої,

Молю вас, благаю!

14 Декабря 1845, Вьюнища

Холодний Яр

У всякого своє лихо,

І в мене не тихо,

Хоч не своє, позичене,

А все-таки лихо,

Нащо б, бачся, те згадувать,

Що давно минуло,

Будить бознає колишнє —

Добре, що заснуло.

Хоч і Яр той, вже до його

І стежки малої

Не осталось; і здається,

Що ніхто й ногою

Не ступив там, а згадаєш,

То була й дорога

З манастиря Мотриного

До Яру страшного.

В Яру колись гайдамаки

Табором стояли,

Лагодили самопали,

Ратищá стругали.

У Яр тойді сходилися,

Мов із хреста зняті,

Батько з сином і брат з братом

Одностайне стати

На ворога лукавого,

На лютого ляха.

Де ж ти дівся, в Яр глибокий

Протоптаний шляху?

Чи сам заріс темним лісом,

Чи то засадили

Нові кати? Щоб до тебе

Люди не ходили

На пораду, що їм діять

З добрими панами,

Людоїдами лихими,

З нови´ми ляхами?

Не сховаєте! над Яром

Залізняк витає

І на Умань позирає,

Гонту виглядає.

Не ховайте, не топчіте

Святого закона,

Не зовіте преподобним

Лютого Нерона.

Не славтеся царевою

Святою войною.

Бо ви й самі не знаєте,

Що царики коять.

А кричите, що несете

І душу, і шкуру

За отечество!.. Єй-богу,

Овеча натура;

Дурний шию підставляє

І не знає за що!

Та ще й Гонту зневажає,

Ледаче ледащо!

«Гайдамаки не воины —

Разбойники, воры.

Пятно в нашей истории…»

Брешеш, людоморе!

За святую правду-волю

Розбойник не стане,

Не розкує закóваний

У ваші кайдани

Народ темний, не заріже

Лукавого сина,

Не розіб’є живе серце

За свою країну.

Ви – розбойники неситі,

Голодні ворони.

По якому правдивому,

Святому закону

І землею, всім даною,

І сердешним людом

Торгуєте? Стережіться ж,

Бо лихо вам буде,

Тяжке лихо!.. Дуріть дітей

І брата сліпого,

Дуріть себе, чужих людей,

Та не дуріть Бога.

Бо в день радості над вами

Розпадеться кара.

І повіє огонь новий

З Холодного Яру.

Вьюнища, 17 декабря 1845

Давидові псалми

1

Блаженний муж на лукаву

Не вступає раду,

І не стане на путь злого,

І з лютим не сяде.

А в законі Господньому

Серце його й воля

Навчається, і стане він

Як на добрім полі

Над водою посаджене

Древо зеленіє,

Плодом вкрите. Так і муж той

В добрі своїм спіє.

А лукавих, нечестивих

І слід пропадає,

Як той попіл, над землею

Вітер розмахає,

І не встануть з праведними

Злії з домовини.

Ділá добрих оновляться,

Діла злих загинуть.

12

Чи Ти мене, Боже милий,

Навік забуваєш,

Одвертаєш лице Своє,

Мене покидаєш?

Доки буду мучить душу

І серцем боліти?

Доки буде ворог лютий

На мене дивитись

І сміятись?.. Спаси мене,

Спаси мою душу,

Да не скаже хитрий ворог:

«Я його подужав».

І всі злії посміяться,

Як упаду в руки,

В руки вражі. Спаси мене

Од лютої муки,

Спаси мене, помолюся

І воспою знову

Твої блага чистим серцем,

Псалмом тихим, новим.

43

Боже, нашими ушима

Чули Твою славу,

І діди нам розказують

Про давні кроваві

Тії літа; як рукою

Твердою Своєю

Розв’язав Ти наші руки

І покрив землею

Трупи вóрожі. І силу

Твою восхвалили

Твої люде, і в покої,

В добрі одпочили,

Славя Господа!.. А нині

Покрив єси знову

Срамотою свої люди,

І вороги нові

Розкрадають, як овець, нас

І жеруть!.. Без плати

І без ціни оддав єси

Ворогам проклятим;

Покинув на сміх людям,

В наругу сусідям,

Покинув нас яко в притчу

Нерозумним людям.

І кивають, сміючися,

На нас головами,

І всякий день перед нами —

Стид наш перед нами.

Окрадені, замучені,

В путах умираєм,

Не молимось чужим богам,

А Тебе благаєм:

«Поможи нам, ізбави нас

Вражої наруги.

Поборов Ти першу силу,

Побори ж і другу,

Ще лютішу!.. Встань же, Боже,

Вскую будеш спати,

Од сліз наших одвертатись,

Скорби забувати!

Смирилася душа наша,

Жить тяжко в оковах!

Встань же, Боже, поможи нам

Встать на ката знову».

52

Пребезумний в серці скаже,

Що Бога немає,

В беззаконії мерзіє,

Не творить благая.

А Бог дивиться, чи є ще

Взискающий Бога?

Нема добретворящого,

Нема ні одного!

Коли вони, неситії

Гріхами, дознають?

Їдять люде замість хліба,

Бога не згадають,

Там бояться, лякаються,

Де страху й не буде.

Так самі себе бояться

Лукавії люде.

Хто ж пошле нам спасеніє,

Верне добру долю?

Колись Бог нам верне волю,

Розіб’є неволю.

Восхвалимо тебе, Боже,

Хваленієм всяким;

Возрадується Ізраїль

І святий Іаков.

53

Боже, спаси, суди мене

Ти по своїй волі.

Молюсь, Господи, внуши їм

Уст моїх глаголи,

Бо на душу мою встали

Сильнії чужії,

Не зрять Бога над собою,

Не знають, що діють.

А Бог мені помагає,

Мене заступає

І їм правдою своєю

Вертає їх злая.

Помолюся Господеві

Серцем одиноким

І на злих моїх погляну

Незлим моїм оком…

81

Меж царями-судіями

На раді великій

Став земних владик судити

Небесний Владика:

«Доколи будете стяжати

І кров невинну розливать

Людей убогих? А багатим

Судом лукавим помагать?

Вдові убогій поможіте,

Не осудіте сироти

І виведіть із тісноти

На волю тихих, заступіте

Од рук неситих». Не хотять

Познать, розбити тьму неволі,

І всує Господа глаголи,

І всує плачеться земля.

Царі, раби – однакові

Сини перед Богом;

І ви вмрете, як і князь ваш

І ваш раб убогий.

Встань же, Боже, суди землю

І судей лукавих.

На всім світі Твоя правда,

І воля, і слава.

93

Господь Бог лихих карає —

Душа моя знає.

Встань же, Боже, Твою славу

Гордий зневажає.

Вознесися над землею

Високо, високо,

Закрий славою Своєю

Сліпе горде око.

Доки, Господи, лукаві

Хваляться, доколі

Неправдою? Твої люди

Во тьмі і неволі

Закували… Добро Твоє

Кров’ю потопили,

Зарізали прохожого,

Вдову задавили

І сказали: «Не зрить Господь,

Ніже теє знає».

Умудрітесь, немудрії,

Хто світ оглядає,

Той і серце ваше знає,

І розум лукавий.

Дивітеся ділам Його,

Його вічній славі.

Благо тому, кого Господь

Карає між нами;

Не допуска, поки злому

Ізриється яма.

Господь любить свої люди,

Любить, не оставить,

Дожидає, поки правда

Перед ними стане.

Хто б спас мене од лукавих

І діющих злая?

Якби не Бог поміг мені,

То душа б живая

Во тьмі ада потонула,

Проклялась на світі.

Ти, Господи, помагаєш

По землі ходити.

Ти радуєш мою душу

І серце врачуєш,

І пребудет Твоя воля,

І твій труд не всує.

Вловлять душу праведничу,

Кров добру осудять.

Мені Господь пристанище,

Заступником буде

І воздасть їм за діла їх

Кроваві, лукаві,

Погубить їх, і їх слава

Стане їм в неславу.

132

Чи є що краще, лучше в світі,

Як укупі жити,

З братом добрим добро певне

Познать, не ділити?

Яко миро добровонне

З голови честної

На бороду Аароню

Спадає росою

І на шитії омети

Ризи дорогої;

Або роси Єрмонськії

На святії гори

Високії Сіонськії

Спадають і творять

Добро тварям земнородним,

І землі, і людям, —

Отак братів благих своїх

Господь не забуде:

Воцариться в дому тихім,

В сім’ї тій великій,

І пошле їм добру долю

Од віка до віка.

136

На ріках круг Вавилона,

Під вербами, в полі,

Сиділи ми і плакали

В далекій неволі

І на вербах повішали

Органи глухії,

І нам стали сміятися

Едомляне злії:

«Розкажіть нам пісню вашу,

Може, й ми заплачем.

Або нашу заспівайте,

Невольники наші».

«Якої ж ми заспіваєм?..

На чужому полі

Не співають веселої

В далекій неволі.

І коли тебе забуду,

Ієрусалиме,

Забвен буду, покинутий,

Рабом на чужині.

І язик мій оніміє,

Висохне, лукавий,

Як забуде пом’янути

Тебе, наша славо!

І Господь наш вас пом’яне,

Едомськії діти,

Як кричали ви: „Руйнуйте,

Руйнуйте, паліте

Сіон святий!“ Вавилоня

Дщере окаянна!

Блаженний той, хто заплатить

За твої кайдани!

Блажен, блажен! Тебе, злая,

В радості застане

І розіб’є дітей твоїх

О холодний камень!»

149

Псалом новий Господеві

І новую славу

Воспоєм честним собором,

Серцем нелукавим;

Во псалтирі і тимпані

Воспоєм благая.

Яко Бог кара неправих,

Правим помагає.

Преподобнії во славі

І на тихих ложах

Радуються, славословлять,

Хвалять ім’я Боже,

І мечі в руках їх добрі,

Гострі обоюду,

На отмщеніє язикам

І в науку людям.

Окують царей неситих

В залізніє пута,

І їх, славних, оковами

Ручними окрутять,

І осудять губителей

Судом своїм правим,

І вовіки стане слава,

Преподобним слава.

19 Декабря 1845, Вьюнища

Маленькій Мар’яні

Рости, рости, моя пташко,

Мій маковий цвіте,

Розвивайся, поки твоє

Серце не розбите,

Поки люди не дознали

Тихої долини.

Дознаються – пограються,

Засушать та й кинуть.

Ані літа молодії,

Повиті красою,

Ні карії оченята,

Умиті сльозою,

Ані серце твоє тихе,

Добреє дівоче

Не заступить, не закриє

Неситії очі.

Найдуть злії та й окрадуть…

І тебе, убогу,

Кинуть в пекло… Замучи[ш]ся

І прокленеш Бога.

Не цвіти ж, мій цвіте новий,

Нерозвитий цвіте,

Зов’янь тихо, поки твоє

Серце не розбите.

20 Декабря 1845, Вьюнища

«Минають дні, минають ночі…»

Минають дні, минають ночі,

Минає літо. Шелестить

Пожовкле листя, гаснуть очі,

Заснули думи, серце спить,

І все заснуло, і не знаю,

Чи я живу, чи доживаю,

Чи так по світу волочусь,

Бо вже не плачу й не сміюсь…

Доле, де ти! Доле, де ти?

Нема ніякої;

Коли доброї жаль, Боже,

То дай злої, злої!

Не дай спати ходячому,

Серцем замирати

І гнилою колодою

По світу валятись.

А дай жити, серцем жити

І людей любити,

А коли ні… то проклинать

І світ запалити!

Страшно впасти у кайдани,

Умирать в неволі,

А ще гірше – спати, спати,

І спати на волі,

І заснути навік-віки,

І сліду не кинуть

Ніякого, однаково,

Чи жив, чи загинув!

Доле, де ти, доле, де ти?

Нема ніякої!

Коли доброї жаль, Боже,

То дай злої! злої!

21 Декабря 1845, Вьюнища

Три літа

І день не день, і йде не йде,

А літа стрілою

Пролітають, забирають.

Все добре з собою.

Окрадають добрі думи,

О холодний камень

Розбивають серце наше

І співають Áмінь,

Áмінь всьому веселому

Однині довіка.

І кидають на розпутті

Сліпого каліку.

Невеликії три літа

Марно пролетіли…

А багато в моїй хаті

Лиха наробили.

Опустошили убоге

Моє серце тихе,

Погасили усе добре,

Запалили лихо,

Висушили чадом-димом

Тії добрі сльози,

Що лилися з Катрусею

В московській дорозі.

Що молились з козаками

В турецькій неволі.

І Оксану, мою зорю,

Мою добру долю,

Що день Божий умивали…

Поки не підкрались

Злії літа; та все теє

Заразом украли,

Жаль і батька, жаль і матір,

І вірну дружину,

Молодую, в[е]селую,

Класти в домовину,

Жаль великий, брати мої;

Тяжко годувати

Малих діток неумитих

В нетопленій хаті,

Тяжке лихо, та не таке,

Як тому дурному,

Що полюбить, побереться,

А вона другому

За три шаги продається

Та з його й сміється.

От де лихо! от де серце

Разом розірветься!

Отаке-то злеє лихо

Й зо мною спіткалось;

Серце люди полюбило

І в людях кохалось,

І вони його вітали,

Гралися, хвалили…

А літа тихенько крались

І сльози сушили,

Сльози щирої любові;

І я прозрівати

Став потроху… Доглядаюсь —

Бодай не казати.

Кругом мене, де не гляну,

Не люди, а змії…

І засохли мої сльози,

Сльози молодії.

І тепер я розбитеє

Серце ядом гою,

І не плачу, й не співаю,

А вию совою.

Отаке-то! Що хочете,

То те і робіте:

Чи голосно зневажайте,

Чи нишком хваліте

Мої думи; однаково

Не вернуться знову

Літа мої молодії,

Веселее слово

Не вернеться… І я серцем

До вас не вернуся.

І не знаю, де дінуся,

Де я пригорнуся,

І з ким буду розмовляти,

Кого розважати,

І перед ким мої думи

Буду сповідати?

Думи мої! літа мої,

Тяжкії три літа.

До кого ви прихилитесь,

Мої злії діти?

Не хилітесь ні до кого,

Ляжте дома спати…

А я піду четвертий год

Новий зострічати.

Добридень же, новий годе,

В торішній свитині!

Що ти несеш в Україну

В латаній торбині?

«Благоденствіє, указом

Новеньким повите».

Іди ж здоров, та не забудь

Злидням поклонитись.

22 Декабря 1845, Вьюнища

[Заповіт]

Як умру, то поховайте

Мене на могилі,

Серед степу широкого,

На Вкраїні милій,

Щоб лани широкополі,

І Дніпро, і кручі

Було видно, було чути,

Як реве ревучий.

Як понесе з України

У синєє море

Кров вóрожу… отойді я

І лани і гори —

Все покину і полину

До самого Бога

Молитися… а до того

Я не знаю Бога.

Поховайте та вставайте,

Кайдани порвіте

І вражою злою кров’ю

Волю окропіте.

І мене в сем’ї великій,

В сем’ї вольній, новій,

Не забудьте пом’янути

Незлим тихим словом.

25 декабря 1845 в Переяслові

1845–1846

«За що ми любимо Богдана…»

За що ми любимо Богдана?

За те, що москалі його забули,

У дурні німчики обули

Великомудрого гетьмана.

[1845–1846]

1846

Лілея

«За що мене, як росла я,

Люде не любили?

За що мене, як виросла,

Молодую вбили?

За що вони тепер мене

В палатах вітають,

Царівною називають,

Очей не спускають

З мого цвіту? Дивуються,

Не знають, де діти!

Скажи мені, мій братику,

Королевий Цвіте!»

«Я не знаю, моя сестро».

І Цвіт Королевий

Схилив свою головоньку

Червоно-рожеву

До білого пониклого

Личенька Лілеї.

І заплакала Лілея

Росою-сльозою…

Заплакала і сказала:

«Брате мій, з тобою

Ми давно вже кохаємось,

А я й не сказала,

Як була я людиною,

Як я мордувалась.

Моя мати… чого вона,

Вона все журилась

І на мене, на дитину,

Дивилась, дивилась

І плакала? Я не знаю,

Мій брате єдиний!

Хто їй лихо заподіяв?

Я була дитина,

Я гралася, забавлялась,

А вона все в’яла

Та нашого злого пана

Кляла-проклинала.

Та й умерла… А мене пан

Взяв догодувати.

Я виросла, викохалась

У білих палатах.

Я не знала, що байстря я,

Що його дитина.

Пан поїхав десь далеко,

А мене покинув.

І прокляли його люде,

Будинок спалили…

А мене, не знаю за що,

Убити – не вбили,

Тілько мої довгі коси

Остригли, накрили

Острижену ганчіркою.

Та ще й реготались.

Жиди навіть нечистії

На мене плювали.

Отаке-то, мій братику,

Було мені в світі.

Молодого, короткого

Не дали дожити

Люде віку. Я умерла

Зимою під тином,

А весною процвіла я

Цвітом при долині,

Цвітом білим, я[к] сніг білим!

Аж гай звеселила.

Зимою люде… Боже мій!

В хату не пустили.

А весною, мов на диво,

На мене дивились.

А дівчата закві[т]чались

І почали звати

Лілеєю-Снігоцвітом;

І я процвітати

Стала в гаї, і в теплиці,

І в білих палатах.

Скажи ж мені, мій братику,

Королевий Цвіте:

Нащо мене Бог поставив

Цвітом на сім світі?

Щоб людей я веселила,

Тих самих, що вбили

Мене й матір?.. Милосерд[н]ий,

Святий Боже, милий!»

І заплакала Лілея,

А Цвіт Королевий

Схилив свою головоньку

Червоно-рожеву

На білеє пониклеє

Личенько Лілеї.

Кіевъ 1846 Іюля 25

Русалка

«Породила мене мати

В високих палатах.

Та й понесла серед ночі

У Дніпро скупати.

Купаючи, розмовляла

Зо мною, малою:

„Пливи, пливи, моя доню,

Дніпром за водою.

Та випливи русалкою

Завтра серед ночі,

А я вийду гуляти з ним,

А ти й залоскочеш.

Залоскочи, моє серце:

Нехай не сміється

Надо мною, молодою,

Нехай п’є-уп’ється,

Не моїми кров-сльозами —

Синьою водою

Дніпровою… Нехай собі

Гуляє з дочкою.

Пливи ж, моя єдиная.

Хвилі! мої хвилі!

Привітайте русалоньку…“

Та й заголосила,

Та й побігла… А я собі

Плила за водою,

Поки сестри не зостріли,

Не взяли з собою.

Уже з тиждень, як росту я.

З сестрами гуляю

Опівночі. Та з будинку

Батька виглядаю.

А може, вже поєдналась

З паном у палатах?

Може, знову розкошує

Моя грішна мати?» —

Та й замовкла русалочка,

В Дніпро поринула,

Мов пліточка. А лозина

Тихо похитнулась.

Вийшла мати погуляти,

Не спиться в палатах.

Пана Яна нема дома,

Ні з ким розмовляти.

А як прийшла до берега,

То й дочку згадала.

І згадала, як купала

І як примовляла.

Та й байдуже. Пішла собі

У палати спати.

Та не дійшла, довелося

В Дніпрі ночувати.

І незчулась, я[к] зуспіли

Дніпрові дівчата —

Та до неї, ухопили

Та й ну з нею гратись,

Радісінькі, що піймали,

Грались, лоскотали,

Поки в вершу не запхали…

Та й зареготались.

Одна тілько русалонька

Не зареготалась.

Кіевъ 1846 9 августа

«Вип’єш перву – стрепенешся…»

Вип’єш перву – стрепенешся,

Вип’єш другу – схаменешся,

Вип’єш третю – в очах сяє,

Дума думу поганяє.

[січень 1847]

1847

Відьма

Молюся, знову уповаю,

І знову сльози виливаю,

І думу тяжкую мою

Німим стінам передаю.

Озовітеся ж, заплачте,

Німії, зо мною

Над неправдою людською,

Долею лихою.

Озовітесь! А за вами,

Може, озоветься

Безталання невсипуще

І нам усміхнеться.

Поєднає з недолею,

Спасибі нам скаже.

І заплаче, помолиться

Й тихо спати ляже.

Така моя рада, незнаємий брате,

Смирись перед Богом, людей не займай,

Шукай собі брата в палатах і в хаті

І дбай домовину, а слави не дбай,

Бо вона не спинить віку молодого,

Не верне з-за літа нашої весни!

Отак-то, мій друже, молись, брате, Богу

І мене в молитвах своїх пом’яни.

Коло Осеннього Миколи,

Обідрані, трохи не голі,

Бендерським шляхом уночі

Ішли цигане, а йдучи…

Звичайне, вольнії, співали.

Ішли, ішли, а потім стали.

Шатро край шляху нап’яли,

Багаття вбоге розвели

І коло його посідали,

Хто з шашликом, а хто і так,

Зате він вольний, як козак

(Колись-то був). Сидять, куняють.

А за шатром в степу співає,

Неначе п’яна, з приданóк

Додому йдучи, молодиця.

Ой у новій хаті

Полягали спати,

Молодій приснилось,

Що мати сказилась,

Свекор утопився,

Бать[ко] оженився.

І… гу…

Цигане слухають, сміються:

– І де ті люди тут возьмуться?

Оце, мабуть, із-за Дніпра.

Бо тут все степ… Мара! Мара! —

Цигане крикнули, схопились.

А перед ними опинилось

Те, що співало…

Жаль і страх!

В свитині латаній дрожала,

А на руках і на ногах

Од стужі кров повиступала,

І довгі коси в реп’яхах!..

Постояла, а потім сіла

Коло огню, і руки гріла

На самім полум’ї.

– Ну так,

Оженився неборак! —

Сама собі ніби шептала.

І страшно, страшно усміхалась.

Цигане

А відкіля ти, молодице?

Відьма

Хто, я?

Як була я молодиця,

Цілували мене в лице,

А як стала стара баба,

Цілували б, була б рада.

Цигане

Співуча, нічого сказать!

Якби собі таку достать,

Та ще й з медведем.

Відьма

Я співаю,

Чи то сижу, чи то гуляю,

Все співаю, все співаю,

Уже забула й говорить…

А перше добре говорила.

Цигане

Де ж ти була, що заблудила?

Відьма

Хто, я? Цить… Цить…

З дочкою пан лежить,

Огонь погас, а місяць сходить,

В ярý пасеться вовкулак…

Я в приданкáх була впилася,

І молода не придалася,

А все то прокляті пани

З дівчатами такеє діють…

Ще треба сина оженить,

Піду, без мене не зуміють

І в домовину положить.

Цигане

Не йди, небого, будь ти з нами,

У нас, єй-богу, добре жить.

Відьма

А діти єсть у вас?..

Цигане

Немає…

Відьма

Кому ж ви їсти даєте?

Кого ви спати кладете?

Кого колишете вночі?

Лягаючи і встаючи,

За кого молитесь!! Ох, діти!

І все діти! І все діти!

І мені нема де дітись.

Де не піду, усе за мною.

Вони з’їдять мене колись.

Цигане

Не плач, небого, не журись:

У нас дітей нема й заводу…

Відьма

Хоч з гори та в воду…

І тяжко, тяжко заридала.

Цигане довго дивувались,

Поки поснули, де хто впав.

Вона ж не спала, не журилась,

Сиділа, ноги устромила

В гарячий попіл; виступав

Щербатий місяць з-за могили

І на шатро мов позирав,

Аж поки хмари заступили.

Чом не спиться багатому,

Сивому, гладкому?

Чом не спиться убогому

Сироті старому?

Один дума, як би його

На подзвін придбати,

Другий дума, коли б швидче

Достроїть палати.

Отойді вже одпочину!

Аж у домовині…

А другий і так собі

Де-нéбудь загине.

І обидва спочивають

І гадки не мають.

Убогого й не згадують,

А того ще й лають.

Не спиться старому ні в полі, ні в хаті,

А треба як-небудь віку доживати.

Коло огню старий циган

З люлькою куняє,

І дивиться на приблуду,

Може, що й гадає?

Циган

Чому не ляжеш, не спочинеш?

Зірниця сходить, подивись.

Відьма

Дивлюся я, вже ти дивись.

Циган

Ми рано рушимо, покинем,

Як не проспишся…

Відьма

Не просплюсь!

Уже ніколи не просплюсь,

Отак де-небудь і загину

У бур’янí…

Гаю, гаю, темний гаю,

Тихенький Дунаю,

Ой у гаї погуляю,

В Дунаї скупаюсь.

В зеленому баговинні

Трошки одпочину…

Та, може, ще хоч погану

Приведу дитину!..

Дарма, аби собі ходило

Та вміло матір проклинать.

Он… он… чи бачиш, на могилі

Очима лупа кошеня,

Ото до мене… Кицю… Кицю…

Не йде погане бісеня!

А то дала б тобі напиться,

Й на той рік знало б…

Стоїть кутя на пóкуті,

А в запічку діти.

Наплодила, наводила,

Та нема де діти.

Чи то потопити,

Чи то подушити,

Чи жидові на кров продать,

А гроші пропити!

Що, добре наші завдають?

Ото-то й то, а ти не знаєш!

Сідай лиш ближченько отут.

Я розкажу тобі, ти знаєш,

Що й я в Волощині була!

Близнят в Бендерах привела,

У білих Яссах колихала,

У Дунаєві купала,

В Туреччині сповила,

Та додому понесла

Аж у Київ, та вже дома,

Без кадила, без кропила,

За три шаги охрестила,

А три шаги пропила.

Упилася… Упилась,

І досі п’яна!..

І вже ніколи не просплюся.

Бо я вже й Бога не боюся

І не соромлюся людей.

Коли б мені отих дітей

Найти де-небудь… Ти не знаєш,

Чи є в Туреччині война?

Циган

Була колись, тепер нема,

Умер найстарший старшина.

Відьма

Я думала, в Туреччині,

Аж і там немає.

Ось слухай же, скажу тобі,

Кого я шукаю.

Я шукаю Наталочку

Та сина Івана,

А найгірше я шукаю

Проклятого пана…

Щоб задушить! Бо як узяв

Мене молодою,

Та й остриг, неначе хлопця,

І скрізь за собою

Возив мене. У Бендерах

Тойді ми стояли —

З москалями, а москалі

Турка воювали.

Отож якраз против Спаса

Привела близнята.

А він, проклятий, покинув,

Не вступив і в хату,

Пішов собі з москалями…

А я з байстрюками

В Україну повернула

Бóсими ногами,

Острижена. Та й байдуже.

Ішла та питала

До Києва… І що з мене

Люде посміялись!!

Трохи була не втопилась,

Та жаль було кинуть

Близняточок. То сяк, то так

На свою країну

Доплелася… Одпочила,

Вечера діждалась,

Та й у село, хотілось, бач,

Щоб люде не знали.

Підкрадаюся до хати —

Аж огню немає,

Я думала, що батько спить —

Аж батько вмирає.

І нíкому руки скласти!

Я перелякалась,

Хата пусткою смерділа,

От я заховала

Близнят своїх у коморі,

Убігаю в хату,

А він уже ледве дише.

Я до його: «Тату!

Тату! Тату, це я прийшла!» —

За руки хапаю…

А він мене взяв за руку

І шептав: «Прощаю…

Прощаю… І…» – Тілько й чула.

Я, здається, впала

Та й заснула! Якби була

Довіку проспала!

Опівночі прокинулась —

Щось ходить по хаті…

А за руку батько давить.

«Тату! – кричу, – тату!»

Аж він уже так як крига:

Насилу я руку

Випручала. Що, цигане!

Якби таку суку

Тобі дочку! Чи простив би?

Циган

Простив би, єй-богу.

Відьма

Та мовчи вже! Бо забуду.

Я молилась Богу…

Ба ні… Дітей годувала,

Та в засік ховала,

Та, здається, ще очіпок

Клоччям вимощала —

Щоб не знать було, що стрига.

Прибралась, ходила,

Поки люде домовину

Надворі робили.

Доробили, положили,

Понесли, сховали…

І одна я, як той палець,

На світі осталась.

Через яр ходила

Та воду носила,

Коровай сама бгала,

Дочку оддавала,

А сина женила!..

І… гу…

Циган

Не скигли, бо ти всіх побудиш!

Відьма

Хіба я скиглю, навісний?

Циган

Та добре, добре, що ж там буде?

Розказуй дальше…

Відьма

Що даси?

Навáриш завтра мамалиґи?

Я й кукурузи принесу…

Постривай же, нагадаю.

З дочкою ліг спати!..

А сина взяв у лакеї…

Громадою з хати…

Еге, еге, нагадала.

Я собак дражнила

Попід вікнами з старцями

І близнят носила…

За плечима, щоб привчались…

Аж і пан приїхав,

Отойді було громаді

І всім достолиха,

Щоб мене не виганяли

З бáтьківської хати.

Та й взяв мене з близнятами

До себе в палати.

Ростуть мої близняточка,

А я утішаюсь

І з лютою гадюкою

Я знову кохаюсь.

Докохалася до краю!..

Сина у лакеї…

Занапастив… А з дочкою!..

Чи чуєш, з своєю!..

Чи це не гріх, по-вашому?

І в вас так уміють??

А мені дав карбованця

Та послав у Київ.

Послав Богу молитися,

Отож я й ходила,

І молилась… Ні, цигане,

Я дарма молилась.

Чи в вас єсть бог який-нéбудь?

От же в нас немає!

Пани вкрали та в шкатулі

У себе ховають.

Вертаюся я додому —

Замкнуті покої,

Пан поїхав десь з дочкою,

Як перше зо мною!

І сина взяв, потім… потім…

Дáлебі не знаю,

Що робилось!.. Мені снилось,

Нібито літаю

Над байраками совою

І дітей шукаю…

Ні, не слухай, я не дітей —

Я шукала пана.

А тепер уже не треба —

Піду у цигани.

Я вже сина оженила,

А дочкá й так буде.

Лазитиме попідтинню,

Поки стопчуть люде.

Ти не бачив мого сина?..

Там такий хороший!!

Такий, як ти. Ух, холодно!

Позич мені грошей…

Намиста доброго куплю

І тебе повішу.

Та й піду собі додому…

Дивись, миша, миша

Несе у Київ мишенят.

Не донесеш, утопиш десь!

Або пан одніме!..

Чи я найду дітей своїх,

Чи так і загину?! —

Та й замовкла, мов заснула.

Цигане вставали,

Розбирали шатро своє,

В дорогу рушали,

Та й рушили. Пішли степом.

І відьма устала.

Та й пішла сама за ними,

А йдучи співала:

«Кажуть люде, що суд буде,

А суду не буде,

Бо вже мене осудили

На сім світі люде».

За селом село минали,

В городи´ ходили

І, мов диво, за собою

Приблуду водили.

І співала й танцювала,

Не пила й не їла…

Неначе смерть з циганами

По світу ходила.

Потім разом схаменулась,

Стала їсти й пити,

І ховатись за шатрами,

І Богу молитись.

То таке їй поробила

Старá Маріула.

Якимсь зіллям напоїла,

То воно й минуло.

Потім її сама стала

Вчить лікарувати,

Які трави, що од чого,

І де їх шукати.

Як варити, напувати —

Всьому, всьому вчила,

І приблуда училася

І Богу молилась.

Літо й друге проблукала

Та в старої вчилась.

А на третє в Україну

З нею приблудилась.

Поклонилась Маріулі

За нáуку в ноги,

Попрощалась з циганами,

Помолилась Богу,

Та й пішла собі додому,

На свою країну —

Рада, рада та весела,

Мов мала дитина.

Які села прохожала —

Болящих питала,

І травами напувала,

І всім помагала.

Восени прийшла додому,

Пустку затопила,

Вимазала, упоралась,

Легенько спочила,

Мов у Раї. Все забула —

Злеє і незлеє.

Всіх простила, всіх любила

І мов над землею

Святим ангелом витала,

Так їй легко стало.

Мов в палатах, в своїй хаті

Жити вона стала,

І сусіди не цурались,

Все село любило,

Бо вона все по болящих

День і ніч ходила.

І всім людям помагала,

І плати не брала.

А як брала, то калікам

Зараз оддавала,

Або свічечку в неділю

Спасові поставить

За всіх грішних, а у себе

Й шага не оставить.

«Нащо мені? (було каже)

Чи то в мене діти?!.»

Та й заплаче, отак вона

Сама собі в світі

Вік недовгий доживала…

Дівчата, бувало,

І днювали, й ночували,

Й хату прибирали,

І мазали, і квітчали,

І їсти варили…

І ворожить не просили —

Так собі любили!

В хатиночці чисто, тихо,

Ясно, мов у Раї:

І, знай, двері поскрипують,

Ніхто не минає.

Той добридень прийде скаже,

Той зілля попросить,

Той калачик, паляничку, —

Всього понаносять,

Аби було з ким пожити,

Добром поділитись.

Отак вона жила дома,

І вкрита і сита.

І любили, й поважали,

І всього давали…

А все-таки покриткою

І відьмою звали!

З подагрою і подушками,

З трьома, чи й більше, лікарями

Із-за німецької землі

Весною пана привезли —

Самого тілько. Де ж ті діти?

Дочку на хорта проміняв,

А сина в карти проіграв!

(І так трапляється на світі!

А що ж ми маємо робить?)

Отож взяли його лічить.

Лічили, аж утрьох лічили,

Уже чого з ним не робили?

Та ба… Не буде вже грішить.

А ще б хотілося… Простила!

Святого зілля наварила…

І, милосердая, з села

Лічити ворога пішла!

І лікарів отих просила,

Щоб пана зіллям напоїть,

Хрестилася, що буде жить!

Та лікарі не допустили,

Прогнали, трохи ще й не били,

Взяла горщечок та й пішла,

Ідучи, діточок згадала…

Заплакала… І жаль їй стало,

Що панові не помогла!

Весна зиму проганяє,

І зелений по землі

Весна килим розстилає,

Із ірію журавлі

Летять високо ключами…

А степами та шляхами

Чумаки на Дін пішли.

І на землі і на небі

Рай, і я не знаю,

Якого ще люди раю

У Бога благають?

А тим часом непрощéнний

Грішний умирає.

Уже його, лукавого,

Сакраментовали,

Клали долі на соломі

І стелю знімали,

Не вмирає… І лікарі

Нічого не вдіють!..

Якось трохи полегшало,

«Покличте Лукію…» —

Шепнув, та аж затрусився…

Привели в палати

Мою відьму… І лікарі

Вже стали благати,

Щоб помогла… Прийшла вона

І у ногах стала,

І ни´щечком за грішного

«Отче наш» читала.

Пан неначе прокинувся,

Глянув кругом себе

І на неї… та й закричав:

– Не треба! не треба!

Іди собі! або стривай…

Чи ти не забула?

Прости мене! прости мене!.. —

І сльози блиснули

Вперше зроду… – Я прощаю…

Я давно простила… —

І свічечку дала в руки,

І перехрестила.

Заснув ворог перед нею,

Як тая дитина,

А її за свою душу

Молитись покинув.

Сорокоусти наймала,

У Київ ходила

Та за пана покойного

Гóспода молила.

І восени вернулася

В село зимувати,

Ніби матір, привітали

Ласкáві дівчата.

І знов стали на досвітки

До неї ходити,

І знов стали, як матері,

Лукії годити.

А вона їх научала,

Як на світі жити.

Розказує, як і вона

Колись дівовала,

І як пана полюбила,

Покриткою стала.

І як стри´гою ходила,

Близнят породила,

Як блукала з циганами,

І як її вчила

Лікарювать Маріула.

І все, що робилось,

Усе, було, розказує,

Аж плачуть дівчата,

Та хрестяться, жахаються,

Ніби пан у хаті.

А вона їм розказує,

Просить, заклинає,

Щоб з панами не кохались!.

Бо Бог покарає.

Що підете ви по світу,

Так як я ходила,

Батька, матір погубите,

Як я погубила.

Дітей своїх на сміх людям

Пустите по світу,

Так як я… як я… пустила…

Діти мої! діти!

Отак вона научала.

Дівчата хрестились

Та плакали, а уночі

Пани все їм снились,

І з рогами, і з хвостами,

Одрізують коси,

Та кусають, та сміються,

І простоволосих

На собак тощо міняють,

У дьогті купають,

І виводять на улицю,

І людей скликають

Дивитися. Отаке-то

Дівчаточкам снилось,

А все-таки на досвітки

До неї ходили.

Прийшла весна зеленая.

Стара моя встала,

Пішла в поле шукать зілля,

Та там і осталась…

І обідать, і вечерять

Варили дівчата,

Та не знали, де ділася

Їх нерідна мати.

Пастухи в селі сказали,

Що коло могили

У калюжі стару відьму

Чорти задавили,

Найшли її, громадою

Без попа сховали,

І в могилу осиковий

Кілок забивали.

А дівчата уквітчали

Могилу квітками

І осику поливали

Дрібними сльозами.

І виросла на могилі

Осика заклята.

Отам відьма похована.

Хрестітесь, дівчата.

Хрестітеся і не кваптесь

На панів лукавих,

Бо згинете осміяні,

Наробите слави.

Седнев, 1847, марта 7

В казематі

Моим соузникам посвящаю

Згадайте, братія моя…

Бодай те лихо не верталось,

Як ви гарнесенько і я

Із-за решотки визирали.

І, певне, думали, коли

На раду тиху, на розмову,

Коли ми зійдемося знову

На сій зубоженій землі?

Ніколи, братія, ніколи

З Дніпра укупі не п’ємо!

Розійдемось, рознесемо

В степи, в ліси свою недолю,

Повіруєм ще трохи в волю,

А потім жити почнемо

Меж людьми, як люде.

А поки те буде,

Любітеся, брати мої,

Украйну любіте

І за неї, безталанну,

Господа моліте.

І його забудьте, други,

І не проклинайте.

І мене в неволі лютій

Інколи згадайте.

[1 листопада 1849 – 23 квітня 1850, Оренбург]

І

Ой одна я, одна,

Як билиночка в полі,

Та не дав мені Бог

Ані щастя, ні долі.

Тілько дав мені Бог

Красу – карії очі,

Та й ті виплакала

В самотині дівочій.

Ані братика я,

Ні сестрички не знала,

Меж чужими зросла,

І зросла – не кохалась!

Де ж дружина моя,

Де ви, добрії люде?

Їх нема, я сама.

А дружини й не буде!

[17 квітня – 19 травня 1847, С.-Петербург]

II

За байраком байрак,

А там степ та могила.

Із могили козак

Встає сивий, похилий.

Встає сам уночі,

Іде в степ, а йдучи´

Співа, сумно співає:

– Наносили землі

Та й додому пішли,

І ніхто не згадає.

Нас тут триста, як скло!

Товариства лягло!

І земля не приймає.

Як запродав гетьман

У ярмо християн,

Нас послав поганяти.

По своїй по землі

Свою кров розлили

І зарізали брата.

Крові брата впились

І отут полягли

У могилі заклятій. —

Та й замовк, зажуривсь

І на спис похиливсь.

Став на самій могилі,

На Дніпро позирав,

Тяжко плакав, ридав,

Сині хвилі голосили.

З-за Дніпра із села

Руна гаєм гула,

Треті півні співали.

Провалився козак,

Стрепенувся байрак,

А могила застогнала.

[17 квітня – 19 травня 1847, С.-Петербург]

III

Мені однаково, чи буду

Я жить в Україні, чи ні.

Чи хто згадає, чи забуде

Мене в снігу на чужині —

Однаковісінько мені.

В неволі виріс меж чужими,

І, неоплаканий своїми,

В неволі, плачучи, умру,

І все з собою заберу,

Малого сліду не покину

На нашій славній Україні,

На нашій – не своїй землі.

І не пом’яне батько з сином,

Не скаже синові: – Молись.

Молися, сину: за Вкраїну

Його замучили колись. —

Мені однаково, чи буде

Той син молитися, чи ні…

Та не однаково мені,

Як Україну злії люде

Присплять, лукаві, і в огні

Ї, окраденую, збудять…

Ох, не однаково мені.

[17 квітня – 19 травня 1847, С.-Петербург]

IV

«Не кидай матері!» – казали,

А ти покинула, втекла,

Шукала мати – не найшла,

Та вже й шукати перестала,

Умерла, плачучи. Давно

Не чуть нікого, де ти гралась,

Собака десь помандрувала,

І в хаті вибито вікно.

В садочку темному ягнята

Удень пасуться. А вночі

Віщують сови та сичі

І не дають сосідям спати.

І твій барвіночок хрещатий

Заріс богилою, ждучи

Тебе, не кві[т]чану. І в гаї

Ставочок чистий висихає,

Де ти купалася колись.

І гай сумує, похиливсь.

У гаї пташка не співає —

Й її з собою занесла.

В яру криниця завалилась,

Верба усохла, похилилась,

І стежечка, де ти ходила,

Колючим терном поросла.

Куда полинула, де ділась?

До кого ти перелетіла?

В чужій землі, в чужій сем’ї

Кого ти радуєш? До кого,

До кого руки приросли?

Віщує серце, що в палатах

Ти розкошуєш, і не жаль

Тобі покинутої хати…

Благаю Бога, щоб печаль

Тебе довіку не збудила,

Щоб у палатах не найшла…

Щоб Бога ти не осудила

І матері не прокляла.

[17 квітня – 19 травня 1847, С.-Петербург]

V

– Чого ти ходиш на могилу? —

Насилу мати говорила. —

Чого ти плачеш, ідучи,

Чому не спиш ти уночі,

Моя голубко сизокрила? —

– Так, мамо, так. – І знов ходила,

А мати плакала, ждучи.

Не сон-трава на могилі

Вночі процвітає.

То дівчина заручена

Калину са[д]жає,

І сльозами поливає,

І Господа просить,

Щоб послав він дощі вночі

І дрібнії рóси.

Щоб калина прийнялася,

Розпустила віти.

«Може, пташкою прилине

Милий з того світа.

Зов’ю йому кубелечко

І сама прилину,

І будемо щебетати

З милим на калині.

Будем плакать, щебетати,

Тихо розмовляти,

Будем вкупочці уранці

На той світ літати».

І калина прийнялася,

Віти розпустила.

І три літа на могилу

Дівчина ходила.

На четверте… Не сон-трава

Вночі процвітає,

То дівчина з калиною

Плаче, розмовляє:

– Широкая, високая

Калино моя,

Не водою до схід сонця

Поливаная.

Широкії ріки-сльози

Тебе полили.

Їх славою лукавою

Люде понесли.

Зневажають подруженьки

Подругу свою,

Зневажають червоную

Калину мою.

Повий мою головоньку,

Росою умий

І вітами широкими

Од сонця закрий.

Вранці найдуть мене люде,

Мене осміють.

Широкії твої віти

Діти обірвуть. —

Вранці-рано на калині

Пташка щебетала;

Під калиною дівчина

Спала, не вставала.

Утомилось молодеє,

Навіки спочило…

Вставало сонце з-за могили,

Раділи люде, встаючи.

А мати й спати не лягала,

Дочку вечерять дожидала

І тяжко плакала, ждучи.

[17 квітня – 19 травня 1847, С.-Петербург]

VI

Ой три шляхи широкії

Докупи зійшлися.

На чужину з України

Брати розійшлися.

Покинули стару матір.

Той жінку покинув,

А той сестру. А найменший

Молоду дівчину.

Посадила стара мати

Три ясени в полі.

А невістка посадила

Високу тополю.

Три явори посадила

Сестра при долині…

А дівчина заручена —

Червону калину.

Не прийнялись три ясени,

Тополя всихала,

Повсихали три явори,

Калина зов’яла.

Не вертаються три брати.

Плаче стара мати,

Плаче жінка з діточками

В нетопленій хаті.

Сестра плаче, йде шукати

Братів на чужину…

А дівчину заручену

Кладуть в домовину.

Не вертаються три брати,

Пó світу блукають,

А три шля[хи] широкії

Терном заростають.

[17 квітня – 19 травня 1847, С.-Петербург]

[VII]

Н. Костомарову

Веселе сонечко ховалось

В веселих хмарах весняних.

Гостей закованих своїх

Сердешним чаєм напували

І часових переміняли,

Синємундирих часових.

І до дверей, на ключ замкнутих,

І до решотки на вікні

Привик я трохи, і мені

Не жаль було давно одбутих,

Давно похованих, забутих,

Моїх кровавих тяжких сльоз.

А їх чимало розлилось

На марне поле. Хоч би рута,

А то нічого не зійшло!

І я згадав своє село.

Кого я там коли покинув?

І батько й мати в домовині…

І жалем серце запеклось,

Що нікому мене згадати!

Дивлюсь – твоя, мій брате, мати

Чорніше чорної землі

Іде, з хреста неначе знята…

Молюся! Господи, молюсь!

Хвалить тебе не перестану!

Що я ні з ким не поділю

Мою тюрму, мої кайдани!

1847, Мая 19 [С.-Петербург]

VIII

Садок вишневий коло хати,

Хрущі над вишнями гудуть,

Плугатарí з плугами йдуть,

Співають, ідучи, дівчата,

А матері вечерять ждуть.

Сем’я вечеря коло хати,

Вечірня зіронька встає.

Дочка вечерять подає,

А мати хоче научати,

Так соловейко не дає.

Поклала мати коло хати

Маленьких діточок своїх,

Сама заснула коло їх.

Затихло все, тілько дівчата

Та соловейко не затих.

[19–30 травня 1847, С.-Петербург]

IX

Рано-вранці новобранці

Виходили за село,

А за ними, молодими,

І дівча одно пішло.

Подибала стара мати

Доню в полі доганяти…

І догнала, привела;

Нарікала, говорила,

Поки в землю положила.

А сама в старці пішла.

Минули літа, а село

Не перемінилось.

Тілько пустка на край села

Набік похилилась.

Коло пустки на милиці

Москаль шкандибає.

На садочок позирає,

В пустку заглядає.

Марне, брате, не вигляне

Чорнобрива з хати.

Не покличе стара мати

Вечеряти в хату.

А колись… Давно колись-то!

Рушники вже ткались,

І хустина мережалась,

Шовком вишивалась.

Думав жити, любитися

Та Бога хвалити!

А довелось… ні до кого

В світі прихилитись.

Сидить собі коло пустки,

Надворі смеркає.

А в вікно, неначе баба,

Сова виглядає.

[19–30 травня 1847, С.-Петербург]

X

В неволі тяжко, хоча й волі,

Сказать по правді, не було.

Та все-таки якось жилось,

Хоть на чужому, та на полі…

Тепер же злої тії долі,

Як Бога, ждати довелось.

І жду її, і виглядаю,

Дурний свій розум проклинаю,

Що дався дурням одурить,

В калюжі волю утопить.

Холоне серце, як згадаю,

Що не в Украйні поховають,

Що не в Украйні буду жить,

Людей і Господа любить.

[19–30 травня 1847, С.-Петербург]

XI

Косар

Понад полем іде,

Не покоси кладе,

Не покоси кладе – гори.

Стогне земля, стогне море,

Стогне та гуде!

Косаря уночі

Зострічаю[ть] сичі.

Тне косар, не спочиває

Й ні на кого не вважає,

Хоч і не проси.

Не благай, не проси,

Не клепає коси;

Чи то пригород, чи город,

Мов бритвою, старий голить.

Усе, що даси.

Мужика, й шинкаря,

Й сироту-кобзаря.

Приспівує старий, косить,

Кладе горами покоси,

Не мина й царя.

І мене не мине,

На чужині зотне,

За решоткою задавить,

Хреста ніхто не поставить

І не пом’яне.

30 маія 1847, [С.-Петербург]

XII

Чи ми ще зійдемося знову?

Чи вже навіки розійшлись?

І слово правди і любові

В степи і дебрі рознесли!

Нехай і так. Не наша мати,

А довелося поважати.

То воля Гóспода. Годіть!

Смирітеся, молітесь Богу

І згадуйте один другого.

Свою Україну любіть.

Любіть її… Во время люте,

В остатню тяжкую минуту

За неї Господа моліть.

[19–30 травня 1847, С.-Петербург]

Не спалося, – а ніч, як море

Не спалося, – а ніч, як море

(Хоч діялось не восени,

Так у неволі.) До стіни

Не заговориш ні про горе,

Ні про младенческие сны.

Верчуся, світу дожидаю,

А за дверима про своє

Солдатськеє нежитіє

Два часовії розмовляють.

1

Така ухабиста собой,

И меньше белой не дарила.

А барин бедненький такой.

Меня-то, слышь, и подсмотрили;

Свезли в Калугу и забрили.

Так вот те случай-то какой!

2

А я… аж страшно, як згадаю.

Я сам пішов у москалі;

Таки ж у нашому селі

Назнав я дівчину… Вчащаю

І матір-удову єднаю.

Так пан заклятий не дає:

«Мала, – каже, – нехай дождуся».

І, знай, вчащаю до Ганнусі.

На той рік знову за своє;

Пішов я з матір’ю просити.

«Шкода, – каже, – і не проси.

П’ятсот, – каже, – коли даси,

Бери хоч зараз…» Що робити!

Головко бідна! Позичать?

Та хто таку позичить силу?

Пішов я, брате, зароблять.

І де вже ноги не носили,

Поки ті гроші заробив,

Я годів зо два проходив

По Чорноморці, по Дóну…

І подарунків накупив

Найдорогіших… От вертаюсь

В село до дівчини вночі —

Аж тілько мати на печі,

Та й та, сердешна, умирає,

А хата пусткою гниє.

Я викресав огню, до неї…

Од неї пахне вже землею,

Уже й мене не пізнає!

Я до попа та до сусіди.

Привів попа, та не застав, —

Вона вже вмерла. Нема й сліду

Моєї Ганни. Я спитав

Таки сусіду про Ганнусю.

«Хіба ти й досі ще не знаєш?

Ганнуся на Сибір пішла.

До панича, бачиш, ходила,

Поки дитину привела

Та у криниці й затопила».

Неначе згага запекла.

Я ледве-ледве вийшов з хати.

Ще не світало. Я в палати

Пішов з ножем, не чув землі…

Аж панича вже одвезли

У школу в Київ. От як, брате!

Осталися і батько й мати,

А я пішов у москалі.

І досі страшно, як згадаю.

Хотів палати запалить

Або себе занапастить,

Та Бог помилував… А знаєш,

Його до нас перевели

Із армії, чи що?

1

Так что же?

Ну, вот теперь и приколи!

2

Нехай собі! А Бог поможе,

І так забудеться колись.

Вони ще довго говорили.

Я став перéд світом дрімать,

І паничі мені приснились

І не дали, погані, спать.

[19–30 травня 1847, С.-Петербург]

Княжна

(Поема)

Зоре моя вечірняя,

Зійди над горою,

Поговорим тихесенько

В неволі з тобою.

Розкажи, як за горою

Сонечко сідає,

Як у Дніпра веселочка

Воду позичає.

Як широка сокорина

Віти розпустила…

А над самою водою

Верба похилилась;

Аж по воді розіслала

Зеленії віти,

А на вітах гойдаються

Нехрещені діти.

Як у полі на могилі

Вовкулак ночує,

А сич в лісі та на стрісі

Недолю віщує.

Як сон-трава при долині

Вночі розцвітає…

А про людей… Та нехай їм.

Я їх, добрих, знаю.

Добре знаю. Зоре моя!

Мій друже єдиний!

І хто знає, що діється

В нас на Україні?

А я знаю. І розкажу

Тобі; й спать не ляжу.

А ти завтра тихесенько

Богові розкажеш.

Село! І серце одпочине.

Село на нашій Україні —

Неначе писанка село.

Зеленим гаєм поросло.

Цвітуть сади; біліють хати,

А на горі стоять палати,

Неначе диво. А кругом

Широколистії тополі,

А там і ліс, і ліс, і поле,

І сині гори за Дніпром.

Сам Бог витає над селом.

Село! Село! Веселі хати!

Веселі здáлека палати,

Бодай ви терном поросли!

Щоб люди й сліду не найшли,

Щоб і не знали, де й шукати.

В тому Господньому селі,

На нашій славній Україні, —

Не знаю, де вони взялись, —

Приблуда князь. Була й княгиня,

Ще молоді собі були.

Жили самі. Були багаті:

Високі на горі палати.

Чималий у яру ставок,

Зелений по горі садок,

І верби, і тополі,

І вітряки на полі,

І долом геть собі село

Понад водою простяглось.

Колись там в[е]село було.

Бувало, літом і зимою

Музика тне, вино рікою

Гостей неситих налива…

А князь аж синій похо[д]жає,

Та сам несмілих наливає,

Та ще й покрикує «віват!»

Гуляє князь, гуляють гості;

І покотились на помості…

А завтра знову ожива,

І знову п’є, і знов гуляє,

І так за днями день минає,

Мужицькі душі аж пищать.

Судовики благають Бога…

П’яниці, знай собі, кричать:

– І патріот! І брат убогих!

Наш славний князь! Віват! Віват! —

А патріот, убогих брат…

Дочку й теличку однімає

У мужика… І Бог не знає,

А може, й знає, та мовчить.

Княгиня взаперті сидить,

Її і в сіни не пускає

Убогих брат. А що ж робить?

Сама втекла і повінчалась.

І батько й мати не пускали,

Казали: «Вгору не залазь».

Так ні, за князя. От і князь!

От і пишайсь тепер, княгине!

Загинеш, серденько, загинеш,

Мов ряст весною уночі.

Засхнеш, не знатимеш нічого,

Не знатимеш, як хвалять Бога,

Як люде люблять, живучи.

А жить так, Господи, хотілось!

Хотілось любити

Хоть годочок, хоть часочок

На світ подивитись.

Не довелось, а все було,

Всього понадбала

Стара мати. Саму тебе

Мов намалювала,

Хоч молись перед тобою,

Мов перед святою…

Красо моя молодая,

Горенько з тобою!

Жить би, жить та славить Бога

І добро творити,

Та Божою красою

Людей веселити.

Так же ні. А молодії

Та карії очі

Щоб марніли в самотині…

Може, Бог так хоче?

Боже! Боже! Даєш волю.

І розум на світі,

Красу даєш, серце чисте…

Та не даєш жити.

Не даєш на рай веселий,

На світ твій великий

Надивитись, намолитись

І заснуть навіки.

Невесело на світі жить,

Коли нема кого любить.

Отак і їй, одній-єдиній,

Ще молодій моїй княгині,

Красу і серце засушить

І марне згинуть в самотині

Аж страшно!.. А вона молилась

І жить у Господа просилась,

Бо буде вже кого любить.

Вона вже матір’ю ходила,

Уже пишалась і любила

Своє дитя. І дав дожить

Господь їй радості на світі.

Узріть його, поціловать

Своє єдинеє дитя,

І перший крик його почути…

Ох, діти! Діти! Діти!

Велика Божа благодать!

Сльози висохли, пропали,

Сонце просіяло.

І княгиня з дитиною

Не тією стала.

Ніби на світ народилась —

Гралась, веселилась…

І княжні своїй маленькій

Сорочечки шила.

І маленькі рукавчата

Шовком вишивала,

І купала, й колихала,

Сама й годувала.

Бо княгині тілько вміють

Привести дитину.

А годувать та доглядать

Не вміють княгині.

А потім оха: – Забуває

Мене мій Поль або Філат! —

За що ж воно тебе згадає?

За те, хіба, що привела?

А моя свою дитину

Сама доглядала.

А п’яного свого князя

І не допускала.

Мов яблучко у садочку,

Кохалась дитина.

І говорить уже стало,

І вчила княгиня

Тілько «мамо» вимовляти,

А «тато» не вчила…

І книжечок з кунштиками

В Ромні накупила.

Забавляла, розмовляла,

І Богу молитись

І азбуку по кунштиках

Заходилась вчити.

І що Божий день купала,

Рано спати клала

І пилиночки на неї

Впасти не давала.

І всю ніченьку над нею

Витала, не спала.

Надивлялась, любувалась

Княжною своєю…

І жениха їй єднала,

І раділа з нею,

І плакала; довгі коси

Уже розплітала

І, лишенько, свого князя

П’яного згадала —

У мундирі. Та й закрила

Заплакані очі.

А дитині ніби сниться,

Мов вимовить хоче:

– Не плач, мамо, не розплітай

Мої довгі коси —

Посічуться… – Що день Божий

Радості приносить

Своїй матері щасливій

Дочка уродлива.

Мов тополя, виростає

Світові на диво.

Виростає… Та недовго

Буде веселити

Свою матір. Бог карає

Княгиню на світі…

А за віщо? Чудно людям,

Бо люде не знають,

Чому добре умирає,

Злеє оживає?

Занедужала княгиня,

І князь схаменувся.

За бабами-знахурками

По селах метнувся.

Наїхали… Заходились.

Лічили, лічили…

Поки її, безталанну,

В труну положили.

Не стало на селі княгині.

І гусла знову загули.

А сирота її в селі,

Її єдиная дитина!

Мов одірвалось од гіллі,

Ненагодоване і босе.

Сорочечку до зносу носить.

Спеклося, бідне, на жару.

Лопуцьки їсть, ставочки гатить

В калюжах з дітьми у яру.

Умийся, серденько! Бо мати

Он дивиться й не пізнає

Межи дітьми дитя своє.

І думає: тебе не стало…

Умийся, серце, щоб пізнала

Тебе, єдиную свою…

І Господа б благословляла

За долю добрую твою.

Умилася. А добрі люде

Прибрали, в Київ одвезли

У інститут. А там що буде,

Побачим. Гусла загули,

Гуляє князь, гуляють гості,

Ревуть палати на помості,

А голод стогне на селі.

І стогне він, стогне по всій Україні.

Кара Господéва. Тисячами гинуть

Голоднії люде. А скирти гниють.

А пани й полову жидам продають.

Та голоду раді, та Бога благають,

Щоб ще хоч годочок хлібець не рожав.

Тойді б і в Парижі, і іному краї

Наш брат хуторянин себе показав.

А Бог куняє. Бо се було б диво,

Щоб чути і бачить – і не покарать.

Або вже аж надто долготерпеливий…

Минають лíта; люде гинуть,

Лютує голод в Україні,

Лютує в княжому селі.

Скирти вже княжі погнили.

А він байдуже – п’є, гуляє

Та жида з грішми виглядає.

Нема жидка… Хліби зійшли,

Радіють люде, Бога просять…

Аж ось із Києва привозять

Княжну. Мов сонечко зійшло

Над обікраденим селом.

Чорнобрива, кароока,

Вилитая мати.

Тілько смутна, невесела…

Чого б сумувати?

Або, може, вже такою

Воно й уродилось?

Або, може, молодеє

Чи не полюбило

Кого-небудь? Ні, нікого.

Весела гуляла,

Мов ласочка з кубелечка,

На світ виглядала

З того Києва. Аж поки

Побачила села

Знівечені. З того часу

Стала невесела.

Мов сизая голубонька,

Село облетіла.

У всіх була, всіх бачила,

Всі повеселіли.

Там словами привітала,

Там нагодувала…

Що день Божий обходила

Село. Помагала

Усякому. А сироти

До неї в покої

Приходили. І матір’ю

Своєю святою

Її звали. І все село

За неї молилось…

А тим часом жиди в селі

З грішми появились.

Радіє князь, запродує

З половою жито.

І молотить виганяє

Людей недобитих.

Змолотили, нівроку їм,

За одну годину

І з клунею провіяли…

Князь і не спочинув,

На могорич закликає,

Та п’є, та гуляє

Аж у гаї… Бо в покоях

Дочка спочиває.

Гармидер, галас, гам у гаї,

Срамотні співи. Аж лящить

Жіночий регот. Завиває,

Реве хазяїн: – Будем пить,

Аж поки наша доня спить!

А доня взаперті сидить

В своєму сумному покої

І дивиться, як над горою

Червоний місяць аж горить,

З-за хмари тихо виступає.

І ніби гори оживають.

Дуби з діброви, мов дива,

У поле тихо одходжають.

І пугач пуга, і сова

З-під стріхи в поле вилітає,

А жаби крякають, гудуть.

Дивітесь, очі молодії,

Як зорі Божії встають,

Як сходить місяць, червоніє..

Дивітеся, поки вас гріє,

А зорі спати не дають.

Головою молодою

На руку схилилась,

До півночі невесела

На зорі дивилась

Княжна моя. Дивилася…

Та й плакати стала.

Може, серце яке лихо

Тихо прошептало?

Та байдуже. Поплакала

Трошки, усміхнулась,

Помолилась та й спать лягла.

І тихо заснула.

В гаю все покотом лежало —

Пляшки і гості, де що впало,

Там і осталось. Сам не впав,

Остатню каплю допивав

Та й ту допив. Встає, не пада,

Іде в покої… Скверний гаде!

Куда ти лізеш? Схаменись!

Не схаменувся, ключ виймає,

Прийшов, і двері одмикає,

І лізе до дочки´. Прокиньсь!

Прокинься, чистая! Схопись,

Убий гадюку, покусає!

Убий, і Бог не покарає!

Як тая Ченчіо колись

Убила батька кардинала

І Саваофа не злякалає.

Ні, не прокинулася, спить,

А Бог хоч бачить, та мовчить,

Гріхам великим потурає.

Не чуть нічого. Час минає.

А потім крик, а потім ґвалт,

І плач почули із палат —

Почули сови. Потім знову

Не чуть нічого. І в той час

Скирти і клуня зайнялись,

І зорі зникли. Хоч би слово,

Хоч би де голос обізвавсь.

Пани в гаю не ворушились,

А люде збіглись та дивились,

Як дим до неба підіймавсь.

Прокинулись вранці гості,

Аж бачать, що лихо,

Покинули свого князя

Та любо та тихо.

Так і ми його покинем,

Так і Бог покине.

Тебе тілько не покине

Лихая година —

Княжно моя безталанна,

Знівечений цвіте.

Ти ще будеш покутовать

Гріхи на сім світі,

Гріхи батькові. О доле!

Лукавая доле!

Покинь її хоть на старість,

Хоть на чужім полі

На безлюдді. Не покинеш.

Поведеш до краю,

До самої домовини,

Сама й поховаєш.

В селі не бачили й не чули,

Де вона поділась.

Думали, на пожарищі

Небога згоріла.

Стоїть село. Невесело

На горі палати

Почорніли. Князь хиріє,

Нездужає встати,

А підвести нема кому,

Ніхто й не загляне

До грішного болящого

В будинки погані.

Люде трохи очуняли,

Господа благають,

Щоб княжна до їх вернулась.

А її немає

І не буде вже, святої…

Де ж вона поділась?

У Києві пресвятому

В черниці постриглась.

Родилась нá світ жить, любить,

Сіять Господнею красою,

Витать над грішними святою

І всякому добро творить.

А сталось ось як. У черницях

Занапастилося добро…

Блукаючи по Україні,

Прибивсь якось і в Чигирин,

І в монастир отой дівочий,

Що за пісками на болоті

У лозах самотний стоїть.

Отам мені і розказала

Стара черниця новинý,

Що в монастир до їх зайшла

Княжна якась із-за Дніпра

Позаторік. Одпочивала

Та й Богу душу оддала…

«Вона була ще молодою

І прехорошая собою.

На сонці дуже запеклась

Та й занедужала. Лежала

Недовго щось, седмиці з три,

І все до крихти розказала…

Мені і Ксенії сестрі.

І вмерла в нас. І де ходила,

В яких-то праведних містах,

А в нас, сердешна, опочила.

Оце її свята могила…

Ще не поставили хреста».

[кінець червня – грудень 1847, Орська фортеця]

N. N. («Сонце заходить, гори чорніють…»)

Сонце заходить, гори чорніють,

Пташечка тихне, поле німіє,

Радіють люде, що одпочинуть,

А я дивлюся… і серцем лину

В темний садочок на Україну.

Лину я, лину, думу гадаю,

І ніби серце одпочиває.

Чорніє поле, і гай, і гори,

На синє небо виходить зóря.

Ой зоре! зоре! – і сльози кануть.

Чи ти зійшла вже і на Украйні?

Чи очі карі тебе шукають

На небі синім? Чи забувають?

Коли забули, бодай заснули,

Про мою доленьку щоб і не чули.

[кінець червня – грудень 1847, Орська фортеця]

N. N. («Мені тринадцятий минало…»)

Мені тринадцятий минало.

Я пас ягнята за селом.

Чи то так сонечко сіяло,

Чи так мені чого було?

Мені так любо, любо стало,

Неначе в Бога…

Уже прокликали до паю,

А я собі у бур’яні

Молюся Богу… І не знаю,

Чого маленькому мені

Тойді так приязно молилось,

Чого так весело було?

Господнє небо, і село,

Ягня, здається, веселилось!

І сонце гріло, не пекло!

Та недовго сонце гріло,

Недовго молилось…

Запекло, почервоніло

І рай запалило.

Мов прокинувся, дивлюся:

Село почорніло,

Боже небо голубеє

І те помарніло.

Поглянув я на ягнята —

Не мої ягнята!

Обернувся я на хати —

Нема в мене хати!

Не дав мені Бог нічого!..

І хлинули сльози,

Тяжкі сльози!.. А дівчина

При самій дорозі

Недалеко коло мене

Плоскінь вибирала

Та й почула, що я плачу,

Прийшла, привітала,

Утирала мої сльози

І поцілувала…

Неначе сонце засіяло,

Неначе все на світі стало

Моє… лани, гаї, сади!..

І ми, жартуючи, погнали

Чужі ягнята до води.

Бридня!.. А й досі, як згадаю,

То серце плаче та болить,

Чому Господь не дав дожить

Малого віку у тім раю.

Умер би, орючи на ниві,

Нічого б на світі не знав,

Не був би в світі юродивим,

Людей і [Бога] не прокляв!

[кінець червня – грудень 1847, Орська фортеця]

«Не гріє сонце на чужині…»

Не гріє сонце на чужині

А дома надто вже пекло.

Мені не весело було

Й на нашій славній Україні.

Ніхто любив мене, вітав,

І я хилився ні до кого,

Блукав собі, молився Богу

Та люте панство проклинав.

І згадував літа лихії,

Погані, давнії літá,

Тойді повісили Христа,

Й тепер не втік би син Марії!

Нігде невесело мені,

Та, мабуть, весело й не буде

І на Украй[ні], добрі люде;

Отже, таки й на чужині.

Хотілося б… Та й то для того,

Щоб не робили москалі

Труни із дерева чужого,

Або хоч крихотку землі

Із-за Дніпра мого святого

Святії вітри принесли,

Та й більш нічого. Так-то, люде,

Хотілося б… Та що й гадать…

Нащо вже й Бога турбовать,

Коли по-нашому не буде.

[кінець червня – грудень 1847, Орська фортеця]

Сон («Гори мої високії…»)

Гори мої високії,

Не так і високі,

Як хороші, хорошії,

Блакитні здалека.

З Переяслова старого,

З Виблої могили,

Ще старішої… мов ті хмари,

Що за Дніпром сіли.

Іду я тихою ходою,

Дивлюсь – аж он передо мною,

Неначе ди´ва виринають,

Із хмари тихо виступають

Обрив високий, гай, байрак;

Хатки біленькі виглядають,

Мов діти в білих сорочках

У піжмурки в яру гуляють,

А долі сивий наш козак

Дніпро з лугами виграває.

А онде, онде за Дніпром,

На при´горі, ніби капличка,

Козацька церква невеличка

Стоїть з похиленим хрестом.

Давно стоїть, виглядає

Запорожця з Лугу…

З Дніпром своїм розмовляє,

Розважає тýгу.

Оболонками старими,

Мов мертвець очима

Зеленими, позирає

На світ з домовини.

Може, чаєш оновлення?

Не жди тії слави!

Твої люде окрадені,

А панам лукавим…

Нащо здалась козацькая

Великая слава?!

І Трахтемиров геть горою

Нечéпурні свої хатки

Розкидав з долею лихою,

Мов п’яний старець торбинки.

А он старе Монастирище,

Колись козацькеє село,

Чи не воно тойді було?..

Та все пішло ц[арям] на грище:

І Запор[о]жжя, і село…

І монастир святий, скарбниця, —

Все, все неситі рознесли!..

А ви? ви, гори, оддали!!.

Бодай ніколи не дивиться

На вас, проклятії!! Ні, ні…

Не ви прокляті… а гетьмани,

Усобники, ляхи погані!!

Простіть, високії, мені!

Високії! і голубії!

Найкращі в світі! Найсвятії!

Простіть!.. Я Богу помолюсь…

Я так її, я так люблю

Мою Україну убогу,

Що проклену святого Бога,

За неї душу погублю!

Над Трахтемировим високо

На кручі, ніби сирота

Прийшла топитися… в глибокім,

В Дніпрі широкому… отак

Стоїть одним-одна хатина…

З хатини видно Україну

І всю Гетьманщину кругом.

Під хатою дідусь сивенький

Сидить, а сонечко низенько

Уже спустилось над Дніпром.

Сидить, і дивиться, і дума,

А сльози капають… «Гай! гай!.. —

Старий промовив: – Недоуми!

Занапастили Божий рай!..

Гетьманщина!..» І думнеє

Чоло похмаріло…

Мабуть, щось тяжке, тяжкеє

Вимовить хотілось?

Та не вимовив…

………..

«Блукав я пó світу чимало,

Носив і свиту і жупан…

Нащо вже лихо за Уралом

Отим киргизам, отже й там,

Єй же богу, лучше жити,

Ніж нам на Украйні.

А може, тим, що киргизи

Ще не християни?..

Наробив ти, Христе, лиха!

А переіначив?!

Людей Божих?! Котилися

І наші козачі

Дурні голови за правду,

За віру Христову,

Упивались і чужої,

І своєї крові!..

А получшали?.. Ба де то!

Ще гіршими стали,

Без ножа і автодафе

Людей закували

Та й мордують… Ой, ой, пани,

Пани-християне!..»

Затих мій сивий, битий тугóю,

Поник старою буй-головою.

Вечернє сонечко гай золотило,

Дніпро і поле золотом крило,

Собор Мазепин сяє, біліє,

Батька Богдана могила мріє,

Київським шляхом верби похилі

Трибратні давні могили вкрили.

З Трубайлом Альта меж осокою

Зійшлись, з’єднались, мов брат з сестрою.

І все те, все те радує очі,

А серце плаче, глянуть не хоче!

Попрощалось ясне сонце

З чорною землею,

Виступає круглий місяць

З сестрою зорею,

Виступають із-за хмари,

Хмари звеселіли…

А старий мій подивився,

Сльози покотились…

«Молюсь тобі, Боже милий,

Господи великий!

Що не дав мені загинуть,

Небесний Владико.

Що дав мені добру силу

Пересилить горе

І привів мене, старого,

На сі святі гори

Одинокий вік дожити,

Тебе восхвалити

І Твоєю красотою

Серце веселити…

І поховать побитеє

Гріхами людськими

На горах оцих високих,

І витать над ними…»

Утер сльози нехолодні,

Хоч не молодії…

І згадував літа свої

Давнії, благії…

Де, як, коли і що робилось?

Було що справді, а що снилось,

Які моря перепливав!..

І темний гáйок зелененький,

І чорнобривка молоденька,

І місяць з зорями сіяв,

І соловейко на калині

То затихав, то щебетав,

Святого Бога вихваляв;

І все то, все то в Україні!..

І усміхнувся сивий дід…

Бо, може, нігде правди діть,

Було таке, що й женихались,

Та розійшлися, не побрались,

Покинула самого жить,

В хатині віку доживати!..

Старий мій знову зажуривсь,

Ходив довгенько коло хати,

А потім Богу помоливсь,

Пішов у хату ночувати.

А місяць хмарою повивсь.

Отакий-то на чужині

Сон мені приснився!

Ніби знову я на волю,

На світ народився.

Дай же, Боже, коли-небудь,

Хоч на старість, стати

На тих гóрах окрадених

У маленькій хаті.

Хоча серце замучене,

Поточене горем,

Принести і положити

На Дніпрових горах.

[кінець червня – грудень 1847, Орська фортеця]

Іржавець

Наробили колись шведи

Великої слави,

Утікали з Мазепою

В Бендери з Полтави.

А за ними й Гордієнко…

Нарадила мати,

Як пшениченьку пожати,

Полтаву достати.

Ой пожали б, якби були

Одностайне стали

Та з фастовським полковником

Гетьмана єднали.

Не строміли б списи в стрісі

У Петра у свата.

Не втікали б із Хортиці

Славні небожата,

Не спиняв би їх прилуцький

Полковник поганий…

Не плакала б Матер Божа

В Криму за Украйну.

Як мандрували день і ніч,

Як покидали запорожці

Великий Луг і матір Січ,

Взяли з собою Матер Божу,

А більш нічого не взяли,

І в Крим до хана понесли

На нове горе-Запорожжя.

Заступила чорна хмара

Та білую хмару.

Опанував запорожцем

Поганий татарин.

Хоч позволив хан на пíсках

Новим кошем стати,

Та заказав запорожцям

Церкву будувати.

У наметі поставили

Образ Пресвятої

І крадькома молилися…

Боже мій з тобою!

Мій краю прекрасний, розкішний, багатий!

Хто тебе не мучив? Якби розказать

Про якого-небудь одного магната

Історію-правду, то перелякать

Саме б пекло можна. А Данта старого

Полупанком нашим можна здивувать.

І все то те лихо, все, кажуть, од Бога!

Чи вже ж Йому любо людей мордувать?

А надто сердешну мою Україну.

Що вона зробила? За що вона гине?

За що її діти в кайданах мовчать?

Розказали кобзарі нам

Про войни і чвари,

Про тяжкеє лихоліття…

Про лютії кари,

Що ляхи нам завдавали —

Про все розказали.

Що ж діялось по Шведчині!

То й вони злякались!

Оніміли з переляку,

Сліпі небораки.

Отак її воєводи,

Петрові собаки,

Рвали, гризли… І здалека

Запорожці чули,

Як дзвонили у Глухові,

З гармати ревнули.

Як погнали на болото

Город будовати.

Як плакала за дітками

Старенькая мати.

Як діточки на Орелі

Лінію копали

І як у тій Фінляндії

В снігу пропадали.

Чули, чули запорожці

З далекого Криму,

Що канає Гетьманщина,

Неповинно гине.

Чули, чули небожата,

Чули, та мовчали.

Бо й їм добре на чужині

Мурзи завдавали.

Мордувались сіромахи,

Плакали, і з ними

Заплакала Матер Божа

Сльозами святими.

Заплакала милосерда,

Неначе за сином.

І Бог зглянувсь на ті сльози.

Пречистії сльози!

Побив Петра, побив ката

На наглій дорозі.

Вернулися запорожці,

Принесли з собою

В Гетьманщину той чудовний

Образ Пресвятої.

Поставили в Іржавиці

В мурованім храмі.

Отам вона й досі плаче

Та за козаками.

[кінець червня – грудень 1847, Орська фортеця]

N. N. («О думи мої! О славо злая…»)

О думи мої! О славо злая!

За тебе марно я в чужому краю

Караюсь, мучуся… але не каюсь!..

Люблю, як щиру, вірну дружину,

Як безталанную свою Вкраїну!

Роби, що хочеш, з темним зо мною,

Тілько не кидай, в пекло з тобою

Пошкандибаю……….

………………

Ти привітала

Нерона лютого, Сарданапала,

Ірода, Каїна, Христа, Сократа,

О непотребная! Кесаря-ката

І грека доброго ти полюбила

Однаковісінько!.. Бо заплатили.

А я, убогий, що принесу я?

За що сірóму ти поцілуєш?

За пісню-думу?.. Ой гаю, гаю,

І не такі, як я, дармо співають.

І чудно й нудно, як поміркую,

Що часто котяться голови буї

За теє диво! Мов пси, гризуться

Брати з братами, – й не схаменуться.

А теє диво, всіми кохане:

У шинку покритка, а люде п’яні!

[кінець червня – грудень 1847, Орська фортеця]

Полякам

Ще як були ми козаками,

А унії не чуть було,

Отам-то весело жилось!

Братались з вольними ляхами,

Пишались вольними степами,

В садах кохалися, цвіли,

Неначе лілії, дівчата.

Пишалася синами мати,

Синами вольними… Росли,

Росли сини і веселили

Старії скорбнії літа…

Аж поки іменем Христа

Прийшли ксьондзи і запалили

Наш тихий рай. І розлили

Широке море сльоз і крові,

А сирот іменем Христовим

Замордували, розп’яли…

Поникли голови козачі,

Неначе стоптана трава.

Украйна плаче, стогне-плаче!

За головою голова

Додолу пáда. Кат лютує,

А ксьондз скаженим язиком

Кричить: «Te Deum! Алілуя!..»

Отак-то, ляше, друже, брате!

Неситії ксьондзи, магнати

Нас порізнили, розвели,

А ми б і досі так жили.

Подай же руку козакові

І серце чистеє подай!

І знову іменем Христовим

Ми оновим наш тихий рай.

[кінець червня – грудень 1847, Орська фортеця]

Чернець

У Києві на Подолі

Було колись… і ніколе

Не вернеться, що діялось,

Не вернеться сподіване,

Не вернеться… А я, брате,

Таки буду сподіватись,

Таки буду виглядати,

Жалю серцю завдавати.

У Києві на Подолі

Братерськая наша воля

Без холопа і без пана,

Сама собі у жупані

Розвернулася весела,

Аксамитом шляхи стеле,

А єдвабном застилає

І нікому не звертає.

У Києві на Подолі

Козаки гуляють.

Як ту воду, цебром-відром

Вино розливають.

Льохи, шинки з шинкарками,

З винами, медами

Закупили запорожці

Та й тнуть коряками!

А музика реве, грає,

Людей звеселяє.

А із Братства те бурсацтво

Мовчки виглядає.

Нема голій школі волі,

А то б догодила…

Кого ж то там з музикою

Люде обступили?

В червоних штанях аксамитних

Матнею улицю мете,

Іде козак. – Ох, літа! літа!

Що ви творите? – На тотеж

Старий ударив в закаблуки,

Аж встала курява! Отак!

Та ще й приспівує козак:

– По дорозі рак, рак,

Нехай буде так, так.

Якби-таки молодиці

Посіяти мак, мак.

Дам лиха закаблукам,

Дам лиха закаблам,

Останеться й передам.

А вже ж тії закаблуки

Набралися лиха й муки!

Дам лиха закаблукам,

Дам лиха закаблам,

Останеться й передам!

Аж до Межигорського Спаса

Потанцював сивий.

А за ним і товариство

І ввесь святий Київ.

Дотанцював аж до брами,

Крикнув: «Пугу! пугу!

Привітайте, святі ченці,

Товариша з Лугу!»

Свята брама одчинилась,

Козака впустили,

І знов брама зачинилась,

Навік зачинилась

Козакові. Хто ж цей сивий,

Попрощався з світом?

Семен Палій, запорожець,

Лихом не добитий.

Ой високо сонце сходить,

Низенько заходить.

В довгій рясі по келії

Старий чернець ходить.

Іде чернець у Вишгород

На Київ дивитись,

Та посидіть на пригорі,

Та хоч пожуритись.

Іде чернець Дзвонковую[24]

У яр воду пити

Та згадує, як то тяжко

Було жити в світі.

Іде чернець у келію

Меж стіни німії

Та згадує літа свої,

Літа молодії.

Бере Письмо Святе в руки,

Голосно читає…

А думкою чернець старий

Далеко літає.

І тихнуть Божії слова,

І в келії, неначе в Січі,

Братерства славне ожива.

А сивий гетьман, мов сова,

Ченцеві зазирає в вічі.

Музика, танці і Бердичів.

Кайдани брязкають… Москва,

Бори´, сніги´ і Єнісей…

І покотились із очей

На рясу сльози… Бий поклони!

І плоть старечу усмиряй.

Святе Писаніє читай,

Читай, читай та слухай дзвона,

А серцеві не потурай.

Воно тебе в Сибір водило,

Воно тебе весь вік дурило.

Приспи ж його і занехай

Свою Борзну і Фастовщину,

Загине все, ти сам загинеш.

І не згадають, щоб ти знав…

І старець тяжко заридав,

Читать Писаніє покинув,

Ходив по келії, ходив,

А потім сів і зажурився:

– Для чого я на світ родився,

Свою Україну любив? —

До утрені завив з дзвіниці

Великий дзвін. Чернець мій встав,

Надів клобук, взяв патерицю,

Перехрестився, чотки взяв…

І за Україну молитись

Старий чернець пошкандибав.

[кінець червня – грудень 1847, Орська фортеця]

«Один у дрýгого питаєм…»

Один у дрýгого питаєм,

Нащо нас мати привела?

Чи для добра? Чи то для зла?

Нащо живем? Чого бажаєм?..

І, не дознавшись, умираєм,

А покидаємо діла…

Які ж мене, мій Боже милий,

Діла осудять на землі?

Коли б ті діти не росли,

Тебе, святого, не гнівили,

Що у неволі народились

І стид на Тебе понесли.

[кінець червня – грудень 1847, Орська фортеця]

«Самому чудно. А де ж дітись…»

Самому чудно. А де ж дітись?

Що діяти і що почать?

Людей і долю проклинать

Не варт, єй-богу. Як же жити

На чужині на самоті?

І що робити взаперті?

Якби кайдани перегризти,

То гриз потроху б. Так не ті,

Не ті їх ковалі кували,

Не так залізо гартували,

Щоб перегризти. Горе нам!

Невольникам і сиротам

В степу безкраїм за Уралом.

[кінець червня – грудень 1847, Орська фортеця]

«Ой стрічечка до стрічечки…»

Ой стрічечка до стрічечки,

Мережаю три ніченьки,

Мережаю, вишиваю,

У неділю погуляю.

Ой плахотка-червчаточка,

Дивуйтеся, дівчаточка,

Дивуйтеся, парубки,

Запорозькі козаки.

Ой дивуйтесь, лицяйтеся,

А з іншими вінчайтеся,

Подавані рушники…

Отаке-то, козаки!

[кінець червня – грудень 1847, Орська фортеця]

Хустина

Чи то на те Божа воля?

Чи такая її доля?

Росла в наймах, виростала,

З сиротою покохалась.

Неборак, як голуб, з нею,

З безталанною своєю,

Од зіроньки до зіроньки

Сидять собі у вдівоньки.

Сидять собі, розмовляють,

Пречистої дожидають.

Дождалися… З Чигирину

По всій славній Україні

Заревли великі дзвони,

Щоб сідлали хлопці коні,

Щоб мечі-шаблі гострили

Та збирались на веселля,

На веселе погуляння,

На кроваве залицяння.

У неділеньку та ранесенько

Сурми-труби вигравали.

В поход у дорогу славні компанійці

До схід сонечка рушали.

Випрова[д]жала вдова свого сина,

Ту єдиную дитину.

Випрова[д]жала сестра свого брата.

А сірому сиротина

Випроводжала; коня напувала

До зірниці із криниці,

Виносила збрую – шаблю золотую

І рушницю-гаківницю.

Випрова[д]жала три поля, три милі,

Прощалася при долині.

Дарувала шиту шовками хустину,

Щоб згадував на чужині.

Ой хустино, хустиночко!

Мережана, шита.

Тілько й слави козацької —

Сіделечко вкрити.

Вернулася, журилася,

На шлях битий дивилася.

Кві[т]чалася, прибиралась,

Що день Божий сподівалась.

А в неділеньку ходила

Виглядати на могилу.

Минá літо, минá й друге.

А на третє линуть

Преславнії компанійці

В свою Україну.

Іде ві[й]сько, іде й друге,

А за третім стиха —

Не дивися, безталанна, —

Везуть тобі лихо.

Везуть труну мальовану,

Китайкою криту.

А за нею з старшиною

Іде в чорній свиті

Сам полковник компанійський,

Характерник з Січі.

За ним ідуть єсаули

Та плачуть, ідучи.

Несуть пани єсаули

Козацькую збрую:

Литий панцир порубаний,

Шаблю золотую.

Три рушниці-гаківниці

І три самопали…

А на зброї… козацькая

Кров позасихала.

Ведуть коня вороного,

Розбиті копита…

А на ньому сіделечко

Хустиною вкрите.

[кінець червня – грудень 1847, Орська фортеця]

А. О. Козачковському

Давно те діялось. Ще в школі,

Таки в учителя-дяка,

Гарненько вкраду п’ятака —

Бо я було трохи не голе,

Таке убоге – та й куплю

Паперу аркуш. І зроблю

Маленьку книжечку. Хрестами

І візерунками з квітками

Кругом листочки обведу.

Та й списую Сковороду

Або «Три царіє со дари».

Та сам собі у бур’яні,

Щоб не почув хто, не побачив,

Виспівую та плачу.

І довелося знов мені

На старість з віршами ховатись,

Мережать книжечки, співати

І плакати у бур’яні.

І тяжко плакать. І не знаю,

За що мене Господь карає?

У школі мучилось, росло.

У школі й сивіть довелось,

У школі дурня й поховають.

А все за того п’ятака,

Що вкрав маленьким у дяка,

Отак Господь мене карає.

Ой слухай же, мій голубе.

Мій орле-козаче!

Як канаю я в неволі,

Як я ну[д]жу світом.

Слухай, брате, та научай

Своїх малих діток,

Научай їх, щоб не вчились

Змалку віршовати.

Коли ж яке поквапиться,

То нищечком, брате,

Нехай собі у куточку

І віршує, й плаче

Тихесенько, що[б] Бог не чув,

Щоб і ти не бачив.

Щоб не довелося, брате,

І йому каратись,

Як я тепер у неволі

Караюся, брате.

Неначе злодій, поза валами

В неділю крадуся я в поле.

Талáми вийду понад Уралом

На степ широкий, мов на волю.

І болящеє, побите

Серце стрепенеться,

Мов рибонька над водою.

Тихо усміхнеться

І полине голубкою

Понад чужим полем,

І я ніби оживаю

На полі, на волі.

І на гору високую

Вихо[д]жу, дивлюся,

І згадаю Україну,

І згадать боюся.

І там степи, і тут степи,

Та тут не такії,

Руді-руді, аж червоні,

А там голубії,

Зеленії, мережані

Нивами, ланами,

Високими могилами,

Темними лугами.

А тут бур’ян, піски, тали…

І хоч би нá сміх де могила

О давнім дáвні говорила.

Неначе люде не жили.

Од споконвіку і донині

Ховалась од людей пустиня,

А ми таки її найшли.

Уже й твердині поробили,

Затого будуть і могили,

Всього наробимо колись!

О доле моя! Моя країно!

Коли я вирвусь з ції пустині?

Чи, може, крий Боже,

Тут і загину.

І почорніє червоне поле…

– Айда в казарми! Айда в неволю! —

Неначе крикне хто надо мною,

І я прокинусь. Поза горою

Вертаюсь, крадуся понад Уралом,

Неначе злодій той, поза валами.

Отак я, друже мій, святкую

Отут неділеньку святую.

А понеділок?.. Друже-брате!

Ще прийде ніч в смердячу хату,

Ще прийдуть думи. Розіб’ють

На стократ серце, і надію,

І те, що вимовить не вмію…

І все на світі проженуть.

І спинять ніч. Часи літами,

Віками глухо потечуть.

І я кровавими сльозами

Не раз постелю омочу.

Перелічу і дні, і літа.

Кого я, де, коли любив?

Кому яке добро зробив?

Нікого в світі, нікому в світі.

Неначе по лісу ходив!

А малась воля, малась сила,

Та силу позички зносили,

А воля в гостях упилась

Та до Миколи заблудила…

Та й упиваться зареклась.

Не поможе милий Боже,

Як то кажуть люде.

Буде каяння на світі,

Вороття не буде.

Благаю Бога, щоб світало,

Мов волі, світу сонця жду.

Цвіркун замовкне; зорю б’ють.

Благаю Бога, щоб смеркало,

Бо на позорище ведуть

Старого дурня муштровати,

Щоб знав, як волю шанувати,

Щоб знав, що дурня всюди б’ють.

Минають літа молодії,

Минула доля, а надія

В неволі знову за своє,

Зо мною знову лихо діє

І серцю жалю завдає.

А може, ще добро побачу?

А може, лихо переплачу?

Води дніпрової нап’юсь,

На тебе, друже, подивлюсь.

І, може, в тихій твоїй хаті

Я буду знову розмовляти

З тобою, друже мій. Боюсь!

Боюся сам себе спитати,

Чи се коли сподіється?

Чи, може, вже з неба

Подивлюсь на Україну,

Подивлюсь на тебе.

А іноді так буває,

Що й сльози не стане;

І благав би я о смерті…

Так ти, і Украйна,

І Дніпро крутоберегий,

І надія, брате,

Не даєте мені Бога

О смерті благати.

[кінець червня – грудень 1847, Орська фортеця]

Москалева криниця

Я. Кухаренку

– Не варт, єй-богу, жить на світі!..

– То йди топись! – А жінка? Діти?

– Ото ж то, бачиш, не бреши!

А сядь лишень та напиши

Оцю бувальщину… То, може,

Інако скажете, небоже.

Пиши отак: було

Село —

Та щоб не лізти на чужи´ну,

Пиши – у нас на Україні.

А в тім селі вдова жила,

А у вдови дочка була

І син-семиліток.

Добро, мавши діток

У розкоші, хвалиш Бога…

А вдові убогій,

Мабуть, не до його,

Бо залили за шкуру сала,

Трохи не пропала.

Думала – в черниці

Або йти топиться,

Та жаль маленьких діток стало!

Звичайне, мати, що й казать!

Та, може, снився-таки й зять,

Бо вже Катруся підростала.

Чи вже ж їй вік продівувать,

Зносити брівоньки нізащо?..

Ні, дівонька вона не та!

Таки ж у тім селі, трудящий

(Бо всюди сироти – ледащо)

У наймах виріс сирота,

Неначе батькова дитина!

То сяк, то так

Придбав сірома грошенят,

Одежу справив, жупанину.

Та ні відсіль і ні відтіль

На ту сирітську копійчину

Купив садочок і хатину,

Подякував за хліб, за сіль

І за науку добрим людям

Та до вдовівни навпростець

Шелесть за рушниками!

Не торгувались з старостами

(Як те буває меж панами),

Не торгувавсь і панотець

Усім на диво та на чудо!

За три копи звінчав у будень…

Просохли очі у вдови.

Отак-то, друже мій, живи,

То й весело на світі буде.

І буде варт на світі жить,

Як матимеш кого любить.

Хоть кажуть от ще що, небоже:

Себе люби, то й Бог поможе.

А доведеться умирать?

Здихать над грішми? Ні, небоже!

Любов – Господня благодать!

Люби ж, мій друже, жінку, діток;

Діли з убогим заробіток,

То легше буде й зароблять.

Одружились небожата.

Дивувались люде,

Як то вони, ті си´роти,

Жить на світі будуть?

Минає рік, минув другий,

Знову дивувались,

Де в тих сиріт безталанних

Добро теє бралось?

І в коморі і надвóрі,

На току й на ниві,

І діточки, як квíточки,

Й самí чорнобриві,

У жупанах похо[д]жають,

Старців закликають

На обіди, а багаті —

То й так не минають.

Не минали, себелюби,

Та все жалкували,

Що сироти таким добром

Старців годували!

«Коли гниє, то спродали б,

Адже ж у їх діти!..»

Ось слухай же, що то роблять

Заздрощі на світі

І ненатля голодная.

Ходили, ходили,

Поки вночі, жалкуючи,

Хату запалили!

Нехай би вже були непевні

Які вельможі просвіщенні,

То і не жаль було б; чи так?

А то сірісінький сіряк

Отак лютує. Тяжко, брате,

Людей на старість розпізнати,

А ще гірше ззáмо[ло]ду

Гадину кохати.

Очарує зміїними

Карими очима…

А пек тобі, забув, дурню,

Що смерть за плечима.

До стеблá все погоріло,

І діти згоріли,

А сусіди, і багаті

І вбогі, раділи.

Багатії, бач, раділи,

Що багатше стали,

А вбогії тому раді,

Що з ними зрівнялись!

Посходились жалкувати,

Жалю завдавати.

«Шкода, шкода! Якби знаття,

Копійчину б дбати,

То все б таки не так воно…

А що пак, Максиме!

(Бо його Максимом звали).

Попродай скотину

Та ходи до мене в найми,

Що буде, те й буде.

Будем знов чумакувати,

Поки вийдем в люде,

А там знову…» Подякував

Максим за пораду:

«Побачу ще, як там буде;

Коли не дам ради,

То тойді вже, певне, треба

Іти в найми знову…

Де-то моя Катерина,

Моя чорноброва!..

Вона мене все радила

І тепер порадить!..»

Та останняя ся рада

Навіки завадить.

Воли твої і корови

Разом поздихали,

А Катруся з москалями

Десь помандрувала!

Тепер отак пиши, небоже:

Максим подумав, пожурився;

А потім Богу помолився,

Промовив двічі: – Боже! Боже! —

Та й більш нічого.

Од цариці

Прийшов указ лоби голить.

«Не дав вдовиці утопиться,

Не дам же й з торбою ходить», —

Сказав Максим і ґрунт покинув,

Бо вдовиного, бачиш, сина

В прийом громада повезла.

Такі-то темнії діла

Творяться нишком на сім світі!

А вас, письменних, треба б бити,

Щоб не кричали: «Ах! Аллах!

Не варт, не варт на світі жити!»

А чом пак темні не кричать?

2

Хіба ж живуть вони? І знають,

Як ви сказали, благодать,

Любов?..

1

Що? що? Недочуваю…

2

Вони, кажу вам, прозябають.

Або, по-вашому, ростуть,

Як та капуста на горóді.

1

Отак по-вашому! Ну, годі ж,

Нехай собі і не живуть…

А все скажу-таки як хочеш.

А ви їм жить не даєте,

Бо ви для себе живете,

Заплющивши письменні очі.

2

Отже, як будем так писать,

То ми й до вечора не кончим.

Ну, де той безталанний зять?

Вернувсь вдови´ченко додому,

А зять пішов у москалі.

Не жаль було його нікому,

Та ще й сміялись у селі!

Отже, далебі, не знаю,

Чи вона верталась,

Катерина, до матері,

Чи так і пропала?

Була чутка, що стрижену

В Умані водили

По улицях – украла щось…

Потім утопилась.

Та все то те, – знаєш, люде

Втоплять і задушать!

А може, то така правда,

Як на вербі груші.

Знаю тілько, що про неї

І пісню проклали.

Я чув тойді, на досвітках

Дівчата співали:

«Шелесь, шелесь по дубині,

Шапки хлопці погубили,

Тілько наймит не згубив,

Удовівну полюбив…»

Соромітна, нехай їй лихо!

Минали літа тихо, тихо, —

Отак пиши, – і за гріхи

Карались Господом ляхи,

І пýгав Пýгач над Уралом.

Піїти в одах вихваляли

Войну й царицю. – Тілько ми

Сиділи нишком, слава Богу.

Після великої зими

Вернувся і Максим безногий:

В поході, каже, загубив.

Та срібний хрестик заробив!

– Чого він придибав? Нема в його хати,

Ні сестри, ні брата, нікого нема.

Чого ж він приплентав? – А хто його зна!

Чи чув ти, що кажуть, легше умирати

Хоть на пожарині в своїй стороні,

Ніж в чужій в палатах. Чи чув ти? – Ба ні,

Ей, дядечку, швидче будемо писати.

Бо хочеться спати і вам, і мені.

Зажуривсь москаль-каліка:

Де йому подітись?

Вдовиченко в пікінерах,

Вдова на тім світі!

До кого ж він прихилиться?

Де перезимує?

Уже осінь, незабаром

Зима залютує.

Нема й[о]му в світі долі,

Полинула в поле!..

Попросився зимувати

До дяка у школу.

Бо таки й письма, спасибі,

Москалі навчили.

І в косі був, бо й москалі

Тойді, бач, носили

Сиві коси з кучерями

Усі до одного,

І борошном посипали,

Бог їх зна для чого!

Максим таки, як письменний,

Було, помагає

І на клиросі дякові

І Псалтир читає

Над покойними. Й хавтури

З школярами носить.

А в Пилипівку, сірома,

Христа ради просить!

Нічого, знай, своє пиши

Та перед людьми не бреши.

Хоч би тобі лихе слово

Почув хто од його.

– І талан, і безталання —

Все, – каже, – од Бога.

Ані охне, ні заплаче,

Неначе дитина.

І собаки не кусали

Москаля Максима.

А в неділю або в свято

Мов причепуриться,

Шкан[ди]бає на вдовину

Пустку подивиться.

Сяде собі у садочку…

І вдову згадає

І за її грішну душу

Псалтир прочитає.

Катерину о здравії

Тихенько пом’яне!

Утре сльози – все од Бога —

Й веселенький стане.

А в Петрівку і Спасівку

Не спочине в школі,

Бере заступ і лопату,

Шкан[ди]бає в поле…

І край шляху при долині —

Отже не вгадаєш,

Що каліка виробляє? —

Криницю копає!

Та й викопав. На те літо

Криницю святили,

На сáмого Маковія,

І дуб посадили

На прикмету проїзжачим.

А на друге літо

Москаля, вже неживого,

Найшли в балці діти,

Коло самої криниці —

Вийшов подивиться

Останній раз, сіромаха,

На свою криницю.

Громадою при долині

Його поховали,

І долину і криницю

На пам’ять назвали

Москалевою. На Спаса

Або Маковія

І досі там воду святять,

І дуб зеленіє.

Хто йде, їде – не минають

Зеленого дуба,

В холодочку посідають

Та тихо та любо,

П’ючи воду погожую,

Згадують Максима…

Отак живіть, недоуки,

То й жить не остине.

[кінець червня – грудень 1847, Орська фортеця]

«То так і я тепер пишу…»

Привикне, кажуть, собака за возом бігти, то біжить і за саньми.

То так і я тепер пишу:

Папір тілько, чорнило трачу…

А перш! Єй-богу, не брешу!

Згадаю що чи що набачу,

То так утну, що аж заплáчу.

І ніби сам перелечý

Хоч на годину на Вкраїну,

На неї гляну, подивлюсь,

І, мов добро кому зроблю,

Так любо серце одпочине.

Якби сказать, що не люблю,

Що я Украйну забуваю

Або лукавих проклинаю

За те, що я тепер тер[п]лю, —

Єй-богу, братія, прощаю

І милосерд[н]ому молюсь,

Щоб ви лихим чим не згадали;

Хоч я вам кривди не робив,

Та все-таки меж вами жив,

То, може, дещо і осталось,

[кінець червня – грудень 1847, Орська фортеця]

1848

«А нумо знову віршувать…»

А нумо знову віршувать.

Звичайне, нишком. Нумо знову,

Поки новинка на основі,

Старинку Божу лицювать.

А сиріч… як би вам сказать,

Щоб не збрехавши… Нумо знову

Людей і долю проклинать.

Людей за те, щоб нас знали

Та нас шанували.

Долю за те, щоб не спала

Та нас доглядала.

А то бач, що наробила:

Кинула малого

На розпутті, та й байдуже,

А воно, убоге,

Молодеє, сивоусе, —

Звичайне, дитина —

І подибало тихенько

Попід чужим тином

Аж за Урал. Опинилось

В пустині, в неволі…

Як же тебе не проклинать,

Лукавая доле?

Не проклену ж тебе, доле,

А буду ховатись

За валами. Та нищечком

Буду віршувати,

Нудить світом, сподіватись

У гості в неволю

Із-за Дніпра широкого

Тебе, моя доле!

[січень – початок травня 1848, Орська фортеця]

Варнак

Тиняючи на чужині

Понад Елеком, стрів я діда

Вельми старого. Наш земляк

І недомучений варнак

Старий той був. Та у неділю

Якось у полі ми зустрілись

Та й забалакались. Старий

Згадав свою Волинь святую

І волю-долю молодую,

Свою бувальщину. І ми

В траві за валом посідали

І розмовляли, сповідались

Один другому. – Довгий вік! —

Старий промовив. – Все од Бога!

Од Бога все! А сам нічого

Дурний не вдіє чоловік!

Я сам, як бачиш, марне, всує,

Я сам занівечив свій вік,

І ні на кого не жалкую,

І ні у кого не прошу я,

Нічого не прошу. Отак,

Мій сину, друже мій єдиний.

Так і загину на чужині

В неволі. – І старий варнак

Заплакав нишком. Сивий брате!

Поки живе надія в хаті,

Нехай живе, не виганяй.

Нехай пустку нетоплену

Іноді нагріє.

І потечуть з очей старих

Сльози молодії,

І умитеє сльозами

Серце одпочине

І полине із чужини

На свою країну.

– Багато дечого не стало, —

Сказав старий. – Води чимало

Із Ікви в [море] утекло…

Над Іквою було село,

У тім селі на безталання

Та на погибель виріс я.

Лихая доленька моя!..

У нашої старої пані

Малії паничі були;

Таки однолітки зо мною.

Вона й бере мене в покої

Синкам на виграшку. Росли,

Росли панята, виростали,

Як ті щенята. Покусали

Не одного мене малі.

Отож і вчити почали

Письму панят. На безголов’я

І я учуся. Слізьми! Кров’ю!

Письмо те полилося… Нас!

Дешевших панської собаки,

Письму учить?!

Молитись Богу

Та за ралом спотикатись,

А більше нічого

Не повинен знать невольник.

Така його доля.

Отож і вивчився я, виріс,

Прошу собі волі —

Не дає. І в москалі,

Проклята, не голить.

Що тут на світі робити?

Пішов я до рала…

А паничів у гвардію

Поопреділяла…

Година тяжкая настала!

Настали тяжкії літа!

Отож працюю я за ралом.

Я був убогий сирота.

А у сусіда виростала

У наймах дівчина. І я…

О доле! Доленько моя!

О Боже мій! О мій єдиний!

Воно тойді було дитина,

Воно… Не нам Твої діла

Судить, о Боже наш великий!

Отож вона мені на лихо

Та на погибель підросла.

Не довелось і надивитись,

А я вже думав одружитись.

І веселитися, і жить,

Людей і Господа хвалить…

А довелося…

Накупили

І краму, й пива наварили,

Не довелося тілько пить.

Старої пані бахур сивий

Окрав той крам. Розлив те пиво,

Пустив покриткою… Дарма.

Минуло, годі… недолáду

Тепер і згадувать. Нема,

Нема, минулося, пропало…

Покинув ниву я і рало,

Покинув хату і город,

Усе покинув. Чорт нарадив.

Пішов я в писарі в громаду.

То сяк, то так минає год.

Пишу собі, з людьми братаюсь

Та добрих хлопців добираю.

Минув і другий. Паничі

На третє літо поз’їз[д]жались,

Уже засватані. Жили

В дворі, гуляли, в карти грали,

Свого весілля дожидали

Та молодих дівчат в селі,

Мов бугаї, перебирали.

Звичайне, паничі. Ждемо,

І ми ждемо то[го] весілля.

Отож у Клечальну неділю

Їх і повінчано обох,

Таки в домашньому костьолі.

Вони ляхи були. Ніколи

Нічого кращого сам Бог

Не бачив на землі великій,

Як молодії ті були…

Заграла весело музика…

Їх із костьолу повели

В возобновленії покої.

А ми й зострі[ли] їх і всіх —

Княжат, панят і молодих, —

Всіх перерізали. Рудою

Весілля вмилося. Не втік

Ніже єдиний католик,

Всі полягли, мов поросята

В багні смердячому. А ми,

Упоравшись, пішли шукати

Нової хати, і найшли

Зелену хату і кімнату

У гаї темному. В лугах,

В степах широких, в байракáх

Крутих, глибоких. Всюди хата.

Було де в хаті погуляти

І одпочити де було.

Мене госпóдарем обрали.

Сем’я моя щодень росла

І вже до сотні доростала.

Мов поросяча, кров лилась,

Я різав все, що паном звалось,

Без милосердія і зла,

А різав так. І сам не знаю,

Чого хотілося мені?

Ходив три года я з ножами,

Неначе п’яний той різник.

До сльоз, до крові, до пожару,

До всього, всього я привик.

Було, мов жабу ту, на списі

Спряжеш дитину на огні

Або панянку білолицю

Розіпнеш голу на коні

Та й пустиш в степ.

Всього, всього тойді бувало,

І все докучило мені…

Одурів я, тяжко стало

У вертепах жити.

Думав сам себе зарізать,

Щоб не нудить світом.

І зарізав би, та диво,

Диво дивне сталось

Надо мною, недолюдом…

Вже на світ займалось,

Вийшо[в] я з ножем в халяві

З Броварського лісу,

Щоб зарізаться. Дивлюся,

Мов на небі висить

Святий Київ наш великий.

Святим дивом сяють

Храми Божі, ніби з самим

Богом розмовляють.

Дивлюся я, а сам млію.

Тихо задзвонили

У Києві, мов на небі…

О Боже мій милий!

Який дивний ти. Я плакав,

До полудня плакав.

Та так мені любо стало:

I малого знаку

Нудьги тії не осталось,

Мов переродився…

Подивився кругом себе

І, перехрестившись,

Пішов собі тихо в Київ

Святим помолитись

Та суда, суда людського

У людей просити.

[січень – початок травня 1848, Орська фортеця]

«Ой гляну я, подивлюся…»

Ой гляну я, подивлюся

На той степ, на поле;

Чи не дасть Бог милосерд[н]ий

Хоч на старість волі.

Пішо[в] би я в Україну,

Пішов би додому,

Там би мене привітали,

Зраділи б старому,

Там би я спочив хоч мало,

Молившися Богу,

Там би я… Та шкода й гадки,

Не буде нічого.

Як же його у неволі

Жити без надії?

Навчіть мене, люде добрі,

А то одурію.

[січень – початок травня 1848, Орська фортеця]

«Та не дай, Господи, нікому…»

Та не дай, Господи, нікому,

Як мені тепер, старому,

У неволі пропадати,

Марне літа коротати.

Ой піду я степом-лугом

Та розважу свою тýгу.

Не йди, кажуть, з ції хати

Не пускають погуляти.

[січень – початок травня 1848, Орська фортеця]

«У Бога за дверми лежала сокира…»

У Бога за дверми лежала сокира.

(А Бог тойді з Петром ходив

По світу та дивá творив).

А кайзак на хирю

Та на тяжке лихо

Любéнько та тихо

І вкрав ту сокиру,

Та й потяг по дрóва

В зелену діброву,

Древину вибравши, та й цюк!

Як вирветься сокира з рук —

Пішла по лісу косовиця,

Аж страх, аж жаль було дивиться.

Дуби і всякі деревá

Великолітні, мов трава

В покоси стелеться, а з я´ру

Встає пожар, і диму хмара

Святеє сонце покрива.

І стала тьма, і од Уралу

Та до Тингиза, до Аралу[25]

Кипіла в озерах вода.

Палають сéла, города,

Ридають люди, виють звірі

І за Тоболом у Сибірі

В снігáх ховаються. Сім літ

Сокира Божа ліс стинала,

І пожарище не вгасало.

І мер[к] за димом Божий світ.

……………

На восьме літо у неділю,

Неначе ляля в льолі білій,

Святеє сонечко зійшло.

Пустиня циганом чорніла:

Де город був або село —

І головня уже не тліла,

І попіл вітром рознесло,

Билини навіть не осталось;

Тілько одним одно хиталось

Зелене дерево в степу.

Червоніє по пустині

Червона глина та печина,

Бур’ян колючий та будяк,

Та інде тирса з осокою

В ярý чорніє під горою,

Та дикий інколи кайзак

Тихенько виїде на гору

На тім захилім верблюді.

Непевне діється тойді:

Мов степ до Бога заговорить,

Верблюд заплаче, і ка[й]зак

Понурить голову, і гляне

На степ і на Кара-бутак[26].

Сингичагач [27] ка[й]зак вспом’яне,

Тихенько спуститься з гори

І згине в глиняній пустині…

Одним-єдине при долині,

В степу край дороги,

Стоїть дерево високе,

Покинуте Богом.

Покинуте сокирою,

Огнем непалиме,

Шепочеться з долиною

О давній годині.

І кайзаки не минають

Дерева святого.

На долину заїз[д]жають,

Дивуються з його

І моляться, і жертвами

Дерево благають,

Щоб парості розпустило

У їх біднім краї.

[19 червня – 25 липня 1848, Раїм]

[Царі]

Старенька сестро Аполлона,

Якби ви часом хоч на час

Придибали-таки до нас,

Та, як бувало во дні они,

Возвисили б свій Божий глас

До оди пишно-чепурної,

Та й заходилися б обоє

Царів абощо воспівать.

Бо як по правді вам сказать,

То дуже вже й мені самому

Обридли тії мужики,

Та паничі, та покритки.

Хотілося б зогнать оскому

На коронованих главах,

На тих помазаниках Божих…

Так що ж, не втну, а як поможеш

Та як покажеш, як тих птах

Скубуть і патрають, то, може,

І ми б подержали в руках

Святопомазану чуприну.

Покиньте ж свій святий Парнас,

Придибайте хоч на годину

Та хоч старенький Божий глас

Возвисьте, дядино. Та ладом

Та добрим складом хоть на час,

Хоть на годиночку у нас

Ту вінценосную громаду

Покажем спереду і ззаду

Незрячим людям. В добрий час

Заходимось, моя порадо.

І

Не видно нікого в Ієрусалимі.

Врата на запорі, неначе чума

В Давидовім граді, Господом хранимім,

Засіла на стогнах. Ні, чуми нема;

А гірша лихая та люта година

Покрила Ізраїль – царева война!

Цареві князі, і всі сили,

І отроки, і весь народ,

Замкнувши в городі ківот,

У поле вийшли, худосилі,

У полі бились, сиротили

Маленьких діточок своїх.

А в городі младії вдови

В своїх світлицях, чорноброві,

Запершись, плачуть, на малих

Дітей взираючи. Пророка,

Свого неситого царя,

Кленуть Давида-сподаря.

А він собі, узявшись в боки,

По кровлі кедрових палат

В червленій ризі похо[д]жає.

Та, мов котюга, позирає

На сало, на зелений сад

Сусіди Гурія. А в саді,

В своїм веселім вертограді,

Вірсавія купалася,

Мов у Раї Єва,

Подружіє Гурієво,

Рабиня царева.

Купалася собі з Богом,

Лоно біле мила,

І царя свого святого

У дурні пошила.

Надвóрі вже смеркло, і, тьмою повитий,

Дрімає, сумує Ієрусалим.

В кедрових палатах, мов несамовитий,

Давид походжає і, о цар неситий,

Сам собі говорить: «Я… Ми повелим!

Я цар над Божіїм народом!

І сам я Бог в моїй землі!

Я все!..» – А трохи згодом

Раби вечерю принесли

І кінву доброго сикеру…

І цар сказав, щоб на вечерю

Раби рабиню привели,

Таки Версавію. Нівроку

До Божого царя-пророка

Сама Версавія прийшла,

І повечеряла, й сикеру

З пророком випила, й пішла

Спочити трохи по вечері

З своїм царем. І Гурій спав.

Йому, сердешному, й не снилось,

Що дома нищечком робилось,

Що з дому цар його украв

Не золото, не серебро,

А лучшеє його добро,

Його Версавію – украв.

А щоб не знав він ті[ї] шкоди,

То цар убив його, та й годі.

А потім цар перед народом

Заплакав трохи, одурив

Псалмом старого Анафана…

І, знов веселий, знову п’яний,

Коло рабині заходивсь.

II

Давид, святий пророк і цар,

Не дуже був благочестивий.

Була дочка в його Фамар

І син Амон. І се не диво,

Бувають діти і в святих,

Та не такі, як у простих,

А ось які. Амон щасливий,

Вродли´вий первенець й[о]го!

Лежить, нездужає чогось.

Давид стенає та ридає,

Багряну ризу роздирає

І сипле попіл на главу.

– Без тебе я не поживу

І дня єдиного, мій сину,

Моя найкращая дитино!

Без тебе сонця не узрю,

Без тебе я умру! умру! —

І йде, ридаючи, до сина.

Аж тюпає, немов біжить.

А той, бугай собі здоровий,

У храмині своїй кедровій

Лежить, аж стогне, та лежить,

Кепкує з дурня. Аж голосить,

Аж плаче, бідний, батька просить,

Щоб та Фамар, сестра, прийшла.

– Драгий мій отче і мій царю!

Вели сестрі моїй Фамарі,

Щоб коржика мені спекла

Та щоб сама і принесла,

То я, вкусив його, возстану

З одра недуги. – Вранці-рано

Фамар спекла і принесла

Опріснок братові. За руку

Амон бере її, веде

У темну храмину, кладе

Сестру на ліжко. Ламле руки,

Сестра ридає. І, рвучись,

Кричить до брата: – Схаменись,

Амоне, брате мій лукавий!

Єдиний брате мій! Я! Я!

Сестра єдиная твоя!

Де дінусь я, де діну славу,

І гріх, і стид? Тебе самого

І Бог і люде прокленуть!.. —

Не помогло-таки нічого.

Отак царевичі живуть,

Пустуючи, на світі.

Дивітесь, людські діти.

III

І поживе Давид на світі

Немалі літа,

Одрях старий, і покривали

Многи´ми ризами його,

А все-таки не нагрівали

Котюгу блудного свого.

От отроки й домірковались

(Натуру вовчу добре знали),

То, щоб нагріть його, взяли,

Царевен паче красотою,

Дівчат старому навели,

Да гріють кров’ю молодою

Свого царя. І розійшлись,

Замкнувши двері за собою.

Облизавсь старий котюга,

І розпустив слини,

І пазорі простягає

До Самантянини,

Бо була собі на лихо

Найкраща між ними,

Меж дівчатами; мов крин той

Сельний при долині —

Меж цвітами. Отож вона

І гріла собою

Царя свого, а дівчата

Грались меж собою

Голісінькі. Як там вона

Гріла, я не знаю,

Знаю тілько, що цар грівся

І… і не позна ю.

IV

По двору тихо походжає

Старий веселий Рогволод.

Дружина, отроки, народ

Кругом його во златі сяють.

У князя свято, виглядає

Із Ли´тви князя-жениха

За рушниками до Рогніди.

Перед богами Лель і Ладо

Огонь Рогніда розвела;

Драгим єлеєм полила

І сипала в огнище ладан.

Мов ті валькірії, круг неї

Танцюють, граються дівчата

І приспівують:

«Гой, гоя, гоя!

Новії покої

Нумо лиш кві[т]чати,

Гостей сподіватись».

За Полоцьком, неначе хмара,

Чорніє курява. Біжать

І отроки, й старі бояра

І з Ли´тви князя зострічать.

Сама Рогніда з Рогволодом

Пішла з дівчатами, з народом.

Не із Ли´тви йде князь сподіваний,

Ще незнаємий, давно жаданий;

А із Києва туром-буйволом

Іде веприщем за Рогнідою

Володимир князь со киянами.

Прийшли, і город обступили

Кругом, і город запалили.

Владимир-князь перед народом

Убив старого Рогволода,

Потя народ, княжу поя,

Отидє в волості своя,

Отидє з шумом. І растлі ю,

Тую Рогніду молодую,

І прожене ю, і княжна

Блукає по світу одна,

Нічого з ворогом не вдіє.

Так отакії-то святії

Оті царі.

V

Бодай кати їх постинали,

Отих царів, катів людських.

Морока з ними, щоб ви знали,

Мов дурень, ходиш кругом їх,

Не знаєш, на яку ступити.

Так що ж мені тепер робити

З цими поганцями? Скажи,

Найкраша сестро Аполлона,

Навчи, голубко, поможи

Полазить трохи коло трона;

Намистечко, як зароблю,

Тобі к Великодню куплю.

Пострижемося ж у лакеї

Та ревносно в новій лівреї

Заходимось царів любить.

Шкодá і оливо тупить.

Бо де нема святої волі,

Не буде там добра ніколи.

Нащо ж себе таки дурить?

Ходімо в селища, там люде,

А там, де люде, добре буде,

Там будем жить, людей любить,

Святого Господа хвалить.

[кінець вересня – грудень1848, Косарал]

«Добрó, у кого є госпóда…»

Добрó, у кого є госпóда,

А в тій госпóді є сестра

Чи мати добрая. Добра,

Добра такого таки зроду

У мене, правда, не було,

А так собі якось жилось.

…………….

І довелось колись мені

В чужій далекій стороні

Заплакать, що немає роду,

Нема пристанища, госпóди!

…………….

Ми довго в морі пропадали,

Прийшли в Дар’ю, на якор стали;

З Ватаги письма принесли,

І всі тихенько зачитали.

А ми з колегою лягли

Та щось такеє розмовляли.

Я думав, де б того добра,

Письмо чи матір, взять на світі?

– А в тебе єсть? – Жена, і діти,

І дом, і мати, і сестра!

А письма нема…

…………….

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

Титарівна

Давно се діялось колись,

Ще як борці у нас ходили

По селах та дівчат дурили,

З громади кпили, хлопців били

Та верховодили в селі, —

Як ті гусари на постої.

Ще за Гетьманщини святої,

Давно се діялось колись.

У неділю на селі,

У оранді на столі

Сиділи лірники та грали

По шелягу за танець.

Кругом аж курява вставала.

Дівчата тацювали

І парубки… – Уже й кінець!

Ануте іншу! – Та й це добра!

І знову ліри заревли,

І знов дівчата, мов сороки,

А парубки, узявшись в боки,

Навприсідки пішли.

…………….

Найкращий парубок Микита

Стоїть на лаві в сірій свиті.

Найкращий хлопець, та байстрюк,

Байстрюк собі та ще й убогий,

Так і нікóму не до йóго,

Стоїть собі, як той…

Плечима стелю підпирає,

Та дивиться і замирає,

На титарівну… А та в квітах,

Мов намальована, стоїть

Сама собі, і на Микиту

Неначе глянула!.. Горить!

Горить Микита в сірій свиті!

Шеляга виймає

І за того остатнього

Музику наймає,

І нерівню титарівну

У танець вітає!!

– Одчепися, пройдисвіте! —

І зареготалась

Титарівна, – хіба тобі

Наймичок не стало! —

Насміялась титарівна,

З бідного Микити.

Насміялася при людях.

Що він в сірій свиті!

Буде тобі, титарівно!

Заплачеш, небого,

За ті сміхи!..

Де ж Микита?

В далеку дорогу

Пішов собі… З того часу

Не чуть його стало… З того часу титарівні

Щось такеє сталось!

Додому плáчучи прийшла,

І спати плáчучи лягла,

І не вечеряла!.. Не спала,

Яка лягла, така і встала,

Мов одуріла! Що робить?

Сама не знає! А Микита,

Неначе сич, у сірій свиті

Перед очима все стоїть!

Марá, та й годі! Титарівно!

В недобрий час з того нерівні

Ти насміялась… Стало жаль

Тобі його… Нудьга, печаль

І сором душу оступила,

І ти заплакала! Чого?

Того, що тяжко полюбила

Микиту бідного того!

Диво дивнеє на світі

З тим серцем буває!

Увечері цурається,

Вранці забажає!

Та так тяжко забажає,

Що хоч на край світа

Шукать піде… Отак тепер

Не знає, де дітись,

Титарівна… Хоч у воду,

Аби до Микити…

…………….

Стережітесь, дівчаточка,

Сміятись з нерівні,

Щоб не було і вам того,

Що тій титарівні!

Як та билина засихала,

А батько, мати турбувались,

На прощу в Київ повезли.

Святими травами поїли

І все-таки не помогли!

Втоптала стежку на могилу,

Все виглядать його ходила.

І стежка стала заростать,

Бо вже не здужає і встать.

Так он що сміхи наробили!

А він канув, провалився;

Його вже й забули,

Чи й був коли? Год за годом

Три годи минули.

…………….

На четвертий год в неділю,

У оранді на селі,

На широкому столі

Сліпі лірники сиділи;

По шелягу брали

І ту саму грали,

Що й позаторік. Дівчата

Так само дрібно танцювали,

Як і позаторік.

Завзятий,

У синій шапці, у жупані,

В червоних, як калина, штанях,

Навприсідки вліта козак,

Та ще й приспівує отак:

«Та спасибі батькові,

Та спасибі матері,

Що нас добули!

Як нас добували,

Жито розсипали

Вночі на печі…»

«Горілки! Меду! Де отаман?

Громада? Соцький? Препогане

Мерзенне, мерзле паробоцтво,

Ходіте биться! Чи бороться,

Бо я борець!..»

Не н[е]ділю,

Не дві, не три і не чотири!

Як тій болячці, як тій хирі,

Громадою годили

Тому борцеві… Вередує,

Як той панич… І де взялось,

Таке хиренне? Все село

Проклятого не нагодує.

А він собі гуляє, п’є

Та хлопцям жáлю завдає

Тими дівчатами. Дівчата

Аж понедужали за ним.

Такий хороший та багатий!

Уже й не бореться ні з ким,

А так собі гуляє

Та вечорами у садочок

До титаря вчащає.

А титарівна зострічає,

Приспівує, примовляє:

«Чи не той це Микита,

Що з вильотами свита?»

Той це, той, що на селі

Ти насміялася колись.

А тепер сама до його

У садочок ходиш,

Сама йому, байстрюкові,

Як панові, годиш!

Не день, не два титарівна

В садочок ходила,

Не день, не два, як панові,

Микиті годила!

Догодилась титарівна

До самого краю

І незчулась!

Дні минули,

Місяці минають,

Минá літо, минá осінь,

Минá семий місяць, осьмий,

Уже й дев’ятий настає.

Настане горенько твоє!

…………….

У титаря у садочку,

У ярý, криниця

Під вербою… До криниці,

Не води напиться,

Ледве ходить титарівна —

Трохи пожуриться,

Поплакати, погадати,

Як їй дівувати?

Де їй дітись од сорома,

Де їй заховатись?

…………….

Раз увечері зимою,

У одній свитині,

Іде боса титарівна

І несе дитину.

То підійде до криниці,

То знов одступає,

А з калини, мов гáдина,

Байстрюк виглядає!

Положила на цямрину

Титарівна сина

Та й побігла… А Микита

Виліз із калини

Та й укинув у криницю,

Неначе щеня те!

А сам пішов, співаючи,

Соцькому сказати,

Та щоб ішов з громадою

Дитину шукати!!

У неділеньку раненько

Збиралася громадонька,

Та криницю виливали,

Та дитя теє шукали.

Найшли, найшли твого сина,

Титарівно, в баговинні.

Ой узяли безталанну,

Закували у кайдани,

Сповідали, причащали,

Батька, матір нарікали,

Громадою осудили

І живую положили

В домовину!.. й сина з нею!

Та й засипали землею!

Стовп високий муровали,

Щоб про неї люде знали,

Дітей своїх научали,

Щоб навчалися дівчата,

Коли не вчить батько, мати.

Борця того в селі не стало;

А люде в Польщі зострічали

Якогось панича. Питав:

«Чи жи´ва, каже, титарівна?

Чи насміхається з нерівні?»

Ото він самий! Покарав

Його Госпóдь за гріх великий

Не смертію! – він буде жить,

І сатаною-чоловіком

Він буде пó світу ходить

І вас, дівчаточка, дурить

Вовіки…

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Ну що б, здавалося, слова…»

Ну що б, здавалося, слова…

Слова та голос – більш нічого.

А серце б’ється – ожива,

Як їх почує!.. Знать, од Бога

І голос той, і ті слова

Ідуть меж люди!….

Похилившись,

Не те щоб дуже зажурившись,

А так на палубі стояв

І сторч на море поглядав,

Мов на Іуду… Із туману,

Як кажуть, стала виглядать

Червонолицая Діана…

А я вже думав спать лягать

Та й став, щоб трохи подивиться

На круглолицю молодицю

Чи теє… дівчину!.. Матрос,

Таки земляк наш з Островної[28],

На вахті стоя,

Журився сам собі чогось,

Та й заспівав, – звичайне, тихо,

Щоб капітан не чув, бо з лиха

Якийсь лихий, хоч і земляк.

Співа матрос, як той козак,

Що в наймах виріс сиротою,

Іде служити в москалі!..

Давно, давно колись

Я чув, як, стоя під вербою,

Тихенько дівчина співала,

І жаль мені, малому, стало

Того сірому-сироту,

Що він утомився,

На тин похилився,

Люде кажуть і говорять:

«Мабуть, він упився».

І я заплакав, жаль малому

Було сіроми-сироти.

…………..

Чого ж тепер заплакав ти?

Чого тепер тобі, старому,

У цій неволі стало жаль —

Що світ зав’язаний, закритий!

Що сам єси тепер москаль,

Що серце порване, побите,

І що хороше-дороге

Було в йому, то розлилося,

Що ось як жити довелося, —

Чи так, лебедику?! – Еге…

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Мов за подушне, оступили…»

Мов за подушне, оступили

Оце мене на чужині

Нудьга і осінь. Боже милий,

Де ж заховатися мені?

Що діяти? Уже й гуляю

По цім Аралу; і пишу.

Віршую нищечком, грішу,

Бог зна колишнії случаї

В душі своїй перебираю

Та списую; щоб та печаль

Не перлася, як той москаль,

В самотню душу. Лютий злодій

Впирається-таки, та й годі.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

П. С

Не жаль на злого, коло його

І слава сторожем стоїть.

А жаль на доброго такого,

Що й славу вміє одурить.

І досі нудно, як згадаю

Готический с часами дом;

Село обідране кругом;

І шапочку мужик знімає,

Як флаг побачить. Значить, пан

У себе з причетом гуляють.

Оцей годований кабан!

Оце ледащо. Щирий пан,

Потомок гетьмана дурного,

І презавзятий патріот;

Та й християнин ще до того.

У Київ їздить всякий год,

У свиті ходить меж панами,

І п’є горілку з мужиками,

І вольнодумствує в шинку.

Отут він ввесь, хоч надрюкуй.

Та ще в селі своїм дівчаток

Перебирає. Та спроста

Таки своїх байстрят з десяток

У год подержить до хреста.

Та й тілько ж то. Кругом паскуда!

Чому ж його не так зовуть?

Чому на його не плюють?

Чому не топчуть!! Люде, люде!

За шмат гнилої ковбаси

У вас хоч матір попроси,

То оддасте. Не жаль на його,

На п’яного Петра кривого.

А жаль великий на людей,

На тих юродивих дітей!

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

Г. З

Немає гірше, як в неволі

Про волю згадувать. А я

Про тебе, воленько моя,

Оце нагадую. Ніколе

Ти не здавалася мені

Такою гарно-молодою

І прехорошою такою

Так, як тепер на чужині,

Та ще й в неволі. Доле! Доле!

Моя ти співаная воле!

Хоч глянь на мене з-за Дніпра,

Хоч усміхнися з-за. .

І ти, моя єдиная,

Встаєш із-за моря,

З-за туману, слухняная

Рожевая зоре!

І ти, моя єдиная,

Ведеш за собою

Літа мої молодії,

І передо мною

Ніби море заступають

Широкії села

З вишневими садочками

І люде веселі.

І ті люде, і село те,

Де колись, мов брата,

Привітали мене. Мати!

Старесенька мати!

Чи збираються ще й досі

Веселії гості

Погуляти у старої,

Погуляти просто,

По-давньому, по-старому,

Од світа до світу?

А ви, мої молодії

Чорнявії діти,

Веселії дівчаточка,

І досі в старої

Танцюєте? А ти, доле!

А ти, мій покою!

Моє свято чорнобриве,

І досі меж ними

Тихо, пишно похо[д]жаєш?

І тими очима,

Аж чорними – голубими,

І досі чаруєш

Людські душі? Чи ще й досі

Дивуються всує

На стан гнучий? Свято моє!

Єдинеє свято!

Як оступлять тебе, доле,

Діточки-дівчата

Й защебечуть по своєму

Доброму звичаю,

Може, й менé ненароком

Діточки згадають.

Може, яка і про мене

Скаже яке лихо.

Усміхнися, моє серце,

Тихесенько-тихо,

Щоб ніхто і не побачив…

Та й більше нічого.

А я, доленько, в неволі

Помолюся Богу.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Якби зострілися ми знову…»

Якби зострілися ми знову,

Чи ти злякалася б, чи ні?

Якеє тихеє ти слово

Тойді б промовила мені?

Ніякого. І не пізнала б.

А може б, потім нагадала,

Сказавши: «Снилося дурній».

А я зрадів би, моє диво!

Моя ти доле чорнобрива!

Якби побачив, нагадав

Веселее та молодеє

Колишнє лишенько лихеє.

Я заридав би, заридав!

І помоливсь, що не правдивим,

А сном лукавим розійшлось,

Слізьми-водою розлилось

Колишнєє святеє диво!

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

[Марина]

Неначе цвяшок, в серце вбитий,

Оцю Марину я ношу.

Давно б списать несамовиту,

Так що ж? Сказали б, що брешу,

Що на панів, бачиш, сердитий,

То все такеє і пишу

Про їх собачії звичаї…

Сказали б просто – дурень лає

За те, що сам крепак,

Неодукований сіряк.

Неправда! Єй-богу, не лаю:

Мені не жаль, що я не пан,

А жаль мені, і жаль великий,

На просвіщенних християн.

…………….

І звір того не зробить дикий,

Що ви, б’ючи поклони,

З братами дієте… Закони

Катами писані за вас.

То вам байдуже, в добрий час

У Київ їздите щороку

Та сповідаєтесь, нівроку,

У схимника!..

Та й те сказать,

Чого я турбуюсь?

Ані злого, ні доброго

Я вже не почую.

А як, кажу, хто не чує,

То тому й байдуже.

Прилітай же з України,

Єдиний мій друже,

Моя думо пречистая,

Вірная дружино,

Та розкажи, моя зоре,

Про тую Марину,

Як вона у пана злого

І за що страдала?

Та нищечком, щоб не чули

Або не дознались.

А то скажуть, що на шляху

Чинимо розбої,

Та ще дальше запровторять.

Пропадем обоє……..

…………….

….Недавно це було.

Через село весілля йшло,

А пан з костьолу їхав,

Чи управитель, а не пан.

За вихилясами придан,

За язиком та за сміхом

Ніхто й не бачив, як проїхав

Той управитель, лях ледачий.

А він так добре бачив,

А надто молодую!..

За що пак милує Господь

Лихую твар такую,

Як цей правитель?.. Другий год,

Як він з німецькими плугами

Забрався голий в цей куток.

А що тих бідних покриток

Пустив по світу з байстрюками!

Отже й нічого! А жонатий

І має двоє діточóк,

Як ангеляточок.

Дивітесь, вийшла погуляти,

Мов краля, пані молодая

З двома маленькими дітьми.

Із коча пан мій вилізає

І посила за молодим.

А потім діточок вітає

І жінку, кралю молодую,

Аж тричі, бідную, цілує.

І, розмовляючи, пішли

Собі в покої… Незабаром

І молодого привели

(З весілля та в гусари).

Назавтра в город одвезли

Та й заголили в москалі!

Отак по нашому звичáю

Не думавши, кончають!

А молода? Мабуть, без пари

Судилось Господом зносить

Красу і молодость… Мов чари,

Розсипалось та розлилось,

І знову в люде довелось

Проситись в найми? Ні, не знову:

Вона вже панна покойова,

Уже Марисею зовуть,

А не Мариною! – Найпаче

Сердешній плакать не дають,

Вона ж сховається та й плаче.

Дурна! їй шкода мужика

Та жаль святого сіряка.

А глянь лиш гарно кругом себе, —

І раю кращого не треба!

Чого ти хочеш, забажай,

Всього дадуть, та ще й багато!

«Не треба, – кажеш, – дайте хату!»

Цього вже лучше й не благай,

Бо це… сама здорова знаєш…

Дивися, огирем яким

Сам пан круг тебе похо[д]жає,

Уже чи добрим, чи лихим,

А будеш панською ріднею,

Хіба повісишся!.. За нею

Приходила мати

У пана просити.

Звелів не пускати,

А як прийде, бити —

Що тут їй робити?

Пішла, ридаючи, в село.

Одним одно дитя було,

Та й те пропало……

…………….

Неначе ворон той летяче

Про непогоду людям кряче,

Так я про сльози, та печаль,

Та про байстрят отих ледачих,

Хоть і нікому їх не жаль,

Розказую та плачу.

Мені їх жаль!.. Мій Боже мили[й],

Даруй словам святую силу —

Людськеє серце пробивать,

Людськії сльози проливать,

Щоб милость душу осінила,

Щоб спала тихая печаль

На очі їх, щоб стало жаль

Моїх дівчаток, щоб навчились

Путями добрими ходить,

Святого Гóспода любить

І брата миловать…

Насилу

Прийшла додому, подивилась:

Цвіти за образом святим,

І на вікні стоять цвіти,

На стінах фарбами хрести,

Неначе добрая картина,

Понамальовані… Марина!

І все Марина, все сама!

Тілько Мариночки нема.

І ледве-ледве вийшла з хати,

Пішла на гору, на прокляті

Палати глянуть, та й пішла

Аж до палат, під тином сіла

І ніч цілісіньку сиділа

Та плакала. Уже з села

Ватажники ватагу гнали,

А мати плакала, ридала.

Уже і сонечко зійшло,

Уже й зайшло, смеркати стало

Не йде, сердешная, в село,

Сидить під тином; проганяли,

Уже й собаками цькували —

Не йде, та й годі…

А Марина в сукні білій,

Неначе білиця,

Богу молиться та плаче,

Замкнута в світлиці.

Опріч пана, у світлицю

Ніхто не вступає,

Сам і їсти їй приносить,

І просить, благає,

Щоб на його подивилась,

Щоб утерла очі…

І дивитися не хоче,

І їсти не хоче.

Мордується лях поганий,

Не зна, що й почати.

А Марина в’яне, сохне

У білих палатах.

Уже й літо минулося,

Зима вже надворі,

А Марина сидить собі,

Уже й не говорить

І не плаче… отак її

Доконав, небогу,

Той правитель… а все-таки

Не вдіє нічого,

Хоч заріж її, та й годі,

Така вже вродилась.

Раз увéчері зимою

Марина дивилась

На ліс чорний, а з-за лісу

Червоний діжою

Місяць сходив… – І я колись

Була молодою… —

Прошептала, задумалась,

Потім заспівала:

«Хата на помості,

Наїхали гості,

Розплітали коси

Та стрічки знімали,

А пан просить сала,

А чорт їсти просить.

Гуси, гуси білі

В ірій полетіли,

А сірі на море!..»

…………….

Завили пси надворі,

Зареготалися псарі,

А пан червоний, аж горить,

Іде в світлицю до Марини,

Як Кирик п’яний…

Ніби в хаті,

На холоді сердешна мати

Під тином, знай собі, сидить.

Стара неначе одуріла.

Мороз лютує, аж скрипить,

Луна червона побіліла,

І сторож боязно кричить,

Щоб злого пана не збудить.

Аж глядь, палати зайнялися.

Пожар! пожар! І де взялися

Ті люде в Бога? Мов з землі

Родилися, і тут росли;

Неначе хвилі, напливали

Та на пожар той дивувались.

Та й диво там-таки було!

Марина гола-наголó

Перед будинком танцьовала

У парі з матір’ю! – і страх,

З ножем окровленим в руках,

І приспівувала. ……

«Чи не це ж та кумася,

Що підтикалася!..

Як була я пані

В новому жупані,

Паничі лицялись,

Руку цілували!..»

(До матері.)

А ви до мене на весілля

З того світу прийшли?

Мені вже й косу розплели,

Та пан приїхав… Гиля! Гиля!

Чи то не гуси, то пани,

Дивися, в ірій полетіли —

Агу! Гиля! До сатани,

До чорта в гості! Чуєш! Чуєш!

У Києві всі дзвони дзвонять.

Чи бачиш, он огонь горить,

А пан лежить собі, читає

І просить пити… А ти знаєш,

Що я зарізала його?..

Дивися, онде головнею

Стоїть на комині. Чого,

Чого ти дивишся на неї?

Це мати! мати! Не дивись!

А то з’їси. Ось на, давись!

(Дає дулі і співає.)

«Полюбила москаля,

Та ще й зуби вискаля!

Москалі! Москалі!

Запасóк навезли,

Паничі

Дукачів,

А поповичі з міста

Навезли намиста!..

Бий, дзвоне, бий,

Хмару розбий,

Нехай хмара

На татари,

А сонечко на хрестьяне,

Бий, дзвоне, бий!»

Мати

Мариночко, ходімо спать!

Марина

Ходімо спать, бо завтра рано

До церкви підемо; поганий,

Дивися, лізе цілувать.

Ось тобі, на!..

Мати

Ходімо спать.

(До людей.)

Хрещені люде, поможіте!

Марина

Беріть мене! Беріть, в’яжіте,

Ведіть до пана у світлицю!

А ти чи підеш подивиться,

Якою панною Марина

У пана взаперті сидить?

І в’яне, сохне, гине, гине

Твоя єдиная дитина,

Твоя Мариночка. …

(Співає.)

«Ой гиля, гиля, сірії гуси,

Гиля на Дунай.

Зав’язала головоньку,

Тепер сиди та думай».

І пташкам воля в чистім полі

І пташкам весело літать,

А я зов’янула в неволі.

(Плаче.)

Хоча б намисто було взять.

Оце б повісилась… От бачиш.

Тепер і шкода… хоч топись!

Чого ж ти, мамо моя, плачеш?

Не плач, голубонько, дивись,

Це я, Мариночка твоя!

Дивися, чорная змія

По снігу лізе… Утечу,

У ірій знову полечу,

Бо я зозулею вже стала…

Чи він у гості не приходив?

Убили, мабуть, на войні?

А знаєш, снилося мені:

Удень неначе місяць сходив,

А ми гуляєм понад морем

Удвох собі; дивлюся, зорі

Попадали неначе в воду,

Тілько осталася одна,

Одна-однісінька на небі;

А я, неначе навісна,

В Дунаєві шукаю броду,

З байстрям розхристана бреду.

Сміються люде надо мною,

Зовуть покриткою, дурною,

І ти смієшся, а я плачу,

Ба ні, не плачу, регочусь…

Дивися, як я полечу,

Бо я сова… – Та й замахала,

Неначе крилами, руками

І пострибала через двір

У поле, виючи, мов звір.

Пошкандибала стара мати

Свою Марину доганяти.

Пани до одного спеклись,

Неначе добрі поросята.

Згоріли білії палати,

А люде тихо розійшлись.

Марини й матері не стало.

Уже весною, як орали,

Два трупи нá полі найшли

І на могилі поховали.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

Пророк

Моїй любій кумасі, N.B. Тарновській.

На пам’ять 17 декабря 1859 року

Неначе праведних дітей,

Господь, любя отих людей,

Послав на землю їм пророка —

Свою любов благовіст[ит]ь!

Святую правду возвістить!

Неначе наш Дніпро широкий,

Слова його лились, текли

І в серце падали глибоко!

Огнем невидимим пекли

Замерзлі душі. Полюбили

Того пророка, скрізь ходили

За ним і сльози, знай, лили

Навчені люди. І лукаві!

Господнюю святую славу

Розтлили… І чужим богам

Пожерли жертву! Омерзились!

І мужа свята… Горе вам!

На стогнах каменем побили.

І праведно Господь великий,

Мов на звірей тих лютих, диких,

Кайдани повелів кувать,

Глибокі тюрми покопать.

І роде лютий і жестокий!

Вомісто кроткого пророка…

Царя вам повелів надать!

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

[Сичі]

На ниву в жито уночі,

На полі, на роздоллі,

Зліталися поволі

Сичі —

Пожартувать,

Поміркувать,

Щоб бідне птаство заступить,

Орлине царство затопить

І геть спалить.

Орла ж повісить на тичині.

І при такій годині

Республіку зробить!

І все б, здавалося? А ні,

Щоб не толочили пашні…

Воно було б не диво,

Якби хто інший на тій ниві

Сильце поставив, а то зирк!

Таки голісінький мужик

Поставив любо. Та й пішов

В копиці спать собі, а рано,

Не вмившися, зайшов

Гостей довідать… «Та й погані!

Усі до óдного сичі —

Оце тобі вари й печи!»

Щоб не нести додому

Таке добро, то повбивав,

А інших гратися оддав,

Приборканих, ворóнам

І не сказав нікому.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Меж скалами, неначе злодій…»

Меж скалами, неначе злодій,

Понад Дністром іде вночі

Козак. І дивиться, йдучи

На каламутну темну воду,

Неначе ворогові в очі,

Неначе вимовити хоче:

«Дністре, вóдо каламутна,

Винеси на волю!

Або втопи принамені,

Коли така доля». —

Та й роздігся на камені,

У воду кинувся, пливе,

Аж хвиля синяя реве.

І, ревучи, на той берег

Козака виносить.

Стрепенувся сіромаха —

І голий, і босий,

Та на волі, й більш нічого

У Бога не просить.

Постривай лиш: може, брате,

На чужому полі

Талану того попросиш

Та тієї долі…

Пішов собі темним яром

Та співає, йдучи:

«Ой із-під гори та із-під кручі

Ішли мажі риплючі,

А за ними йде та чорнявая

Та плаче-рида йдучи». —

Уже як хочете, хоч лайте,

Хоч і не лайте й не читайте

Про мене… Я і не прошу,

Для себе, братики, спишу,

Ще раз те оливо потрачу;

А може, дасть Бог, і заплачу,

То й буде з мене.

Нумо знов

Покинув матір і господу,

Покинув жінку, жаль, та й годі!

На Бессарабію пішов

Оцей козак; погнало горе

До моря пити; хоч говорять:

«Аби файда в руках була,

А хлопа, як того вола,

У плуг голодного запряжеш».

…………….

Троха лишень, чи так?

Ще змалку з матір’ю старою

Ходив з торбами цей козак,

Отак і виріс сиротою,

У наймах. Сказано, шарпак,

То й одружився собі так,

Узяв хорошу, та убогу,

Звичайне, наймичку. А пан!..

(І неталан наш, і талан,

Як кажуть люде, все од Бога).

Наглядів, клятий! Панські очі!

Та й ну гостинці засилать.

Так і гостинців брать не хоче,

Не хоче й пана закохать!

Що тут робить? За чоловіка,

Укоротивши йому віка…

А жінку можна привітать.

Трохи не сталося отак.

До нитки звівся мій козак,

Усе на панщині проклятій,

А був хазяїн ….

…………….

А жіночку свою любив —

І – Господи єдиний! —

Як те паня´, як ту дитину,

У намистах водив!

Та знемігся неборака,

Хоч продавай хату

Та йди в найми. Отак його

Отой пан проклятий

Допік добре. А жіночка

Мов цього й не знає,

У доброму намист[е]чку

В садочку гуляє —

Як та краля! – Що тут робить? —

Сердега міркує. —

Покину їх та утечу.

Хто ж їх нагодує?

Хто догляне? Одна – стара,

Не здужає встати,

А другая – молодая,

Дума погуляти!

Як же його? Що діяти?

Горе моє! Горе! —

Та й пішов, торбину взявши,

За синєє море!

Шукать долі. Думав прийти

Та хоч жінку взяти…

Стара мати і тут буде

Віку доживати

На господі!..

Так отак-то

Трапляється в світі:

Думав жити, доживати

Та Бога хвалити,

А довелось на чужині

Тілько сльози лити!

Більш нічого. Нудно йому

На чужому полі!

Всього надбав, роботяга,

Та не придбав долі!

Талану того святого…

Світ Божий не милий.

Нудно йому на чужині,

І добро остило!

Хочеться хоч подивиться

На свій край на милий!

На високії могили!

На степи широкі!

На садочок! На жіночку!

Кралю карооку!

Та й поплив Дністром на сей бік,

Покинувши волю.

Бродягою… О Боже мій!

Якеє ти, поле!

Своє поле! Яке-то ти

Широке… широке!..

Як та воля……..

…………….

Прийшов додому уночі.

Стогнала мати на печі,

А жінка у коморі спала.

(Бо пан нездужа). Жінка встала,

Неначе п’явка та, впилась

І, мов водою, залилась

Дрібними, як горох, сльозами.

І це трапляється меж нами,

Що ніж на серце наставля,

А сам цілує!.. Ожила

Моя сердешна молодиця!

І де ті в Гóспода взялися

Усякі штучнії їства?

Сама ж неначе нежива

На плечі пада… Напоїла,

І нагодувала,

І спать його, веселого,

В коморі поклала!..

Лежить собі неборака,

Думає, гадає,

Як то будем мандрувати…

І тихо дрімає…

А жіночка молодая

Кинулась до пана,

Розказала – отак і так.

…………….

Любо та кохано

Прийшли, взяли сіромаху

Та й повезли з дому

Пройдисвіта, волоцюгу…

Прямо до прийому.

І там доля не кинула —

Дослуживсь до чину,

Та вернувся в село своє

І служить покинув.

Уже матір поховали

Громадою люде,

І пан умер, а жіночка

Московкою всюди

Хиляється… і по жидах

І по панах, боса…

Найшов її, подивився…

І, сивоволосий,

Підняв руки калічені

До святого Бога,

Заридав, як та дитина…

І простив небогу!..

Отак, люде, научайтесь

Ворогам прощати,

Як сей неук!

Де ж нам, грішним,

Добра цього взяти?

…………….

…………….

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«За сонцем хмаронька пливе…»

За сонцем хмаронька пливе,

Червоні поли розстилає

І сонце спатоньки зове

У синє море: покриває

Рожевою пеленою,

Мов мати дитину.

Очам любо. Годиночку,

Малую годину

Ніби серце одпочине,

З Богом загорить…

А туман, неначе ворог,

Закриває море

І хмароньку рожевую,

І тьму за собою

Розстилає туман сивий,

І тьмою німою

Оповиє тобі душу,

Й не знаєш, де дітись,

І ждеш його, того світу,

Мов матері діти.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«І небо невмите, і заспані хвилі…»

І небо невмите, і заспані хвилі;

І понад берегом геть-геть

Неначе п’яний, очерет

Без вітру гнеться. Боже милий!

Чи довго буде ще мені

В оцій незамкнутій тюрмі,

Понад оцим нікчемним морем

Нудити світом? Не говорить,

Мовчить і гнеться, мов жива,

В степу пожовклая трава;

Не хоче правдоньки сказать,

А більше ні в кого спитать.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Думи мої, думи мої…»

Думи мої, думи мої,

Ви мої єдині,

Не кидайте хоч ви мене

При лихій годині.

Прилітайте, сизокрилі

Мої голуб’ята,

Із-за Дніпра широкого

У степ погуляти

З киргизами убогими.

Вони вже убогі,

Уже голі… Та на волі

Ще моляться Богу.

Прилітайте ж, мої любі,

Тихими речами

Привітаю вас, як діток,

І заплачу з вами.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«І виріс я на чужині…»

І виріс я на чужині,

І сивію в чужому краї:

То одинокому мені

Здається – кращого немає

Нічого в Бога, як Дніпро

Та наша славная країна…

Аж бачу, там тілько добро,

Де нас нема. В лиху годину,

Якось недавно довелось

Мені заїхать в Україну,

У те найкращеє село…

У те, де мати повивала

Мене малого і вночі

На свічку Богу заробляла;

Поклони тяжкії б’ючи,

Пречистій ставила, молила,

Щоб доля добрая любила

Її дитину… Добре, мамо,

Що ти заран[н]є спать лягла,

А то б ти Бога прокляла

За мій талан.

Аж страх погано

У тім хорошому селі.

Чорніше чорної землі

Блукають люди, повсихали

Сади зелені, погнили

Біленькі хати, повалялись,

Стави бур’яном поросли.

Село неначе погоріло,

Неначе люде подуріли,

Німí на панщину ідуть

І діточок своїх ведуть!..

…………….

І я, заплакавши, назад

Поїхав знову на чужину.

І не в однім отім селі,

А скрізь на славній Україні

Людей у ярма запрягли

Пани лукаві… Гинуть! Гинуть!

У ярмах лицарські сини,

А препоганії пани

Жидам, братам своїм хорошим,

Остатні продають штани…

…………….

Погано дуже, страх погано!

В оцій пустині пропадать.

А ще поганше на Украйні

Дивитись, плакать – і мовчать!

А як не бачиш того лиха,

То скрізь здається любо, тихо,

І на Україні добро.

Меж гóрами старий Дніпро,

Неначе в молоці дитина,

Красується, любується

На всю Україну.

А понад ним зеленіють

Широкії села,

А у селах у веселих

І люде веселі.

Воно б, може, так і сталось,

Якби не осталось

Сліду панського в Украйні.

…………….

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Не для людей, тієї слави…»

Не для людей, тієї слави,

Мережані та кучеряві

Оці вірші віршую я.

Для себе, братія моя!

Мені легшає в неволі,

Як я їх складаю.

З-за Дніпра мов далекого

Слова прилітають

І стеляться на папері,

Плачучи, сміючись,

Мов ті діти. І радують

Одиноку душу

Убогую. Любо мені.

Любо мені з ними,

Мов батькові багатому

З дітками малими.

І радий я, і веселий,

І Бога благаю,

Щоб не приспав моїх діток

В далекому краю.

Нехай летять додомоньку

Легенькії діти

Та розкажуть, як то тяжко

Було їм на світі.

І в сім’ї веселій тихо

Дітей привітають,

І сивою головою

Батько покиває.

Мати скаже: «Бодай тії

Діти не родились».

А дівчина подумає:

«Я їх полюбила».

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Коло гаю, в чистім полі…»

Коло гаю, в чистім полі,

На самій могилі,

Дві тополі високії

Одна одну хилить.

І без вітру гойдаються,

Мов борються в полі.

Ото сестри-чарівниці —

Отії тополі.

Закохалися обидві

В одного Івана;

А Іван, козак звичайний,

Обох їх не ганив,

А лицявся то з тією,

То з другою любо…

Поки в яру увечері

Під зеленим дубом

Не зійшлися усі троє.

– Отак-то ти, кате!

Згнущаєшся над сестрами… —

І пішли шукати

Трути-зілля, щоб Івана

Завтра отруїти.

Найшли зілля, накопали

І стали варити.

Заплакали, заридали…

А нема де дітись,

Треба варить. Наварили,

Йвана отруїли

Й поховали коло гаю

В полі на могилі.

І байдуже? Ні, не дуже.

Бо сестри ходили

Що день Божий вранці-рано

Плакать над Іваном,

Поки самі потруїлись

Тим зіллям поганим.

А Бог людям на науку

Поставив їх в полі

На могилі тополями.

І тії тополі

Над Іваном на могилі,

Коло того гаю;

І без вітру гойдаються,

І вітер гойдає.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Якби мені черевики…»

Якби мені черевики,

То пішла б я до музики,

Горенько моє!

Черевиків немає,

А музика грає! Грає!

Жалю завдає!

Ой піду я боса полем,

Пошукаю свою долю…

Доленько моя!

Глянь на мене, чорнобриву,

Моя доле неправдива…

Безталанна я!

Дівчаточка на музиках

У червоних черевиках…

Я світом нуджу.

Без розкоші, без любові

Зношу мої чорні брови,

У наймах зношу!

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«І багата я…»

І багата я.

І вродлива я,

Та не маю собі пари,

Безталанна я.

Тяжко, тяжко в світі жить

І нікого не любить,

Аксамитові жупани

Одинокій носить.

Полюбилась би я,

Одружилась би я

З чорнобривим сиротою,

Та не воля моя!

Батько, мати не сплять,

На сторожі стоять,

Не пускають саму мене

У садочок гулять.

А хоч пустять, то з ним,

З препоганим старим,

З моїм нелюбом багатим,

З моїм ворогом злим!

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Полюбилася я…»

Полюбилася я,

Одружилася я

З безталанним сиротою —

Така доля моя!

Люде гордії, злі

Розрізнили, взяли

Та повезли до прийому —

Оддали в москалі!

І московкою я,

Одинокою я

Старіюся в чужій хаті

Така доля моя!

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Породила мене мати…»

Породила мене мати

У високих у палатах,

Шовком повила.

У золоті, в аксамиті,

Мов та квіточка укрита,

Росла я, росла.

І виросла я на диво:

Кароока, чорнобрива,

Білолицая.

Убогого полюбила,

Мати заміж не пустила,

Осталася я

У високих у палатах

Увесь вік свій дівувати,

Недоля моя.

Як билина при долині,

В одинокій самотині

Старіюся я.

На світ Божий не дивлюся,

Ні до кого не горнуся…

А матір стару…

Прости мене, моя мати!

Буду тебе проклинати,

Поки не умру.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Ой я свого чоловіка…»

Ой я свого чоловіка

В дорогу послала,

А од шинку та до шинку

Стéжечку топтала.

Та до куми заходила

Пшона позичати,

Отих дітей годувати

В нетопленій хаті.

І нагодувала,

І спати поклала,

Сама пішла до дяка

Добувати п’ятака

Та й заночувала.

А із Криму чоловік

Ледве ноги доволік.

Воли поздихали,

Вози поламались.

З батіжками чумаченьки

Додому вертались.

Увійшов у хату,

Ударивсь об поли:

Лазять діти у запічку

Голодні і голі.

– А де ваша, діти, мати? —

Сердешний питає.

– Тату! тату! наша мати

У шинку гуляє.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Ой виострю товариша…»

Ой виострю товариша,

Засуну в халяву

Та піду шукати правди

І тієї слави.

Ой піду я не лугами

І не берегами,

А піду я не шляхами,

А понад шляхами.

Та спитаю в жидовина,

В багатого пана,

У шляхтича поганого

В поганім жупані.

І у ченця, як трапиться, —

Нехай не гуляє,

А Святе Письмо читає,

Людей поучає.

Щоб брат брата не різали,

Та не окрадали,

Та в москалі вдовиченка

Щоб не оддавали.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«По улиці вітер віє…»

По улиці вітер віє

Та сніг замітає.

По улиці попідтинню

Вдова шкандибає

Під дзвіницю, сердешная,

Руки простягати

До тих самих, до багатих,

Що сина в салдати

Позаторік заголили.

А думала жити…

Хоч на старість у невістки

В добрі одпочити.

Не довелось. Виблагала

Тую копійчину…

Та Пречистій поставила

Свічечку за сина.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Ой сяду я під хатою…»

Ой сяду я під хатою,

На улицю гляну,

Як-то тії дівчаточка

Без своєї Ганни,

Без моєї Ганнусеньки

У хрещика грають.

І граються невесело,

І не так співають

Дівчаточка. А моєї

Голубки немає.

У свекрухи десь воркує,

Мене виглядає.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Закувала зозуленька…»

Закувала зозуленька

В зеленому гаї,

Заплакала дівчинонька —

Дружини немає.

А дівóчі молодії

Веселії літа,

Як квіточки´ за водою,

Пливуть з сього світа.

Якби були батько, мати

Та були б багаті,

Було б кому полюбити,

Було б кому взяти.

А то нема, сиротою

Отак і загину,

Дівуючи в самотині,

Де-небудь під тином.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

Швачка

«Ой не п’ється горілочка,

Не п’ються й меди´.

Не будете шинкувати,

Прокляті жиди.

Ой не п’ється теє пиво,

А я буду пить.

Не дам же я вражим ляхам

В Україні жить.

Ходім, батьки-отамани,

У Фастов в неділю:

Та надінем вражим ляхам

Кошуленьку білу.

Ні, не білу, а червону…

Ходім погуляєм.

Та в пригоді свого батька

Старого згадаєм,

Полковника фастовського

Славного Семена.

Ходім, брати: не згинете,

Хлопці, коло мене».

В Переп’яті гайдамаки

Нишком ночували.

До схід сонця у Фастові

Хлоп’ята гуляли.

Прийди з того Межигор’я,

Наш славний Палію,

Подивися, що той Швачка

У Фастові діє!

Добре діє! У Фастові,

У славному місті,

Покотилось ляхів, жидів

Не сто і не двісті,

А тисячі. А майдани

Кров почервонила.

А оранди з костьолами,

Мов свічки, згоріли.

В самім замку невеличку

Церковку святую

Не спалено. Отам Швачка

Співа «Алілуя».

Хвалить Господа, веселий,

І каже сідлати

Коня свого вороного;

Має погуляти

У Бихові, славнім місті,

З Левченком укупі,

Потоптати жидівського

Й шляхетського трупу.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Ой не п’ються пивá-меди…»

Ой не п’ються пивá-меди,

Не п’ється вода,

Прилучилась з чумаченьком

У степу біда.

Заболіла головонька,

Заболів живіт,

Упав чумак коло воза,

Упав та й лежить.

Із Одеси преславної

Завезли чуму.

Покинули товариші —

Горенько йому.

Воли його коло воза

Понуро стоять.

А із степу гайворони

До його летять.

Ой не клюйте, гайворони,

Чумацького трупу,

Наклювавшись, подохнете

Коло мене вкупі.

– Ой полетіть, гайворони,

Мої сизокрилі,

До батечка та скажіте,

Щоб службу служили

Та за мою грішну душу

Псалтир прочитали,

А дівчині молоденькій

Скажіть, що[б] не ждала.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«На улиці невесело…»

На улиці невесело,

В хаті батько лає,

А до вдови на досвітки

Мати не пускає.

Що ж мені робити,

Де мені подітись?

Чи то з іншим полюбитись,

Чи то утопитись?

Ой надіну я сережки

І добре намисто

Та піду я на ярмарок

В неділю на місто.

Скажу йому: «Сватай мене

Або одчепися!..

Бо як мені у матері…

То лучше топиться».

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«У тієї Катерини…»

У тієї Катерини

Хата на помості,

Із славного Запорожжя

Наїхали гості.

Один Семен Босий,

Другий Іван Голий,

Третій славний вдовиченко

Іван Ярошенко.

«З’їздили ми Польщу

І всю Україну,

А не бачили такої,

Я[к] се Катерина».

Один каже: «Брате,

Якби я багатий,

То оддав би все золото

Оцій Катерині

За одну годину».

Другий каже: «Друже,

Якби я був дужий,

То оддав би я всю силу

За одну годину

Оцій Катерині».

Третій каже: «Діти,

Нема того в світі,

Чого б мені не зробити

Для цієї Катерини

За одну годину».

Катерина задумалась

І третьому каже:

«Єсть у мене брат єдиний

У неволі вражій!

У Криму десь пропадає,

Хто його достане,

То той мені, запорожці,

Дружиною стане».

Разом повставали,

Коней посідлали,

Поїхали визволяти

Катриного брата.

Один утопився

У Дніпровім гирлі,

Другого в Козлові

На кіл посадили.

Третій, [Іван] Ярошенко,

Славний вдовиченко,

З лютої неволі,

Із Бакчисараю,

Брата визволяє.

Заскрипіли рано двері

У великій хаті.

«Вставай, вставай, Катерино,

Брата зострічати».

Катерина подивилась

Та й заголосила:

«Це не брат мій, це мій милий,

Я тебе дурила…»

«Одурила!..» – І Катрина

Додолу скотилась

Головонька… «Ходім, брате,

З поганої хати».

Поїхали запоро[ж]ці

Вітер доганяти.

Катерину чорнобриву

В полі поховали,

А славнії запорожці

В степу побратались.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Із-за гаю сонце сходить…»

Із-за гаю сонце сходить,

За гай і заходить.

По долині увечері

Козак смутний ходить.

Ходить він годину,

Ходить він і другу.

Не виходить чорнобрива

Із темного лугу,

Не виходить зрадливая…

А з яру та з лісу

З собаками та псарями

їде пан-гульвіса.

Цькують його собаками,

Крутять назад руки

І завдають козакові

Смертельної муки;

У льох його, молодого,

Той пан замикає…

А дівчину покриткою

По світу пускає.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Ой пішла я у яр за водою…»

Ой пішла я у яр за водою,

Аж там милий гуляє з другою.

А другая тая,

Розлучниця злая,

Багатая сосідонька,

Вдова молодая.

А я вчора з нею,

З сією змією,

В полі плоскінь вибирала

Та все й розказа[ла],

Що як мене любить,

Женитися буде,

І до себе злую суку

Просила в придане.

Йване мій, Іване,

Друже мій коханий,

Побий тебе сила Божа

На наглій дорозі.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Не так тії вороги…»

Не так тії вороги,

Як добрії люди —

І окрадуть, жалкуючи,

Плачучи, осудять,

І попросять тебе в хату.

І будуть вітати,

І питать тебе про тебе,

Щоб потім сміятись,

Щоб тебе добити…

Без ворогів можна в світі

Як-небудь прожити.

А ці добрі люде

Найдуть тебе всюди,

І на тім світі, добряги,

Тебе не забудуть.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Ой люлі, люлі, моя дитино…»

Ой люлі, люлі, моя дитино,

Вдень і вночі.

Підеш, мій сину, по Україні,

Нас кленучи.

Сину мій, сину, не клени тата,

Не пом’яни.

Мене, прокляту, я твоя мати,

Мене клени.

Мене не стане, не йди меж люди,

Іди ти в гай;

Гай не спитає й бачить не буде,

Там і гуляй.

Найдеш у гаю тую калину,

То й пригорнись,

Бо я любила, моя дитино,

Її колись.

Як підеш в села, у тії хати,

То не журись.

А як побачиш з дітками матір,

То не дивись.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Ой чого ти почорніло…»

Ой чого ти почорніло,

Зеленее поле?

– Почорніло я од крові

За вольную волю.

Круг містечка Берестечка

На чотири милі

Мене славні запорожці

Своїм трупом вкрили.

Та ще мене гайворони

Укрили з півночі…

Клюють очі козацькії,

А трупу не хочуть.

Почорніло я, зелене,

Та за вашу волю…

Я знов буду зеленіти,

А ви вже ніколи

Не вернетеся на волю,

Будете орати

Мене стиха та, орючи,

Долю проклинати.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Туман, туман долиною…»

Туман, туман долиною,

Добре жити з родиною.

А ще лучше за горою

З дружиною молодою.

Ой піду я темним гаєм,

Дружиноньки пошукаю.

«Де ти? Де ти, озовися!

Прийди, серце, пригорнися.

Нумо, серце, лицятися

Та поїдем вінчатися,

Щоб не знали батько й мати,

Де ми будем ночувати».

Одружилась, заховалась,

Бодай була не кохалась.

Легше було б самій жити,

Як з тобою в світі битись.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«У неділеньку у святую…»

У неділеньку у святую,

У досвітнюю годину,

У славному-преславному

Місті Чигирині

Задзвонили в усі дзвони,

З гармати стріляли,

Превелебную громаду

Докупи скликали.

З святими корогвами

Та з Пречистими образами

Народ з попами

З усіх церков на гору йде,

Мов та Божа пчола, гуде.

З монастиря святого

У золоті, аж сяє,

Сам архімандрит вихо[д]жає,

Акафіст читає,

Поклони покладає.

Поважно та тихо

У ранюю пору

На високу гору

Сходилися полковники.

І ві[й]сько, як море,

З знаменами, з бунчугами

З Лугу виступало,

Та на трубах вигравало,

І на горі разом стало.

Замовкли гармати,

Оніміли дзвони,

І громада покладає

Земниє поклони.

Молебствіє архімандрит

Сам на горі править,

Святого Бога просить, хвалить,

Щоб дав їм мудрості дознати,

Гетьмана доброго обрати.

І одногласне, одностайне

Громада вибрала гетьмана —

Преславного Лободу Івана,

Лицаря старого,

Брата військового.

У труби затрубили,

У дзвони задзвонили,

Вдарили з гармати,

Знаменами, бунчугами

Гетьмана укрили.

Гетьман старий ридає,

До Бога руки знімає,

Три поклони покладає

Великій громаді.

І, мов дзвоном дзвонить,

Говорить:

– Спасибі вам, панове-молодці,

Преславнії запорожці,

За честь, за славу, за повагу,

Що ви мені учинили,

А ще б краще ви зробили,

Якби замість старого

Та обрали молодого

Завзятого молóдця,

Преславного запорожця,

Павлá Кравченка-Наливайка.

Я стар чоловік, не здужаю встати,

Буду йому пораду давати,

По-батьківській научати,

Як на ляха стати.

Тепер прелютая година

На нашій славній Україні.

Не мені вас, братця,

На ляха водити.

Не мені тепер, старому,

Булаву носити.

Нехай носить Наливайко

Козакам на славу,

Щоб лякались вражі ляхи

У своїй Варшаві. —

Громада чмелем загула,

У дзвони задзвонили,

Гармата заревла,

І бунчугами вкрили

Преславного запорожця

Павлá Кравченка-Наливайка.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«У перетику ходила…»

У перетику ходила

По оріхи,

Мірошника полюбила

Для потіхи.

Мельник меле, шеретує,

Обернеться, поцілує

Для потіхи.

У перетику ходила

По опеньки,

Лимаренка полюбила,

Молоденька.

Лимар кичку зашиває,

Мене горне, обнімає,

Молоденьку.

У перетику ходила

Я по дрова

Та бондаря полюбила,

Чорноброва.

Бондар відра набиває,

Мене горне, пригортає,

Чорноброву.

Коли хочеш добре знати,

Моя мати,

Кого будеш попереду

Зятем звати —

Усіх, усіх, моя мамо,

У неділеньку зятями

Будеш звати.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«У неділеньку та ранесенько…»

У неділеньку та ранесенько,

Ще сонечко не зіходило,

А я, молоденька,

На шлях, на дорогу

Невеселая виходила.

Я виходила за гай на долину,

Щоб не бачила мати,

Мого молодого

Чумака з дороги

Зострічати.

Ой зострілась я

За тими лозами

Та з чумацькими воза[ми]:

Ідуть його воли,

Воли половії,

Ідуть, ремиґають.

А чумаченька мого молодого

Коло воликів немає.

Ой копали йому в степу при дорозі

Та притиками яму,

Завернули його у тую рогожу

Та й спустили Івана

У ту яму глибокую

На високій могилі.

Ой Боже милий! милий, милосердий,

А я так його любила.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Не тополю високую…»

Не тополю високую

Вітер нагинає,

Дівчинонька одинока

Долю зневажає.

– Бодай тобі, доле,

У морі втопитись,

Що не даєш мені й досі

Ні з ким полюбитись.

Як дівчата цілуються,

Як їх обнімають,

І що тойді їм діється —

Я й досі не знаю.

І не знатиму. Ой мамо,

Страшно дівувати,

Увесь вік свій дівувати,

Ні з ким не кохатись.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Утоптала стежечку…»

Утоптала стежечку

Через яр.

Через гору, серденько,

На базар.

Продавала бублики

Козакам,

Вторговала, серденько,

П’ятака.

Я два шаги, два шаги

Пропила,

За копійку дудника

Найняла.

Заграй мені, дуднику,

На дуду,

Нехай своє лишенько

Забуду.

Отака я дівчина,

Така я!

Сватай мене, серденько,

Вийду я.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«І широкую долину…»

І широкую долину,

І високую могилу,

І вечернюю годину,

І що снилось-говорилось,

Не забуду я.

Та що з того? Не побрались,

Розійшлися, мов не знались.

А тим часом дорогії

Літа тії молодії

Марне пронеслись.

Помарніли ми обоє —

Я в неволі, ти вдовою,

Не живем, а тілько ходим

Та згадуєм тії годи,

Як жили колись.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Навгороді коло броду…»

Навгороді коло броду

Барвінок не сходить.

Чомусь дівчина до броду

По воду не ходить.

Навгороді коло тину

Сохне на тичині

Хміль зелений, не виходить

Дівчина з хатини.

Навгороді коло броду

Верба похилилась.

Зажурилась чорнобрива,

Тяжко зажурилась.

Плаче, плаче та ридає,

Як рибонька б’ється…

А над нею, молодою,

Поганець сміється.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Якби мені, мамо, намисто…»

Якби мені, мамо, намисто,

То пішла б [я] завтра на місто.

А на місті, мамо, на місті

Грає, мамо, музика троїста.

А дівчата з парубками

Лицяються. Мамо! Мамо!

Безталанна я!

Ой піду я Богу помолюся,

Та піду я у найми наймуся,

Та куплю я, мамо, черевики,

Та найму я троїсті музики.

Нехай люде не здивують,

Як я, мамо, потанцюю.

Доленько моя!

Не дай мені вік дівувати,

Коси мої плести-заплітати.

Бровенята дома зносити,

В самотині віку дожити.

А поки я заробляю,

Чорні брови полиняють,

Безталанна я!

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Не хочу я женитися…»

– Не хочу я женитися,

Не хочу я братись,

Не хочу я у запічку

Дітей годувати.

Не хочу я, моя мати,

За плугом ходити,

Аксамитові жупани

На ріллі носити.

А піду я одружуся

З моїм вірним другом,

З славним батьком запорозьким

Та з Великим Лугом.

На Хортиці у матері

Буду добре жити,

У аксамиті ходити,

Меди-вина пити. —

Пішов козак нерозумний

Слави добувати,

Осталася сиротою

Старенькая мати.

Ой згадала в неділеньку,

Сідаючи їсти:

– Нема мого сина Йвана

І немає вісти. —

Не через два, не три літа,

Не че[ре]з чотири

Вернувся наш запорожець

Як та хиря, хиря,

Обідраний, облатаний,

Калікою в хату.

Оце тобі Запорожжя

І сердешна мати.

Нема кому привітати,

Ні з ким пожуритись,

Треба було б молодому,

Треба б одружитись.

Минулися молодії

Веселії літа,

Немає з ким ости[г]лого

Серденька нагріти.

Нема кому зострінути,

Затопити хату,

Нема кому води тії

Каліці подати.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

Чума

Чума з лопатою ходила,

Та гробовища рила, рила,

Та трупом, трупом начиняла

І со святими не співала,

Чи городом, чи то селом

Мете собі, як помелом.

Весна. Садочки зацвіли,

Неначе полотном укриті,

Росою Божою умиті,

Біліють. Весело землі:

Цвіте, красується цвітами,

Садами темними, лугами.

А люди біднії в селі,

Неначе злякані ягнята,

Позамикалися у хатах

Та й мруть. По улицях воли

Ревуть голодні, на городі

Пасуться коні, не виходить

Ніхто загнать, нагодувать,

Неначе люди тії сплять.

Заснули, добре, знать, заснули,

Святу неділеньку забули,

Бо дзвона вже давно не чуть.

Сумують комини´ без диму,

А за городами, за тином

Могили чорнії ростуть.

Під хатами, поміж садами,

Зашиті в шкуру і в смолі,

Гробоко[па]телі в селі

Волочать трупи ланцюгами

За царину – і засипають

Без домовини; дні минають,

Минають місяці – село

Навік замовкло, оніміло

І кропивою поросло.

Гробокопателі ходили,

Та й ті під хатами лягли.

Ніхто не вийшов вранці з хати,

Щоб їх, сердешних, поховати,

Під хатами і погнили.

Мов оазис, в чистім полі

Село зеленіє.

Ніхто в його не заходить,

Тілько вітер віє

Та розносить жовте листя

По жовтому полю.

Довго воно зеленіло,

Поки люди з поля

Пожарище не пустили

Та не запалили

Села того зеленого.

Згоріло, зотліло,

Попіл вітром розмахало,

І сліду не стало.

Отаке-то людям горе

Чума виробляла.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«І знов мені не привезла…»

І знов мені не привезла

Нічого пошта з України…

За грішнії, мабуть, діла

Караюсь я в оцій пустині

Сердитим Богом. Не мені

Про теє знать, за що караюсь,

Та й знать не хочеться мені.

А серце плаче, як згадаю

Хоч невеселії случаї

І невеселії ті дні,

Що пронеслися надо мною

В моїй Україні колись…

Колись божились та клялись,

Братались, сестрились зо мною,

Поки, мов хмара, розійшлись

Без сльоз, роси тії святої.

І довелося знов мені

Людей на старості… Ні, ні,

Вони з холери повмирали,

А то б хоч клаптик переслали

Того паперу……..

…………….

Ой із журби та із жалю,

Щоб не бачить, як читають

Листи тії, погуляю,

Погуляю понад морем

Та розкажу своє горе.

Та Україну згадаю,

Та пісеньку заспіваю.

Люде скажуть, люде зрадять,

А вона мене порадить,

І порадить, і розважить,

І правдоньку мені скаже.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«В неволі, в самоті немає…»

В неволі, в самоті немає,

Нема з ким серце поєднать.

То сам собі оце шукаю

Когось-то, з ним щоб розмовлять,

Шукаю Бога, а нахо[д]жу

Таке, що цур йому казать.

От що зробили з мене годи

Та безталання; та ще й те,

Що літечко моє святе

Минуло хмарно, що немає

Ніже єдиного случаю,

Щоб доладу було згадать.

А душу треба розважать,

Бо їй так хочеться, так просить

Хоч слова тихого; не чуть,

І мов у полі сніг заносить

Неохолонувший ще труп.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Ой умер старий батько…»

– Ой умер старий батько

І старенька мати,

Та нема кому щирої

Тії радоньки дати.

Що мені на світі,

Сироті, робити?

Чи йти в люде жити,

Чи дома журитись?

Ой піду я в гай зелений,

Поса[д]жу я руту.

Якщо зійде моя рута,

Остануся тута,

Прийде милий в мою хату

Хазяїнувати.

А як же ні, то я піду

Доленьку шукати. —

Посходила тая рута,

В гаї зеленіє.

А дівчина-сиротина

У наймах марніє.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Не вернувся із походу…»

Не вернувся із походу

Гусарин-москаль.

Чого ж мені його шкода,

Чого його жаль?

Що на йому жупан куций,

Що гусарин чорноусий,

Що Машою звав?

Ні, не того мені шкода;

А марніє моя врода,

Люде не беруть.

А на улиці дівчата

Насміхаються, прокляті,

Гусаркою звуть.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«У Вільні, городі преславнім…»

У Вільні, городі преславнім,

Оце случилося недавно,

Ще був тойді… От як на те

Не вбгаю в віршу цього слова…

Тойді здоровий-прездоровий

Зробили з його лазарет,

А бакалярів розігнали

За те, що шапки не ламали

У Острій брамі. Дурня знать

По походу. Отже назвать,

Єй-богу, я його не вмію,

Того студента, – що ж нам діять?

То синок був литовської

Гордої графині.

І хороше, і багате,

І одна дитина,

І училось не паничем,

І шапку знімало

В Острій брамі. Добре було,

Та лихо спіткало!

Улюбилося, сердешне,

Було молодеє,

У жидівку молодую

Та й думало з нею,

Щоб цього не знала мати,

Звичайне побратись,

Бо не можна ради дати,

Що то за проклята!

Мов змальована сиділа

До самої ночі

Перед вікном і втирала

Заплакані очі,

Бо й вона таки любила —

І страх як любила!

Та на бульвар виходила

І в школу ходила

Усе з батьком, то й не можна

Було ради дати.

І банкір якийсь із Любська[29]

Жидівочку сватав.

Що тут на світі робити?

Хоч іти топитись

До Закрету, не хочеться

Без жидівки жити

Студентові. А жид старий

Ніби теє знає —

Дочку свою одиночу

В хаті замикає,

Як іде до лавок вранці,

І найма сторожу,

Стару Рухлю. Ні, небоже,

Рухля не поможе.

Уже де вона на світі

Роман сей читала

З шовковою драбинкою —

І Рухля не знала.

Може, сама догадалась.

Тіль[ко] заходилась

Та сплела й собі такую

І вночі спустилась

До студента на улицю.

І де б утікати,

А вони – звичайне, діти —

Любо ціловатись

Коло воріт заходились.

А жид ізнадвору,

Мов скажений, вибіга[є]

З сокирою! Горе!

Горе тобі, стара мати.

Нема твого сина,

На улиці валяється

Убита дитина,

Убитая жидовином,

Горе тобі, мати.

Жидівочка… де та сила

Взялася в дитяти?

Вихватила ту сокиру

І батькові в груди

Аж по обух вгородила.

Отаке-то чудо

У тім місті преславному,

У тій Вільні сталось.

Дивувались довго люди,

Де вона сховалась,

Жидівочка та гадюча,

Що батька убила.

А вона вночі любенько

В Вілії втопилась,

Бо найшли її в Закреті,

Там і поховали.

А графиня без дитини,

Сердешна, осталась.

Поїхала у Рим, кажуть,

Та десь опинилась,

Та з маркізом якимсь голим,

Кажуть, одружилась.

Може й брешуть, бо, звичайне,

На те вони люди,

І вдовицю не забу[ду]ть,

І тую осудять!

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Заступила чорна хмара…»

Заступила чорна хмара

Та білую хмару.

Виступили з-за лиману

З турками татари.

Із Полісся шляхта лізе,

А гетьман-попович

Із-за Дніпра напирає —

Дурний Самойлович

З Ромоданом. Мов та галич,

Вкрили Україну

Та й клюють єлико мога…

А ти, Чигирине!

А ти, старий Дорошенку,

Запорозький брате!

Нездужаєш чи боїшся

На ворога стати?

– Не боюсь я, отамани,

Та жаль України, —

І заплакав Дорошенко,

Як тая дитина! —

Не розсиплем вражу силу,

Не встану я знову!..

Возьміть мої гетьманськії

Клейноди, панове,

Та однесіть москалеві,

Нехай Москва знає,

Що гетьмана Дорошенка

На світі немає.

А я, брати-запорожці,

Возьму собі рясу

Та піду поклони бити

В Межигор до Спаса. —

Задзвонили в усí дзвони,

Гармати гримали,

У дві лави задніпрянці

З москалями стали

Аж на милю – меж лавами

Понесли клейноди…

Годі тобі, Петре, пити

Із Тясмина воду!

Положили ті клейноди

Попенкові в ноги.

Іди, Петре, в Межигор’я

Молитися Богу.

Не пустили Дорошенка,

У рясі пізнали,

Закували у кайдани,

В Сосницю послали.

А з Сосниці в Ярополче[30]

Віку доживати.

Отак тобі довелося,

Запорозький брате!..

Виглянуло над Чигрином

Сонце із-за хмари,

Потягли в свої улуси

З турками татаре.

А ляхи з своїм Чарнецьким,

З поганим Степаном,

Запалили церкву Божу.

І кості Богдана

Й Тимошеві в Суботові

Гарненько спалили

Та й пішли собі у Польщу,

Мов добре зробили.

А москалі з Ромоданом

В неділеньку рано

Пішли собі з поповичем

Шляхом Ромоданом.

Мов орел той приборканий,

Без крил та без волі,

Знеміг славний Дорошенко,

Сидячи в неволі,

Та й умер з нудьги. Остило

Волочить кайдани.

І забули в Україні

Славного гетьмана.

Тілько ти, святий Ростовський,

Згадав у темниці

Свого друга великого

І звелів каплицю

Над гетьманом змуровати

І Богу молитись

За гетьмана, панахиду

За Петра служити.

І досі ще що рік Божий,

Як день той настане,

Ідуть править панахиду

Над нашим гетьманом

В Ярополчі.

[кінець вересня – грудень 1848, Косарал]

«Не додому вночі йдучи…»

Не додому вночі йдучи

З куминої хати

І не спати лягаючи,

Згадай мене, брате.

А як прийде нудьга в гості

Та й на ніч засяде,

Отойді мене, мій друже,

Зови на пораду.

Отойді згадай в пустині,

Далеко над морем,

Свого друга веселого,

Як він горе боре.

Як він, свої думи тії

І серце убоге

Заховавши, ходить собі

Та молиться Богу,

Та згадує Україну

І тебе, мій друже;

Та іноді й пожуриться —

Звичайне, не дуже,

А так тілько. Надворі, бач,

Наступає свято…

Тяжко його, друже-брате,

Самому стрічати

У пустині. Завтра рано

Заревуть дзвіниці

В Україні; завтра рано

До церкви молитись

Підуть люде… Завтра ж рано

Завиє голодний

Звір в пустині, і повіє

Ураган холодний.

І занесе піском, снігом

Курінь – мою хату.

Отак мені доведеться

Свято зострічати!

Що ж діяти? На те й лихо,

Щоб з тим лихом битись.

А ти, друже мій єдиний,

Як маєш журитись,

Прочитай оцю цидулу

І знай, що на світі

Тілько й тяжко, що в пустині

У неволі жити;

Та й там живуть, хоч погано,

Що ж діяти маю?

Треба б вмерти. Так надія,

Брате, не вмирає.

1848, декабря 24. Косарал

1849

«Неначе степом чумаки…»

Неначе степом чумаки

Уосени вер[с]тву проходять,

Так і мене минають годи,

А я й байдуже. Книжечки

Мережаю та начиняю

Таки віршами. Розважаю

Дурную голову свою

Та кайдани собі кую

(Як ці добродії дознають).

Та вже ж нехай хоч розіпнуть,

А я без вірша не улежу.

Уже два года промережав,

І третій в добрий час почну.

[січень – квітень 1849, Раїм]

[Сотник]

У Óглаві… Чи по знаку

Кому цей Оглав білохатий?

Троха лиш! Треба розказати,

Щоб з жалю не зробить сміхý.

Од Бориспóля недалеко,

А буде так, як Бориспóль.

І досі ще стоїть любенько

Рядóк на вигоні тополь,

Неначе з Оглава дівчата

Ватагу вийшли виглядати,

Та й стали. Буде вже давно —

Отут, бувало, із-за тину

Вилась квасоля по тичині,

І з оболонками вікно

В садочок літом одчинялось,

І хата, бачите, була

За тином, сотникова хата.

А сотник був собі багатий,

То в його, знаєте, росло

На Божій харчі за дитину

Чиєсь байстря. А може, й так

Узяв собі старий козак

Чию сирітку за дитину

Та й доглядає в затишку,

Як квіточку, чужу дочку.

А сина (сотник був жонатий,

Та жінка вмерла), сина дав

У бурсу в Київ обучатись,

А сам Настусю піджидав,

Таки годованку, щоб з нею

Собі зробитися ріднею,

Не сина з нею поєднать,

А забандюрилось старому

Самому в дурнях побувать.

А щоб не знать було нікóму,

То ще й не радився ні з ким.

А тілько сам собі гадає…

А жіночки… лихий їх знає!

Уже сміялися над ним!

Вони цю страву носом чують.

…………….

Сидить сотник на причілку

Та думку гадає,

А Настуся по садочку

Пташкою літає.

То посидить коло його,

Руку поцілує,

То ýсами страшенними

Сивими пустує, —

Ну, звичайне, як дитина

Пестує старого.

А старому не до того,

Іншого якогось,

Гріховного пестування

Старе тіло просить!..

І пальцями старий сотник

Настусині коси,

Мов дві гадини великі,

Докупи сплітає,

То розплете та круг шиї

Тричі обмотає!..

А вона, моя голубка,

Нічого не знає.

Мов кошеня на припічку

З старим котом грає…

С[отник]

Та одчепись, божевільна…

Дивись лишень, коси,

Мов русалка розтріпала…

А чому ти й досі

Ніколи не вплетеш кісники

Оті, що тітка привезла?..

Н[астуся]

Якби пустили на музики,

То я б кісники заплела,

Наділа б жовті черевики,

Червону б юпку одягла,

Закві[т]чала б барвінком коси.

С[отник]

Стривай, стривай, простоволоса!

Дурненька, де б же ти взяла

Того барвінку закві[т]чатись?

Н[астуся]

А коло тину! там такий

Поріс зелений, та хрещатий.

Та синій! Синій-голубий

Зацвів…

С[отник]

Не будеш дівувати!

Н[астуся]

А що ж, умру хіба?

С[отник]

Ба ні.

А снилось восени мені,

Тойді, як щéпи ми щепили, —

Як приймуться… мені приснилось,

Як приймуться, то восени

Ти вийдеш заміж.

Н[астуся]

Схаменись!!

І щéпи ваші поламаю…

С[отник]

І як барвінок зацвіте…

Н[астуся]

То я й барвінок позриваю.

С[отник]

А од весілля не втечеш!

Н[астуся]

Ба ні, втечу, та ще й заплачу!

(Плаче.)

С[отник]

Дурна ти, Насте, як я бачу,

І посміяться не даси…

Хіба не бачиш, я жартую.

Піди лиш скрипку принеси

Та з лиха гарно потанцюєш,

А я заграю…

Н[астуся]

Добре, тату…

(І веселенька шасть у хату.)

С[отник]

Ні, трохи треба підождать.

Воно б то так! Та от що, брате:

Літá не ждуть! Літá летять,

А думка проклята марою

До серця так і приросла…

А ти вже й скрипку принесла?

Яку ж ми вчистимо з тобою?

Н[астуся]

Е, ні, стривайте, цур не грать.

А то не буду й танцювать,

Поки барвінку не нарву

Та не закві[т]чаюсь. Я зáраз!

Іде недалечко, рве барвінок, кві[т]чається і співає. А сотник налагоджує скрипку.

С[отник]

Отже одна вже й увірвалась.

Стривай, і другу увірву…

Н[астуся]

(вертається заквітчана, співаючи)

«Якби мені крила, крила

Соколинії,

Полетіла б я за милим,

За дружиною.

Полетіла б у діброву,

У зелений гай,

Полетіла б, чорноброва,

За тихий Дунай».

Тим часом, як вона співає, у садочок входить молодий хлопець в солом’яному брилі, в короткому синьому жупанку, в зелених шароварах, з торбиною за плечима і з нагаєм.

П[етро]

З тим днем, що сьогодня! Боже помагай!

Н[астуся]

Тату! тату! Петро! Петро! Із Києва прийшов!

С[отник]

А, видом видати, слихом слихати! Чи по волі, чи по неволі?

П[етро]

По волі, тату, та ще й богословом…

С[отник]

Ов!

Н[астуся]

Богословом?! Аж страшно!

С[отник]

Дурна, чого ти боїшся! (Підходить до сина, хрестить його і цілує.) Боже тебе благослови, моя дитино! Настусю! поведи його в покої та нагодуй, бо вінще, може, й не обідав.

П[етро]

Та таки й так. (Іде в світлицю з Настусею.)

С[отник]

(сам)

І дарував же мені Бог

Таке дитя, такого сина!

І богослов уже. Причина,

Причина мудрая. (Задумується.) Чого?

Чого я думаю? У пóпи,

А як не схоче, то на Січ,

І там не згине вражий хлопець.

Іти лиш в хату… От ще річ:

Заставить треба богослова,

Щоб дома байдиків не бив,

Щоб він, гуляючи, навчив

Настусю заповідь, щоб знову

Не довелось дякá наймать,

Як для покойної. А знаю,

Без цього вже не повінчає

Отець Хома… Піти сказать,

А то забуду…

(Іде в хату.)

Жить би, жить, хвалити Бога,

Кохатися в дітях,

Так же ні, самому треба

Себе одурити,

Оженитися старому

На такій дитині!

Схаменися, не женися,

І вона загине,

І сам сивим посмішищем

Будеш в своїй хаті.

Будеш сам оте весілля

Повік проклинати,

Будеш плакать, і нікому

Ті сльози старечі

Буде втерти, не женися!

І гич не до речі!

Дивися: рай кругом тебе,

І діти як квіти;

За що ж ти їх, молоденькі,

Думаєш убити?

Ні, старий мій чепуриться,

Аж бридко дивиться!

А Настуся з богословом

Заповіді вчиться.

Он дивіться: у садочок

Вийшли погуляти,

Удвох собі похо[д]жають,

Мов ті голуб’ята.

А старого нема дома,

То їм своя воля

Награтися. Дивітеся:

Там коло тополі

Стали собі та й дивляться

Одно на другого.

Отак ангели святії

Дивляться на Бога,

Як вони одно на друге.

І Петрусь питає:

П[етро]

Чом же ти оце, Настусю,

Справді не читаєш?

Н[астуся]

А хіба я школяр, чи що? Не хочу, та й годі.

П[етро]

Хоч одну невеличку заповідь сьогодні вивчи, хоть п’яту.

Н[астуся]

І п’ятої, і шостої, ніякої не хочу.

П[етро]

То піп і не вінчатиме ніколи, як не вмітимеш!

Н[астуся]

Байдуже, нехай собі не вінчає.

П[етро]

А зо мною?

Н[астуся]

І з тобою нехай собі… Е, ні, нехай пові[н]чає!..

П[етро]

Та читай же, а то…

Н[астуся]

А то що ти зробиш?

П[етро]

Поцілую, ось побачиш!

Н[астуся]

Хоч як хочеш цілуй собі, а я таки не читатиму!

П[етро]

(цілує її і примов[ляє])

Оце тобі раз! Оце тобі два!

А сотник виглядає з-за тину і входить в хату, не давши знаку.

Н[астуся]

(пручається)

Годі-бо вже, годі! Незабаром батько прийде, треба справді читать.

П[етро]

А! тепер і читать!

С[отник]

(виходить з хати)

Діти, годі вже вам учиться! Чи не час обідать?

П[етро] і Н[астуся] мовчки ідуть у хату.

С[отник]

(сам)

Навчилась, нічого сказать!

Оце дитина! Ні, Настусю,

Я коло тебе захо[д]жуся

Тепер, лебедонько, не так!

Поки сто раз не поцілує,

Й читать не хоче! А бурсак?

Собачий сину, знаєш смак.

Ось я тебе попомуштрую

Не так, як в бурсі!.. Помелом!

Щоб духу в хаті не було!

Великий світ наш, не загинеш!

Дивися, пся його личина!

Оце-то так, що богослов!

У батька краде! Добре, свату!

Які-то стали люде злі!..

А що то діється у хаті?

Там знову, знать, мої малі

Читають… Треба розігнати.

Отакі батьки на світі,

Нащо вони дітям?

На наругу перед Богом.

А шануйте, чтіте,

Поважайте його, діти,

Бо то батько сивий!

Батько мудрий! Добре отим

Сиротам щасливим,

Що не мають отих батьк[ів],

То й не согрішають.

Н[астуся]

(вибігає заплакана з хати)

Не дає і пообідать,

В Київ проганяє.

А Боже мій милостивий,

Що мені робити?

Помандрую! (Дивиться в хату.) Замірився!

Ух! Який сердитий!

Та не вдарить… А я таки

У Київ з Петрусем

Помандрую, хоч що хочеш!

Я не побоюся,

Серед ночі помандрую…

А відьма злякає?!

Ні, не зляка. (Загляда знову.)

Сердешненький!

Книжечки складає

У торбину і бриль бере.

Прощай, моє любе,

Моє серце!.. Увечері?..

За царину?.. Буду!

Ранше буду! Ось на, лови!

(Кидає через тин цвіток.)

Чуєш! Дожидайся ж!

Виходить с[отник]. Н[астуся] співає.

«Не ходи, не нуди, не залицяйся,

Не сватай, не піду, не сподівайся».

С[отник]

А їй байдуже! мов не знає!

Неначе та сорока скаче.

Настусю! Чом же ти не плачеш?

Адже ж Петруся вже немає.

Н[астуся]

Дивітеся, яка печаль!

То й плачте, коли жаль…

С[отник]

Мені байдуже.

Н[астуся]

А мені

Ще байдужіше, він не мій.

А я вже заповіді знаю.

Усí до одної!

С[отник]

Усí?

Н[астуся]

Нехай хоч зараз сповідає

Отець Хома ваш голосний!

С[отник]

А повінчаємось в неділю?

Н[астуся]

Авжеж! Так ми ще не говіли;

Як одговіємось – тойді.

С[отник]

(цілує її)

Моя голубко сизокрила!

Моя ти ягідко!..

(Танцює і пригово[рює].)

«У горох

Вчотирьох

Уночі ходила.

Уночі,

Ходячи,

Намисто згубила».

Н[астуся]

Та годі вам уже з тим намистом. Ішли б швидше до отця Хоми та порадилися, от що!

С[отник]

Правда, правда, моя квіточко! Побіжу ж я швиденько, а ти тут, моя любко, погуляй собі тихенько та закві[т]чайся. Та не жди мене, бо бути має, що я остануся і на вечерню.

(Цілує її і йде.)

Н[астуся]

Добре, добре, не ждатиму.

Не ждатиму, не ждатиму,

У свитину вдягатимусь,

У намисто уберуся,

Доганятиму Петруся.

Обнімемось, поцілуємось, поберемося за рученьки та й підем удвох собі аж у Київ. Треба закві[т]чаться, – може, в останній раз, бо він казав, що у Броварях і повінчаємося.

(Кві[т]чається і співає.)

«Ой піду я не берегом-лугом,

Зострінуся з несу[д]женим другом.

Здоров, здоров, несу[д]жений друже!

Любилися ми з тобою дуже.

Любилися, та не побралися,

Тілько жалю серцю набралися».

Оце нагадала яку! Цур їй, яка погана! Побіжу лиш швидше. Оставайтеся здорові, мої високії тополі і хрещатий мій барвіночку.

(Виходить.)

Іде додому уночі

П’яненький сотник, а йдучи

Собі, веселий, розмовляє:

– Нехай і наших люде знають!

Нехай і сивий, і горбатий,

А ми!.. хе! хе! а ми жонаті!

А ми!.. – Насилу вліз у хату

Та й ліг собі тихенько спати,

Щоб Настю, бачте, не збудить

Та сорома не наробить.

Уже й «Достойно» оддзвонили,

Уже додому люде йдуть —

Не йде Настусенька, не чуть.

Насилу сотника збудили

Та розказали: так і так!

Перехрестився неборак,

Коня найкращого сідлає

І скаче в Київ. В Броварях

Уже повінчана гуляє

Його Настуся молода!

Вернувся сотник мій додому,

Три дні, три ночі не вставав,

Нікому й слова не сказав

І не пожалувавсь нікому.

………….

………….

Турбується, заробляє,

А того не знає,

Що на старість одуріє

І все занехаїть.

Отак тепер і з сотником

З дурним моїм сталось:

Розігнав дітей по світу,

А добро осталось,

Немає з ким поділити.

Довелось самóму

Розкидати, розточити,

І добра нікому

Не зробити ні на шеляг,

І притчею стати

Добрим людям, і óхати

У холодній хаті

Під кожýхом, і нíкому

Хату затопити

І вимести… по смітнику

Ходити, нудити,

Поки пугач над стріхою

В вікно не завиє,

А наймичка холодного

Трупу не накриє

Кожушиною старою,

А ключ од комори

Із-за пояса украде…

Отаке-то горе

Із сотником оце сталось.

Не минуло году,

Як Настусеньки не стало,

А вже на горóді

Не осталося нічóго,

Свині та телята

Уже бродять… А барвінок!

Барвінок хрещатий!

Притоптаний, коло тину

Засихає, в’яне!

А сам сотник у кожýсі

Одутлий, поганий,

Коло клуні похо[д]жає.

І стоги не вкриті,

І покої не мазані,

І сволок не митий,

І чéляді нема дома,

Й худóби немає,

А наймичка задрипана,

Та й та помикає

Старим паном… Так і треба:

Не розганяй діток,

Сивий дурню! Недовго жив

На свій заробіток

П’яний сотник. Ще минуло

Літо коло світа,

А восени на улиці

Сотника убито!

А може, вмер неборака,

Од шинкарки йдучи?

Байдуже кому питати.

Забрали й онучі

Добрі люди, а самого

Гарно поховали

У леваді. І хрестика

Над ним не вкопали.

Аж жаль його. Був багатий,

І рідня, і діти

Єсть у його, а нікому

Хрест постановити.

Умер сотник, і покої

Згнили, повалялись,

Все пропало, погинуло.

Тілько і остались,

Що тополі на вигоні

Стоять, мов дівчата

Вийшли з Óглава ватагу

З поля виглядати.

[січень – квітень 1849, Раїм]

«Як маю я журитися…»

Як маю я журитися,

Докучати людям,

Піду собі світ за очі —

Що буде, те й буде.

Найду долю, одружуся,

Не найду, втоплюся,

Та не продамся нікому,

В найми не наймуся.

Пішов же я світ за очі,

Доля заховалась;

А воленьку люде добрі

І не торговали,

А без торгу закинули

В далеку неволю…

Щоб не росло таке зілля

На нашому полю.

[січень – квітень 1849, Раїм]

«Нащо мені женитися…»

Нащо мені женитися?

Нащо мені братись?

Будуть з мене, молодого,

Козаки сміятись.

Оженився, вони скажуть,

Голодний і голий,

Занапастив, нерозумний,

Молодую волю.

Воно й правда. Що ж діяти?

Навчіть мене, люде,

Іти хіба до вас в найми?

Чи до ладу буде?

Ні, не буду чужі воли

Пасти, заганяти;

Не буду я в чужій хаті

Тещу поважати.

А буду я красоватись

В голубім жупані

На конику вороному

Перед козаками.

Найду собі чорнобривку

В степу при долині —

Високую могилоньку

На тій Україні.

На весілля товариство

Вийде погуляти

Та винесе самопали,

Викотить гармату.

Як понесуть товариша

В новую світлицю,

Загомонять самопали,

Гукнуть гаківниці.

Як положать отамана

В новій хаті спати,

Заголосить, як та мати,

Голосна гармата.

Гукатиме, кричатиме

Не одну годину.

І рознесе тую славу

По всій Україні.

[січень – квітень 1849, Раїм]

«Ой крикнули сірії гуси…»

Ой крикнули сірії гуси

В яру на ставу;

Стала [слава] на все село

Про тую вдову.

Не так слава, не так слава,

Як той поговір,

Що заїздив козак з Січі

До вдови на двір.

– Вечеряли у світлиці,

Мед-вино пили;

І в кімнаті на кроваті

Спочити лягли. —

Не минула слава тая,

Не марне пішла.

Удовиця у м’ясниці

Сина привела.

Вигодувала малого,

До школи дала.

А із школи його взявши,

Коня купила,

А коня йому купивши,

Сідельце сама

Самим шовком вишивала,

Златом окула,

Одягла його в червоний

В жупан дорогий.

Посадила на коника…

– Гляньте, вороги!

Подивітесь! – Та й повела

Коня вз[д]овж села.

Та й привела до обозу;

В ві[й]сько оддала…

А сама на прощу в Київ,

В черниці пішла.

[січень – квітень 1849, Раїм]

«Якби тобі довелося…»

– Якби тобі довелося

В нас попанувати,

То знав би ти, пане-брате,

Як їх називати,

Отих твоїх безталанних

Дівчаток накритих.

А то верзе біси зна що

Та й думає: – Ми-то!

Ми-то людям покажемо

Оцих безталанних

Та навчимо шануватись

Паничів поганих! —

Шкода й праці! Поки сéла,

Поки пани в селах,

Будуть собі тинятися

Покритки веселі

По шиночках з москалями,

І не турбуйсь, брате.

– Добре, – кажу. – А все-таки

Невеличку нате,

Оцю одну, останнюю.

Слухайте ж, панята.

Дівчата на луці гребли,

А парубки копиці клали,

Та, знай, на сонце позирали,

Та нісен[і]тницю верзли.

Звичайне, хлопці. А дівчата,

Мов ті сороки, цокотали

Та до криниці учащали

У яр погуляти.

Найкращая з всього селá

Давненько вже у яр пішла,

Узявши глечик; та й немає,

А лановий і не шукає,

Мов і не бачить. Не новий

Оцей лукавий лановий.

Стара собака, та ще й бита.

У балці стало щось кричать,

Побігли хлопці рятовать.

Аж там панич несамовитий,

Недоліток, таке творить,

Сердешну дівчину мордує.

Сердешна дівчина кричить.

Прибігли хлопці, не рятують,

Бояться пана. А один,

Щонаймолодший, озирнувшись,

Та вилами пана

І просадив, мов ту жабу.

Застогнав поганець

Та й опрігся. Порадились,

Дали в город знати;

Суд наїхав, подивились,

Попились завзято

Судовики. Закували

Хлопця молодого

Та в тюрму захвасували…

Та й більше нічого.

На версто[ві]м шляху в полі

Корчма під вербою

Стоїть собі в холодочку,

А попід корчмою

Сидять в путах арестанти.

Трохи одпочити

Позволено бідолагам

Та води напитись.

Сидять собі, розмовляють,

А дехто й куняє.

А з-за гори поїзжане

На шлях виїзжають,

Аж три тройки. І, звичайне,

Коло корчми стали —

Дати коням одпочити,

Та й дружки пристали

Співаючи. Отож стали,

Молодая встала,

Взяла кварту оковити

Та й почастувала

Сердешного невольника

І його сторожу.

Коли дивиться, погляне…

Боже! милий Боже!

Меж невольниками в путах

Той самий єдиний

Її местник безталанний —

Несе з України

Аж у Сибір ланцюг-пута…

А ти будеш тута

У розкоші і не будеш

Ні знати, ні чути

Його плачу вседневного…

Не почастувала

Свого местника святого

І не привітала,

Тілько глянула на його…

Та й більше нічого.

Попереду поїзжане

Рушили в дорогу.

А за ними й невольники

Побрязкали путом

Понад шляхом. І нікого

Не видно, не чути

Коло корчми, одна собі

Поки що осталась

З шинкаркою; кругом неї

Димом розстилалась

В полі курява.

І смерклось.

І вік не великий,

Не тілько день. На хуторі

Танці та музики —

Аж до півночі. Придане

Постіль пішли слати

У комору, а молода

Вийшла мовчки з хати.

Та й пропала. Скрізь шукали,

До світу шукали,

Та не найшли. Де ж поділась?

Де? Помандрувала

За невольником убогим

У Сибір… Та й годі.

[січень – квітень 1849, Раїм]

«Заросли шляхи тернами…»

Заросли шляхи тернами

На тую країну,

Мабуть, я її навіки,

Навіки покинув.

Мабуть, мені не вернутись

Ніколи додому?

Мабуть, мені доведеться

Читати самому

Оці думи? Боже милий!

Тяжко мені жити!

Маю серце широкеє —

Ні з ким поділити!

Не дав єси мені долі,

Молодої долі!

Не давав єси ніколи,

Ніколи! ніколи!

Не дав серця молодого

З тим серцем дівочим

Поєднати! – Минулися

Мої дні і ночі

Без радості, молодії!

Так собі минули

На чужині. Не найшлося

З ким серцем ділитись,

А тепер не маю навіть

З ким поговорити!

Тяжко мені, Боже милий,

Носити самому

Оці думи. І не ділить

Ні з ким, і нікóму

Не сказать святого слова,

І душу убогу

Не радовать, і не корить

Чоловіка злого.

І умерти!.. О Господи!

Дай мені хоч глянуть

На народ отой убитий,

На тую Украйну!

[січень – квітень 1849, Раїм]

«Зацвіла в долині…»

Зацвіла в долині

Червона калина,

Ніби засміялась

Дівчина-дитина.

Любо, любо стало,

Пташечка зраділа

І защебетала.

Почула дівчина

І в білій свитині

З біленької хати

Вийшла погуляти

У гай на долину.

І вийшов до неї

З зеленого гаю

Козак молоденький;

Цілує, вітає,

І йдуть по долині

І йдучи співають.

Як діточок двоє,

Під тую калину

Прийшли, посідали

І поціловались.

Якого ж ми раю

У Бога благаєм?

Рай у серце лізе,

А ми в церкву лізем,

Заплющивши очі, —

Такого не хочем.

Сказав би я правду,

Та що з неї буде?

Самому завадить,

А попам та людям

Однаково буде.

[січень – квітень 1849, Раїм]

«У нашім раї на землі…»

У нашім раї на землі

Нічого кращого немає,

Як тая мати молодая

З своїм дитяточком малим.

Буває, іноді дивлюся,

Дивуюсь дивом, і печаль

Охватить душу; стане жаль

Мені її, і зажурюся,

І перед нею помолюся,

Мов перед образом святим

Тієї Матері святої,

Що в мир наш Бога принесла…

Тепер їй любо, любо жити.

Вона серед ночí встає,

І стереже добро своє,

І дожидає того світу,

Щоб знов на його надивитись,

Наговоритись. – Це моє!

Моє! – І дивиться на його,

І молиться за його Богу,

І йде на улицю гулять

Гордіше самої цариці,

Щоб людям, бачте, показать

Своє добро. – А подивіться!

Моє найкраще над всіми!

І ненароком інший гляне.

Весела, рада, Боже мій!

Несе додому свого Йвана.

І їй здається, все село

Весь день дивилося на його,

Що тілько й дива там було,

А більше не було нічого.

Щасливая!..

Літа минають.

Потроху діти виростають,

І виросли, і розійшлись

На заробітки, в москалі.

І ти осталася, небого.

І не осталося нікого

З тобою дома. Наготи

Старої нічим одягти

І витопить зимою хату.

А ти не здужаєш і встати,

Щоб хоч огонь той розвести.

В холодній молишся оселі

За їх, за діточок.

А ти,

Великомученице! Села

Минаєш, плачучи, вночі.

І полем-степом ідучи,

Свого ти сина закриваєш.

Бо й пташка іноді пізнає

І защебече: – Он байстря

Несе покритка на базар.

Безталанная! Де ділась

Краса твоя тая,

Що всі люде дивувались?

Пропала, немає!

Все забрала дитиночка

І вигнала з хати,

І вийшла ти за царину,

З хреста ніби знята.

Старці тебе цураються,

Мов тії прокази.

А воно таке маленьке,

Воно ще й не лазить.

І коли-то воно буде

Гратись і промовить

Слово мамо. Великеє,

Найкращеє слово!

Ти зрадієш; і розкажеш

Дитині правдиво

Про панича лукавого

І будеш щаслива.

Та недовго. Бо не дійде

До зросту дитина,

Піде собі сліпця водить,

А тебе покине

Калікою на розпутті,

Щоб собак дражнила,

Та ще й вилає. За те, бач,

Що на світ родила.

І за те ще, що так тяжко

Дитину любила.

І любитимеш, небого,

Поки не загинеш

Межи псами, на морозі,

Де-небудь під тином.

[січень – квітень 1849, Раїм]

«На Великдень, на соломі…»

На Великдень, на соломі

Против сонця діти

Грались собі крашанками

Та й стали хвалитись

Обновами. Тому к святкам

З лиштвою пошили

Сорочечку. А тій стьожку,

Тій стрічку купили.

Кому шапочку смушеву,

Чобітки шкапові,

Кому свитку. Одна тілько

Сидить без обнови

Сиріточка, рученята

Сховавши в рукава.

– Мені мати куповала.

– Мені батько справив.

– А мені хрещена мати

Лиштву вишивала.

– А я в попа обідала, —

Сирітка сказала.

[січень – квітень 1849, Раїм]

«Було, роблю що, чи гуляю…»

Було, роблю що, чи гуляю,

Чи Богу молюся,

Усе думаю про його

І чогось боюся.

Дурна була, молодая, —

Я все виглядала,

Чи не шле за рушниками…

І не сподівалась,

Що він мене, дурну, дурить.

А серце боліло,

Ніби знало, що так буде,

Сказати не вміло.

А якби було сказало,

То я б не любила,

Може, була б до криниці

У гай не ходила,

А то вранці і ввечері

Ходила, гуляла…

Доходилась, осталася,

Навіки осталась

Дівувати. Тяжко мені

У матері в хаті

Старітися. А своєї

Вже хати не мати!

А ще й досі, чи роблю що,

Чи то так гуляю,

Усе думаю про його,

І сама не знаю,

Чого думаю! Чого я

У той гай ходила?

І за що його так довго,

Так тяжко любила!

[січень – квітень 1849, Раїм]

«Буває, іноді старий…»

Буває, іноді старий

Не знає сам, чого зрадіє,

Неначе стане молодий,

І заспіває… як уміє.

І стане ясно перед ним

Надія ангелом святим,

І зóря, молодость його,

Витає весело над ним.

Що ж се зробилося з старим,

Чого зрадів оце? Того,

Що, бачите, старий подумав

Добро якесь комусь зробить.

А що ж, як зробить? Добре жить

Тому, чия душа і дума

Добро навчилася любить!

Не раз такому любо стане,

Не раз барвінком зацвіте.

Отак, буває, в темну яму

Святее сонечко загляне,

І в темній ямі, як на те,

Зелена травка поросте.

[січень – квітень 1849, Раїм]

«Хіба самóму написать…»

Хіба самóму написать

Таки посланіє до себе

Та все дочи´ста розказать,

Усе, що треба, що й не треба.

А то не діждешся його,

Того писанія святого,

Святої правди, ні од кóго,

Та й ждать не маю од когó,

Бо вже б, здавалося, пора:

Либонь, уже десяте літо,

Як людям дав я «Кобзаря»,

А їм неначе рот зашито,

Ніхто й не гавкне, не лайне,

Неначе й не було мене.

Не похвали собі, громадо! —

Без неї, може, обійдусь, —

А ради жду собі, поради!

Та, мабуть, в яму перейду

Із москалів, а не діждусь!

Мені було аж серце мліло,

Мій Боже милий! як хотілось,

Щоб хто-небýдь мені сказав

Хоч слово мудре; щоб я знав,

Для кого я пишу? для чого?

За що я Вкраїну люблю?

Чи варт вона огня святого?..

Бо хоч зостаріюсь затóго,

А ще не знаю, що роблю.

Пишу собі, щоб не міняти

Часа святого так на так,

Та іноді старий козак

Верзеться грішному, усатий,

З своєю волею мені

На чорнім вороні-коні!

А більш нічого я не знаю,

Хоч я за це і пропадаю

Тепер в далекій стороні.

Чи доля так оце зробила?

Чи мати Богу не молилась,

Як понесла мене? Що я —

Неначе лютая змія

Розтоптана в степу здихає,

Захода сонця дожидає.

Отак-то я тепер терплю

Та смерть із степу виглядаю,

А зáщо, єй-богу, не знаю!

А все-таки її люблю,

Мою Україну широку,

Хоч я по їй і одинокий

(Бо, бачте, пари не найшов)

Аж до погибелі дійшов.

Нічого, друже, не журися!

В дулéвину себе закуй,

Гарненько Богу помолися,

А на громаду хоч наплюй!

Вона – капуста головата.

А втім, як знаєш, пане-брате,

Не дурень, сам собі міркуй.

[січень – квітень 1849, Раїм]

«Дурні та гордії ми люди…»

Дурні та гордії ми люди

На всіх шляхах, по всій усюді,

А хвалимось, що ось-то ми

І над землею, і водою,

І од палат та до тюрми

Усе царі, а над собою

Аж деспоти – такі царі,

І на престолі, і в неволі.

І все-то те по добрій волі,

По волі розуму горить,

Як той маяк у син[ім] морі

Чи те… в житейськім. Само так

У нас у костяній коморі

Горить розумний той маяк,

А ми оливи наливаєм

Та байдуже собі співаєм —

Чи то в годину, чи в напасть.

Орли, орли ви сизокрилі,

Поки вам лихо не приснилось,

Хоч невеличке, хоч на час!

А там – під лавою в шиночку

Сховаєтесь у холодочку.

Огонь небесний той погас,

І в тую костяну комору

Полізли свині ізнадвору,

Мов у калюжу, та й сопýть.

І добре роблять, що кують

На руки добрії кайдани

Та чарки в руки не дають

Або ножа, а то б зарані

Гарненько з лиха б напились,

А потім з жалю заридали

Та батька, матір прокляли

І тих, що до хреста держали.

А потім ніж – і потекла.

Свиняча кров, як та смола,

З печінок ваших поросячих.

А потім…

[січень – квітень 1849, Раїм]

«І золотої, й дорогої…»

І золотої, й дорогої

Мені, щоб знали ви, не жаль

Моєї долі молодої;

А іноді така печаль

Оступить душу, аж заплачу.

А ще до того, як побачу

Малого хлопчика в селі.

Мов одірвалось од гіллі,

Одно-однісіньке під тином

Сидить собі в старій ряднині.

Мені здається, що се я,

Що це ж та моло[до]сть моя.

Мені здається, що ніколи

Воно не бачитиме волі,

Святої воленьки. Що так

Даремне, марне пролетять

Його найкращії літа,

Що він не знатиме, де дітись

На сім широкім вольнім світі,

І піде в найми, і колись,

Щоб він не плакав, не журивсь,

Щоб він де-небудь прихиливсь,

То оддадуть у москалі.

[січень – квітень 1849, Раїм]

«Ми вкупочці колись росли…»

…………..

Ми вкупочці колись росли,

Маленькими собі любились,

А матерí на нас дивились

Та говорили, що колись

Одружимо їх. Не вгадали.

Старі зараннє повмирали,

А ми малими розійшлись

Та вже й не сходились ніколе.

Мене по волі і неволі

Носило всюди. Принесло

На старість ледве і додому.

Веселеє колись село

Чомусь тепер мені, старому,

Здавалось темним і німим.

Таким, як я тепер, старим.

І бачиться, в селі убогім,

Мені так бачиться, нічого

Не виросло і не згнило,

Таке собі, як і було.

І яр, і поле, і тополі,

І над криницею верба.

Нагнулася, як та журба

Далеко в самотній неволі.

Ставок, гребелька, і вітряк

З-за гаю крилами махає.

І дуб зелений, мов козак

Із гаю вийшов та й гуляє

Попід горою. По горі

Садочок темний, а в садочку

Лежать собі у холодочку,

Мов у Раю, мої старі.

Хрести дубові посхилялись,

Слова дощем позамивались…

І не дощем, і не слова

Гладесенько Сатурн стирає…

Нехай з святими спочивають

Мої старії… – Чи жива

Ота Оксаночка? – питаю

У брата тихо я. – Якá?

– Ота маленька, кучерява,

Що з нами гралася колись.

Чого ж ти, брате, зажуривсь?

– Я не журюсь. Помандрувала

Ота Оксаночка в поход

За москалями та й пропала,

Вернулась, правда, через год,

Та що з того. З байстрям вернулась,

Острижена. Було, вночі

Сидить під тином, мов зозуля,

Та кукає, або кричить,

Або тихесенько співає

Та ніби коси розплітає.

А потім знов кудись пішла,

Ніхто не знає, де. поділась,

Занапастилась, одуріла.

А що за дівчина була,

Так-так що краля! І не вбога,

Та талану Господь не дав… —

А може, й дав, та хтось украв,

І одурив святого Бога.

[січень – квітень 1849, Раїм]

«Готово! Парус розпустили…»

Готово! Парус розпустили,

Посунули по синій хвилі

Помеж кугою в С[ир]д[ар’ю]

Байдару та баркас чималий.

Прощай, убогий Косарале.

Нудьгу заклятую мою

Ти розважав-таки два літа.

Спасибі, друже; похвались,

Що люде і тебе знайшли

І знали, що з тебе зробити,

Прощай же, друже! Ні хвали,

Ані ганьби я не сплітаю

Твоїй пустині; в іншім кр[аю],

Не знаю, може й нагадаю

Нудьгу колишнюю колись!

[кінець вересня 1849, на шляху з Косарала до Раїма]

«Ми в осени таки похожі…»

Ми в осени таки похожі

Хоч капельку на образ Божий,

Звичайне, що не всі, а так,

Хоч деякі.

Крутий байрак,

Неначе циган чорний, голий,

В діброві вбитий або спить.

А по долині, по роздоллі

Із степу перекотиполе

Рудим ягняточком біжить

До річечки собі напитись.

А річечка його взяла

Та в Дніпр широкий понесла,

А Дніпр у море, на край світа

Билину море покотило

Та й кинуло на чужині.

І жаль тобі її стане,

Малої билини.

Підеш собі, зажурившись,

Гаєм по долині;

Гай шепоче, гнуться лози

В яру при дорозі,

Думи душу осідають,

І капають сльози.

І хочеться сповідатись,

Серце розповити,

І хочеться… Боже милий!

Як хочеться жити,

І любити Твою правду,

І весь світ обняти!

Благо тобі, друже-брате,

Як є в тебе хата.

Благо тобі, як у хаті

Є з ким розмовляти.

Хоч дитина немовляща,

І воно вгадає

Твої думи веселії…

Сам Бог розмовляє

Непорочними устами.

А тобі, мій одинокий,

Мій друже єдиний,

Горе тобі на чужині

Та на самотині.

Хто з тобою заговорить,

Привітає, гляне?..

Кругом тебе простяглася

Трупом бездиханним

Помарнілая пустиня,

Кинутая Богом.

[вересень – початок жовтня 1849, Раїм]

1850

«Лічу в неволі дні і ночі…»

Лічу в неволі дні і ночі

І лік забуваю.

О Господи, як то тяжко

Тії дні минають.

А літа пливуть меж ними,

Пливуть собі стиха,

Забирають за собою

І добро і лихо!

Забирають, не вертають

Ніколе нічóго!

І не благай, бо пропаде

Молитва за Богом.

І четвертий рік минає

Тихенько, поволі,

І четверту начинаю

Книжечку в неволі

Мережати, – змережаю

Кров’ю та сльозами

Моє горе на чужині,

Бо горе словами

Не розкажеться нікому

Ніколе, ніколе,

Нігде нá світі! Нема слов

В далекій неволі!

Немає слов, немає сльоз,

Немає нічого.

Нема навіть кругом тебе

Великого Бога!

Нема на що подивитись,

З ким поговорити.

Жить не хочеться на світі,

А сам мусиш жити.

Мушу, мушу, а для чого?

Щоб не губить душу?

Не варт вона того жалю…

Ось для чого мушу

Жить на світі, волочити

В неволі кайдани!

Може, ще я подивлюся

На мою Украйну…

Може, ще я поділюся

Словами-сльозами

З дібровами зеленими!

З темними лугами!

Бо немає в мене роду

На всій Україні,

Та все-таки не ті люде,

Що на цій чужині!

Гуляв би я пона[д] Дніпром

По веселих селах

Та співав би свої думи,

Тихі, невеселі.

Дай дожити, подивитись,

О Боже мій милий!

На лани´ тії зелені

І тії могили!

А не даси, то донеси

На мою країну

Мої сльози; бо я, Боже!

Я за неї гину!

Може, мені на чужині

Лежать легше буде,

Як іноді в Україні

Згадувати будуть!

Донеси ж, мій Боже милий!

Або хоч надію

Пошли в душу… бо нічого,

Нічого не вдію

Убогою головою,

Бо серце холоне,

Як подумаю, що, може,

Мене похоронять

На чужині, – і ці думи

Зо мною сховають!..

І мене на Україні

Ніхто не згадає!

А може, тихо за літами

Мої мережані сльозами

І долетять коли-небýдь

На Україну… і падуть,

Неначе роси над землею,

На щире серце молодеє

Сльозами тихо упадуть!

І покиває головою,

І буде плакати зо мною,

І, може, господи, мене

В своїй молитві пом’яне!

Нехай як буде, так і буде.

Чи то плисти, чи то брести.

Хоч доведеться розп’ястись!

А я таки мережать буду

Тихенько білії листи.

[січень – квітень 1850, Оренбург]

«Ми заспівали, розійшлись…»

Ми заспівали, розійшлись,

Без сльоз і без розмови,

Чи зійдемося ж знову?

Чи заспіваємо коли?

А може, й те… Та де? Якими?

І заспіваємо яку?

Не тут і, певне, не такими!

І заспіваєм не таку!

І тут невесело співали,

Бо й тут невесело було,

Та все-таки якось жилось,

Прина[й]мні вкупі сумували,

Згадавши той веселий край,

І Дніпр той дужий, крутогорий,

І молодеє теє горе!

І молодий той грішний рай!

[січень – квітень 1850, Оренбург]

«Не молилася за мене…»

Не молилася за мене,

Поклони не клала

Моя мати; а так собі

Мене повивала,

Співаючи: – Нехай росте

Та здорове буде! —

І виріс я, хвалить Бога,

Та не виліз в люде.

Лучше було б не родити

Або утопити,

Як мав би я у неволі

Господа гнівити.

А я так мало, небагато

Благав у Бога. Тілько хату,

Одну хатиночку в гаю,

Та дві тополі коло неї,

Та безталанную мою,

Мою Оксаночку; щоб з нею

Удвох дивитися з гори

На Дніпр широкий, на яри,

Та на лани золотополі,

Та на високії могили;

Дивитись, думати, гадать:

Коли-то їх понасипали?

Кого там люде поховали?

І вдвох тихенько заспівать

Ту думу сумную, днедавну,

Про лицаря того гетьмана,

Що на огні ляхи спекли.

А потім би з гори зійшли;

Понад Дніпром у темнім гаї

Гуляли б, поки не смеркає,

Поки мир Божий не засне,

Поки з вечернею зорьою

Не зійде місяць над горою,

Туман на лан не прожене.

Ми б подивились, помолились

І, розмовляючи, пішли б

Вечеряти в свою хатину.

Даєш ти, Господи єдиний,

Сади панам в Твоїм Раю,

Даєш високії палати.

Пани ж неситії, пузаті,

На Рай Твій, Господи, плюють

І нам дивитись не дають

З убогої малої хати.

Я тілько хаточку в тім раї

Благав, і досі ще благаю,

Щоб хоч умерти на Дніпрі,

Хоч на малесенькій горі.

[січень – квітень 1850, Оренбург]

Петрусь

(Поема)

Були на хуторі пани,

І пан і пані не ба[га]ті.

І дочечка у їх росла,

Уже чимала піднялась;

І генерал її посватав,

Бо страх хорошая була,

А генерал був страх багатий.

От і талан Господь послав

На вбогий хутір, ублагали

Царя Небесного! Взяли

її гарненько одягли

Та у неділю й повінчали,

І генеральшею назвали.

І цугом в Київ повезли.

Було на хуторі погане

Мале байстря, свиней пасло,

Петрусем звалось; на придане

Воно за панною пішло

У генеральськеє село

Свиней же пасти, безталанне.

За балом бал у генерала,

За генеральшею чимала

Орда панів і паничів;

І генеральша уночі

Тихенько плакать собі стала.

«Занапастила мене мати,

Зов’яне марне у палатах

Краса і молодость моя».

«Ти, душко, плачеш?» – «Хто се, я?

Ні, я не плачу…» – «Знаєш, Маню,

У городі тепер армяни,

Купи собі, мамуню, шаль».

«Мені не треба тії шалі».

«Не завдавай же серцю жалю!

Купи, голубко! Не печаль

Мого ти серця! А весною

В Париж поїдемо з тобою

Або поїдемо в село,

Як схочеш, серце».

Тихо, тихо

Зима минала, кралось лихо

Та в самім серці й уляглось

У генеральші молодої.

Поїхали в село весною,

В селі банкети загули,

А генеральша плаче, плаче,

А генерал того не бачить,

А всі вже бачили в селі.

З нудьги із двору погуляти

Якось, задумавшись, пішла,

Та аж за царину зайшла,

Та й бачить, що пасе ягнята

Мале хлоп’яточко в стерні.

«О горе, горенько мені!

Що я робитиму на світі?..

Се ти, Петрусю?» – «А[в]жеж я».

«Ходім до мене, будем жити,

Як там на хуторі колись

Жили, жили». – Та й похилилась,

Очей не зводячи, дивилась

На Петруся´. Одним одна

І виростала, й дівувала.

І за старого генерала

Занапастили, продали!

І вкупі гроші пропили…

І тяжко, тяжко заридала.

«Ходімо, серце, погулять!

Ходім, Петрусю, в сад, в палати».

«А хто ж тут буде доглядать,

Хто попасе мої ягнята?»

«Нехай хто хоче!» – Й повела

Його в палати. А в палатах

Причепурила, одягла,

А потім в школу оддала.

І любо їй. Нехай радіє,

Поки надія серце гріє,

Поки росте з того зерна

Або кукіль, або пшениця.

Бо ми не знаєм, що твориться

У Його там. А Він хоч зна,

Та нам не скаже. Якби знала

Матуся горенько твоє,

Чи оддала б за генерала

Дитя єдинеє своє?

Не оддала б… А втім, не знаю…

Бо всякі матері бувають.

Минають дні собі поволі,

Петрусь до школи та із школи

З книжками ходить та росте.

Сама аж ніби мо[ло]діє,

І генерал собі радіє,

Що діло, бачите, святе

Удвох-таки вони зробили.

Петра на волю одпустили,

Зимою в Київ одвезли,

І там у школу оддали,

І там чимало поповчили.

Вернувся з Києва Петрусь

Уже Петром і паничем,

І кучері аж по плече,

І висипався чорний ус,

І ще… Та се ще не втече,

Розкажем іноді колись

Про те, що снилося Петрові.

А генеральші чорнобровій

Що тепер снилося? То ми

Оце й розкажемо.

Перед іконою Пречистої

Горить лампада уночі.

Поклони тяжкії б’ючи,

Ридала, билася… нечистую

Огненную сльозу лила.

Вона благала Пресвятую,

Щоб та її… що[б] та спасла,

Щоб одуріть їй не дала

Пренепорочная! І всує.

Молитва їй не помогла.

Вона, сердешна, одуріла,

Вона, небога, полюбила

Свого Петруся. Тяжко їй!

Душі негрішній, молодій!

Та що ж робить? Не стало сили,

Сердега разом одуріла.

Та й як його одній святії

Прожити літа молодії?

Вони ж не вернуться! Як хоч,

А лихо, кажуть, перескоч,

А то задавить. Генеральша

Не перескочила, бо їй

Хотілось жити, молодій!

Хотілося б… Густенька каша,

Та каша, бачте, та не наша,

А наш несолений куліш —

Як знаєш, так його і їж.

«Петрусю! Друже мій єдиний!

Моє ти серце! мій ти сину!..

Рятуй мене, рятуй! рятуй!

О Матер Божая! розкуй

Мою ти душу!» – І ридала,

І батька, й матір проклинала,

І все на світі. А Петрусь,

Її єдиная дитина,

Гуляв собі пренеповинний

В саду та арію якусь

Мугикав стиха. Більш нічого

Петрусь не бачив. А небога

Сама не знає, що робить.

І що їй діяти з собою?

Або сховатись під водою,

Або, принамені, розбить

О стіну голову…

«Поїду в Київ, помолюся.

Молитва, може, прожене

Диявола… О! мій Петрусю!

Молитва не спасе мене,

Я у Дніпрові утоплюся!»

Моліте Господа, дівчата,

Моліте Господа, щоб мати

І вас отак не завдала

За генерала, за палати

І вас отак не продала.

Любітесь, діточки, весною.

На світі є кого любить

І без користі. Молодою,

Пренепорочною, святою

В малій хатині буде жить

Любов та чистая. І буде

Святий покой ваш стерегти

І в домовині. Що ж то буде

З превосходительною? Що ти

Тепер робитимеш з собою,

З своєю Божою красою?

Хто стерегтиме твій покой,

Украдений твоїм Петрусем?

Хіба архістратиг? Та й той

Не встереже тепер. Боюся,

І вимовить боюсь тепер

Твоє грядущее…

У Київ їздила, молилась,

Аж у Почаєві була.

Чудовная не помогла,

Не помогла святая сила.

А ти аж плакала, молилась —

Та й занехаяла. Везла

Назад гадюку в серці люту

Та трошки в пляшечці отрути.

Не їла три дні й не пила,

Вернувшись з прощі. І три ночі

Не спала; впали карі очі,

Засохли губи; і вночі

Щось, ходя, шепче, сміючись.

Аж тиждень так собі нудила,

А потім трути розвела

І генерала напоїла

Та й спать, упоравшись, лягла.

«Тепер старóго поховаю,

А молодого привітаю

Та й буду жить собі та жить,

Петруся-серденько любить», —

Подумала чи то сказала.

Хотіла спать, але не спала.

І ждала світу, і дожить

До світу Божого боялась.

І задзвонили вранці-рано

По генераловій душі;

Заговорили щось погане,

До генерала ідучи

Прощатись, люде. Аж гуде,

З усіх усюд народу йде,

Та щось шепочуть про отруту

І судових неначе ждуть,

І разом стихли на минуту.

Приїхали; ножі беруть,

І генерала розчиняють,

І яд находять в животі.

Громада глухо присягає.

Заприсягла. Питає суд:

«Тепер скажіте, християни,

Хто отруїв його?» Гудуть,

Мов стиха дзвони: «Пані! Пані!» —

Громада зично загула.

Тойді на ґанок виходжає

І до громади промовляє

Петрусь. І каже: «Я зробив,

Я генерала отруїв,

А ви не знаєте нічого!» —

Взяли Петруся молодого

Та в город в путах одвезли.

Його недовго мордували

В тюрмі, в суді, а в добрий час

В кайдани добре закували,

Переголили про запас;

Перехрестивсь, отак убраний,

І поволік Петрусь кайдани

Аж у Сибір…

[січень – 23 квітня 1850, Оренбург]

«Мені здається, я не знаю…»

Мені здається, я не знаю,

А люде справді не вмирають,

А перелізе ще живе

В свиню абощо, та й живе,

Купається собі в калюжі,

Мов перш купалося в гріхах.

І справді так. Мені байдуже

За простих сірих сіромах,

Вони і Господом забуті!

Так що ж мені тут гріти-дути!

А де оті??. Невже в сажах

Годує хам собі на сало?

А може й так? Добра чимало

Вони творили на землі,

Ріками сльози розлили,

А кров морями. Люде знають,

Кого годують, доглядають.

І що ж ви скажете: за славу

Лили вони моря кроваві

Або за себе? Ні, за нас!

За нас, сердешних, мир палили!

Поки їх в саж не засадили.

Якби не те, то, певне, б пас

Свинар в толоці. Кляті! кляті!

Де ж слава ваша?? На словах!

Де ваше золото, палати?

Де власть великая? В склепах,

В склепах, поваплених ката[ми],

Такими ж самими, як ви,

Жили ви лютими звірми,

А в свині перейшли!..

Де ж ти?

Великомучениче святий?

Пророче Божий? Ти меж нами,

Ти, Присносущий, всюди з нами

Витаєш ангелом святим.

Ти, любий друже, заговориш

Тихенько-тихо… про любов

Про безталанную, про горе;

Або про Бога та про море,

Або про марне литу кров

З людей великими катами,

Заплачеш тяжко перед нами,

І ми заплачемо… Жива

Душа поетова святая,

Жива в святих своїх речах,

І ми, читая, оживаєм

І чуєм Бога в небесах.

Спасибі, друже мій убогий!

Ти, знаю, лепту розділив

Свою єдину… Перед Богом

Багато, брате, заробив!

Ти переслав мені в неволю

Поета нашого… На волю

Мені ти двері одчинив!

Спасибі, друже! Прочитаю

Собі хоть мало… оживу…

Надію в серці привітаю,

Тихенько-тихо заспіваю

І Бога Богом назову.

[січень – квітень 1850, Оренбург]

«Якби ви знали, паничі…»

Якби ви знали, паничі,

Де люди плачуть живучи,

То ви б елегій не творили,

Та марне Бога б не хвалили,

На наші сльози сміючись.

За що, не знаю, називають

Хатину в гаї тихим раєм.

Я в хаті мучився колись,

Мої там сльози пролились,

Найперші сльози; я не знаю,

Чи єсть у Бога люте зло!

Що б у тій хаті не жило?

А хату раєм називають!

Не називаю її раєм,

Тії хатиночки у гаї

Над чистим ставом край села.

Мене там мати повила

І, повиваючи, співала,

Свою нудьгу переливала

В свою дитину… В тім гаю´,

У тій хатині, у раю´,

Я бачив пекло…Там неволя,

Робота тяжкая, ніколи

І помолитись не дають.

Там матір добрую мою,

Ще молодую, у могилу

Нужда та праця положила.

Там батько, плачучи з дітьми

(А ми малі були і голі),

Не витерпів лихої долі,

Умер на панщині!.. А ми

Розлізлися межи людьми,

Мов мишенята. Я до школи —

Носити воду школярам.

Брати на панщину ходили,

Поки лоби їм поголили!

А сестри! сестри! Горе вам,

Мої голубки молодії,

Для кого в світі живете?

Ви в наймах виросли чужії,

У наймах коси побіліють,

У наймах, сестри, й умрете!

Мені аж страшно, як згадаю

Оту хатину край села!

Такії, Боже наш, діла

Ми творимо у нашім раї

На праведній Твоїй землі!

Ми в раї пекло розвели,

А в Тебе другого благаєм,

З братами тихо живемо,

Лани братами оремо

І їх сльозами поливаєм.

А може й те ще… Ні, не знаю,

А так здається… Сам єси…

(Бо без Твоєї, Боже, волі

Ми б не нудились в раї голі.)

А може й Сам на небеси

Сміє[ш]ся, батечку, над нами

Та, може, радишся з панами,

Як править ми´ром! Бо дивись:

Он гай зелений похиливсь,

А он з-за гаю виглядає

Ставок, неначе полотно,

А верби геть понад ставом

Тихесенько собі купають

Зелені віти… Правда, рай?

А подивися та спитай!

Що там твориться, у тім раї!

Звичайне, радость та хвала!

Тобі, єдиному, святому

За дивнії Твої діла!

Отим-бо й ба! Хвали нікому,

А кров, та сльози, та хула,

Хула всьому! Ні, ні, нічого

Нема святого на землі…

Мені здається, що й самого

Тебе вже люди прокляли!

[січень – квітень 1850, Оренбург)

«Буває, в неволі іноді згадаю…»

Буває, в неволі іноді згадаю

Своє стародавнє, шукаю, шукаю,

Щоб чим похвалитись, що й я таки жив,

Що й я таки Бога колись-то хвалив!

Шукаю, шукаю…. Господи б, хотілось

Згадать хоть що-нéбудь! Та оце й наткну[в]сь

На таке погане, що так і заснув,

Богу не молившись!.. От мені приснилось…

Свинею заснувши, звичайне, такий

І сон приверзеться… Ніби край могили

Пасу я ягнята, а я ще мали´й;

Дивлюся, могила ніби розвернулась,

А з неї виходить неначе козак,

Уже й сивоусий собі неборак,

Та і йде до мене… Я собі звернулось,

Щеня мов під тином, – звичайне, мале,

То й перелякалось. От мене бере

Неначе на руки та несе в могилу,

А чорна могила ще гірше розкрилась.

Дивлюся, в могилі усе козаки:

Який безголовий, який без руки,

А хто по коліна неначе одтятий, —

Лежать собі хлопці, мов у теплій хаті.

– Дивися, дитино, оце козаки

(Ніби мені каже), – на всій Україні

Високі могили. Дивися, дитино,

Усі ті могили, усі отакі.

Начинені нашим благородним трупом,

Начинені туго. Оце воля спить!

Лягла вона славно, лягла вона вкупі

З нами, козаками! Бачиш, як лежить —

Неначе сповита!.. Тут пана немає,

Усі ми однако на волі жили!

Уси ми однако за волю лягли,

Усі ми і встанем, та Бог його знає,

Коли-то те буде. Дивися ж, дитино!

Та добре дивися – а я розкажу,

За що Україна наша стала гинуть,

За що й я меж ними в могилі лежу.

Ти ж людям розкажеш, як виростеш, сину.

Слухай же, дитино. – А потім ягнята

Приснились у житі, лановий біжить

Та б’є мене добре, і ніби, проклятий,

Свитину здирає. І досі болить,

Як сон той згадаю. А як нагадаю

Козака в могилі, то й досі не знаю,

Чи то було справді, чи то було так,

Мара яка-небудь. Мені той козак

Розказував ось що…

– Не знаю, як тепер ляхи живуть

З своїми вольними братами.

А ми браталися з ляхами!

Аж поки третій Сигизмонд

З проклятими його ксьондзами

Не роз’єднали нас… Отак

Те лихо діялося з нами!

Во ім’я Господа Христа

І Матері Його святої!

Ляхи прийшли на нас войною!

Святиє Божії міста!

Ксьондзи скажені осквернили!

Земля козача зайнялась

І кров’ю, сину, полилась.

І за могилою могила,

Неначе гори, поросли

На нашій, синочку, землі!

Я жив на хуторі, з [нрзб]

Я стар був, немощен. Послав

З табун я коней до обозу,

Гармату, гаківниць два вози,

Пшона, пшениці, що придбав,

Я всю мізерію оддав

Моїй Україні-небозі…

І трьох синів своїх. – Нехай, —

Я думав, грішний перед Богом, —

Нехай хоть часточка убога

За мене піде, за наш край.

За церков Божію, за люде,

А я молитись в хаті буду.

Бо вже нездужав, сину, встать,

Руки на ворога піднять!

Зо мною, слухай же, остались

Данило, чура мій, та я,

Та Пріся, дочечка моя!

Воно ще тілько вир[ос]тало,

Ще тілько-тілько наливалось,

Мов та черешенька!.. За гріх,

За тяжкий, мабуть, гріх великий

Не дав мені святий владика

Очей нарадувать старих

Моїм дитятком!..

Не ходили

Ксьондзи по селах, а возили

На людях їх з села в село,

Такеє-то у нас було!

Якось їх, клятих, і до мене

Вночі на хутір занесло.

А з ними челядь їх скажена

Та ще драгуни… Дай мені

Хоч коли-нéбудь, Боже милий!

На світ Твій виглянуть з могили —

Спряжу всю шляхту на огні!

Вони, вони – не бійся, сину! —

Вони, ксьондзи, мою дитину

З собою в хату завели,

Замкнулись п’янії, я бачив.

А челядь п’яна полягла

У клуні на соломі спать,

Драгуни теж. А ми з Данилом

Соломи в сіни наносили,

А клуню просто запалили…

Не встануть, прокляті, оп’ять

Дітей козачих мордувать,

Усі до одного згоріли!

І Пріся бідная моя

Згоріла з клятими! А я…

На пожарищі хрест з Данилом

Поставили та помолились,

Заплакали… Та й потягли,

На коней сівши, до обозу,

Синів всіх трьох моїх найшли

Та в добрий час і полягли

Отут укупі!..

………….

А як ми бились, умирали,

За що ми голови складали —

В оці могили? Будеш жить,

То, може, й знатимеш, небоже,

Бо слава здорово кричить

За наші голови… А може,

І про могили, і про нас

З старцями божими по селах

Правдива дума невесела

Меж людьми ходить…

[січень – квітень 1850, Оренбург]

«І станом гнучим, і красою…»

І станом гнучим, і красою

Пренепорочно-молодою

Старії очі веселю.

Дивлюся іноді, дивлюсь,

І чудно, мов перед святою,

Перед тобою помолюсь.

І жаль мені, старому, стане

Твоєї Божої краси.

Де з нею дінешся єси?

Хто коло тебе в світі стане

Святим хранителем твоїм?

І хто заступить? Хто укриє

Од зла людського в час лихий?

Хто серце чистеє нагріє

Огнем любові, хто такий?

Ти сирота, нема нікого,

Опріче праведного Бога.

Молися ж, серце, помолюсь

І я з тобою. Щось пророче

Мені вже зазирає в очі,

І я вже Богу не молюсь,

Уже й на тебе не дивлюсь.

Мені приснилось: ти вже мати.

Не в аксамиті, не в палатах

Твоє голоднее дитя…

І в’янеш ти, а дні летять,

Несуть все добре за собою,

Уже й надію понесли,

А ти осталась на землі

Одна-однісінька; з тобою

Єдинеє добро було —

Твоє дитя, поки росло,

В колодочки поки вбивалось.

Оперилось, і ти осталась

Стара і немощна. Людей,

Людей неприязних благаєш

І Христа ради простягаєш

Коло зачинених дверей

Старії руки.

Отак я іноді тобою,

Тобою, серце, молодою,

Старії очі веселю.

Дивлюся іноді, дивлюсь

На стан твій гнучий, і за тебе

Тихенько Богу помолюсь.

Молися й ти, з святого неба

На тебе, серце, не зійшла

Твоя і доля, і недоля.

[січень – квітень 1850, Оренбург]

«Огні горять, музи´ка грає…»

Огні горять, музи´ка грає,

Музи´ка плаче, завиває;

Алмазом добрим, дорогим

Сіяють очі молодії;

Витає радість і надія

В очах веселих, любо їм,

Очам негрішним, молодим.

І всі регочуться, сміються,

І всі танцюють. Тілько я,

Неначе зляканий, дивлюся

І нишком плачу, плачу я.

Чого ж я плачу? Мабуть, шкода,

Що без пригоди, мов негода,

Минула молодость моя.

[січень – квітень 1850, Оренбург]

«Чи то недоля та неволя…»

Чи то недоля та неволя,

Чи то літá ті, летячи,

Розбили душу? Чи ніколе

Й не жив я з нею, живучи

З людьми в паскуді, опаскудив

І душу чистую?.. А люде!

(Звичайне, люде, сміючись)

Зовуть її і молодою,

І непорочною, святою,

І ще якоюсь… Вороги!!

І люті! люті! ви ж украли,

В багно погане заховали

Алмаз мій чистий, дорогий,

Мою колись святую душу!

Та й смієтесь. Нехристияне!

Чи не меж вами ж я, погані,

Так опоганивсь, що й не знать,

Чи й був я чистим коли-нéбудь.

Бо ви мене з святого неба

Взяли меж себе – і писать

Погані вíрші научили.

Ви тяжкий камень положили

Посеред шляху… і розбили

О йóго… Бога боячись!

Моє малеє, та убоге,

Та серце праведне колись!

Тепер іду я без дороги,

Без шляху битого… а ви!

Дивуєтесь, що спотикаюсь,

Що вас і долю проклинаю,

І плачу тяжко, і як ви…

Душі убогої цураюсь,

Своєї грішної душі!

[січень – квітень 1850, Оренбург]

«На батька бісового я трачу…»

На батька бісового я трачу

І дні, і пера, і папір!

А іноді то ще й заплачу,

Таки аж надто. Не на мир

І на діла його дивившись,

А так, мов іноді, упившись,

Дідусь сивесенький рида, —

Того, бачте, що сирота.

[січень – квітень 1850, Оренбург]

«І досі сниться: під горою…»

І досі сниться: під горою,

Меж вербами та над водою,

Біленька хаточка. Сидить

Неначе й досі сивий дід

Коло хатиночки і бавить

Хорошее та кучеряве

Своє маленькеє внуча.

І досі сниться, вийшла з хати

Веселая, сміючись, мати,

Цілує діда і дитя,

Аж тричі в[е]село цілує,

Прийма на руки, і годує,

І спать несе. А дід сидить,

І усміхається, і стиха

Промовить нишком: – Де ж те лихо?

Печалі тії, вороги?

І нищечком старий читає,

Перехрестившись, Отче наш.

Крізь верби сонечко сіяє

І тихо гасне. День погас,

І все почило. Сивий в хату

Й собі пішов опочивати.

[січень – квітень 1850, Оренбург]

Москалева криниця

(Поема)

Я. Кухаренкові

На пам’ять 7 маія 1857 року

Не на Вкраїні, а далеко,

Аж за Уралом, за Елеком,

Старий недобиток варнак

Мені розказував отак

Про сю криницю москалеву,

А я, сумуючи, списав,

Та рифму нищечком додав,

Та невеличку і дешеву

(Звичайне, крадене) зобгав

Тобі поему на спомини,

Мій друже щирий, мій єдиний!

І

Після великої зими,

За Катерини за цариці,

Москаль ту викопав криницю;

А як він викопав, то ми

Оце й розкажемо в пригоді,

А ви записуйте, не шкодить

Такую річ і записать.

Бо се не казка, а билиця,

Або бувальщина, сказать.

Отак пишіть. Була криниця,

Ні, не криниця, а село,

Пишіть, давно колись було

Межи садами, при долині,

Таки у нас на Україні

Було те Божеє село.

В селі тому вдова жила,

А у вдови дочка росла

І син-малоліток.

Добре мати діток

Багатому, хвалить бога

В розкóшах! А вбогій

Вдові не до того,

Бо залили за шкуру сала,

Трохи не пропала.

Думала іти в черниці

Або вбитись, утопитись.

Так жаль маленьких діток стало

Звичайне, мати, що й казать.

Та, може, ждався-таки й зять:

Бо вже Катруся підростала

(Катрусею вдовівна звалась).

Чи вік же їй продівувать?

Зносити брівоньки нізащо.

Хіба за те, що сирота?

А красота-то, красота!

Мій Боже милий! А трудяще,

А чепурне, та роботяще,

Та тихе. Бач, і сирота,

А всім була навдивовижу.

Бувало, вигляне із хижі,

Як тая квіточка з роси,

Як теє сонечко з-за хмари.

Ввесь похолону, неживий

Стою, бувало. Ані кара,

Ні мýки, кайдани,

Ніже літа, сину,

Тії сили не втомили…

Отак і загину!

Так і згину. Бо дивися:

Смерті сподіваюсь,

А ридаю, мов дитина,

Як я нагадаю

Катерину. Слухай, сину,

Мій друже єдиний!

Слухай добре, та записуй,

Та на Україні,

Як Бог тебе допровадить,

То розкажи, сину,

Що ти бачив дия´вола

Своїми очима.

II

Так, бачиш, дівонька ота

Росла собі. І роботящий

(Бо всюди сироти-ледащо)

У наймах виріс сирота,

Неначе батькова дитина.

Отож той самий сиротина

У наймах сяк собі, то так

Придбав, сірома, грошенят,

Одежу справив, жупанину

Та ні відсіль і ні відтіль

Купив садочок і хатину;

Подякував за хліб і сіль

І за науку добрим людям

Та до вдовівни навпростець

Шелесть за рушниками!

Не торгувались з старостами,

Як те бува з багатирями;

Не торгувавсь і панотець

(На диво людям та на чудо),

За три копи звінчав у будень,

Без пихи, так, як довелось.

Отут-то, голубе мій сизий,

Отут-то й лихо почалось!

III

Уже, либонь, після Покрови

Вертався з Дону я, та знову

(Бо я вже двічі посилав

До дівчини за рушниками)

Послать і втретє міркував.

Та з чумаками, та з волами

Якраз в неділю на весілля

До удовівни причвалав.

Пропало! Все добро пропало!

Ані щетинки не осталось.

Пропав і я; та не в шинку,

А на кобилі. На віку

Всі люде бачать лихо, сину,

Але такого, мій єдиний,

Такого лютого ніхто,

Ніхто і здалека не бачив,

Як я, лукавий. А тим часом

Просохли очі у вдови.

Неначе в Бога за дверима,

У зятя та в сина

Стара собі спочиває,

А на Катерину,

На дитя своє єдине,

Тілько поглядає.

А я в шинку з п’яницями

Душу пропиваю!

Та й пропив. Запродав душу,

І душу, і тіло,

Тіло катові, а душу!..

О Боже мій милий!

Хотілося б жить на світі,

Та ба! Треба вчитись.

Ще змалечку треба вчитись,

Як на світі жити,

А то битимуть, та й дуже!..

Не знаю, мій друже,

Чи сатана лихо коїв?

Чи я занедужав?

Чи то мене злая доля

Привела до того.

Таки й досі ще не знаю,

Не знаю нічого.

Знаю тілько, що тверезий,

Бо вже ані вина,

Ні меди, ні оковита

Не пилися, сину.

Отаке-то сподіялось.

Вмер батько і мати,

Чужі люде поховали…

А я, мов проклятий,

Той Іуда, одринутий

І людьми, і Богом,

Тиняюся, ховаюся,

І дійшло до того,

Що я вночі, підкравшися,

Максимову хату

(Бо його Максимом звали,

Вдовиного зятя)

Запалив. Згоріла хата.

А душа проклята

Не згоріла. Моя душа!

Мій друже, мій брате!

Не згоріла, а осталась,

Тліє, й досі тліє!

І коли вона зотліє,

Коли одпочине?

Святий знає.

IV

З переляку

Вмерла Катерина.

А Максим на пожарище

Та на попелище

Подивився. Нема ради!

Тілько вітер свище

У димарі та в комині.

Що на світі діять?

І що тепер йому почати?

Подумавши, перехрестивсь

Та й знов пішов у наймити

Голодні злидні годувати.

Вдова осталась не сама,

А з сином-парубком; женити

Його збиралась восени.

Аж гульк! Од матушки-цариці,

Таки із самої столиці,

Прийшов указ лоби голить.

Се в перший раз такий указ

Прийшов з Московщини до нас.

Бо на Вкраїні в нас, бувало,

У козаки охочі йшли,

А в пікінери вербовали,

Та теж охочих. На селі

Зобралася громада радить,

Кого голить у москалі.

Порадили громадою,

Та скурвого сина,

Вдовиченка-ледащицю,

Забили в скрепицю,

Та й повезли до прийому.

Он яке твориться

На сім світі! Яка правда

У людей, мій сину.

Така й досі, я думаю,

В нас на Україні.

Та другої і не буде

В невольниках людях.

V

Через год ото й велика

Зима наступила.

До Зеленої неділі

В байраках біліли

Сніги білі; тойді ж ото

І Очаков брали

Москалі. А Запорожжя

Перше руйновали.

Розбрелося товариство.

А що то за люде

Були тії запорожці —

Не було й не буде

Таких людей.

Під Очаков

Погнали й Максима.

Там-то його й скалічено,

Та й на Україну

Повернено з одставкою.

Бачиш, праву ногу

Чи то ліву підстрелено…

Мені не до того

Було тойді. Знову люта

Гадина впилася

В саме серце; кругом його

Тричі повилася.

Як той Ірод. Що тут робить?

Не дам собі ради.

А Максимові кривому

Нічого не вадить;

Шкандибає на милиці

І гадки йе має.

А в неділеньку святую

Мундир надіває,

І медаль, і хрест причепить,

І заплете косу,

Та ще й борошном посипле.

Я не знаю й досі,

Нащо воно москалі ті

Коси заплітали,

Мов дівчата, та святеє

Борошно псували?

На іграшку, я думаю,

Так собі, аби-то!

Ото ж було, мов генерал,

Максим сановито

Прибереться у неділю

Та й пошкандибає

У храм Божий. На криласі

Стане, та й співає

За дяком-таки, та возьме

Та ще й прочитає

Апостола серед церкви.

Вивчився читати

У москалях. Непевний був

Максим отой, брате.

А трудящий, роботящий,

Та тихий до того,

Та ласкавий… Було тобі

Ніже анікого

Не зачепить, ніже ділом,

Ніже яким словом.

– І талан, і безталання,

Все, – каже, – од Бога,

Вседержителя святого,

А більш ні од кого. —

Преблагий був муж на світі

Максим отой, сину.

А я! а я!.. Не вимовлю.

Моя ти дитино!

Я вбив його. По[с]тривай лиш,

Трохи одпочину.

Та той[ді] вже.

VI

Так ти кажеш,

Що бачив криницю

Москалеву, що ще й досі

Беруть з неї воду,

І хрест, кажеш, коло шляху

І досі Господній

Стоїть собі на роздоллі.

А не розказали

Тобі люде там нічого?..

Вже повимирали

Тії люде, мої свідки,

Праведнії люде!

А я й досі караюся

І каратись буду

Й на тім світі.

Ось послухай,

Доводить до чого

Сатана той душу нашу.

Як не схаменеться

Та до Бога не вернеться,

То так і воп’ється,

Пазорями в саме серце.

Ось слухай же, сину,

Про Максима праведного…

Було не спочине

Ніколе він. А в неділю

Або в яке свято

Бере святий Псалтир в руки

Та й іде читати

У садочок. У садочку

Та у холодочку

Катерину поховали,

Отож у садочку

За упокой душі її

Псалтир прочитає,

Потім собі тихесенько,

Тихо заспіває

Со святими; та й заплаче.

А потім пом’яне

О здравії тещу з сином

І веселий стане.

– Все од Бога, – скаже собі, —

Треба вік дожити. —

Отакий-то муж праведний

Був він на сім світі.

А у будень, то він тобі

Не посидить в хаті,

Все нишпорить по надвір’ю.

– Треба работати, —

Було скаже по-московськи, —

А то, лежа в хаті,

Ще опухнеш. – Та взяв якось

Заступ і лопату

Та й пішов собі у поле

Криницю копати.

– Нехай, – каже. – Колись люде

Будуть воду пити

Та за мою грішну душу

Господа молити. —

Вийшов в поле геть од шляху,

У балку спустився

Та й викопав при долині

Глибоку криницю.

(Не сам-один; толокóю

Йому помагати

Й добрі люде приходили

Криницю копати.)

І виложив цямриною,

І над шляхом в полі

Височенний хрест поставив…

Зо всього роздолля

Широкого було видно.

Се, бачиш, для того,

Щоб знать було, що криниця

Єсть коло дороги,

Щоб заходили з криниці

Люде воду пити

Та за того, що викопав,

Богу помолитись.

VII

А тепер уже, он бачиш,

Доходить до чого.

Що я стратить наміряюсь

Максима святого.

Отаке-то! А за віщо?

За те, за що Каїн

Убив брата праведного

У світлому Раю.

Чи то було у неділю,

Чи в якеє свято?

Слухай, сину, як навчає

Сатана проклятий.

– Ходім, – кажу, – Уласович,

На твою криницю

Подивитись. – Добре, – каже, —

Ходімо напитись

Води з неї погожої.

Та й пішли обоє

І відерце, і віжечки

Понесли з собою.

От приходим до криниці,

Я перш подивився,

Чи глибока. – Власовичу, —

Кажу, – потрудися

Води достать, я не вмію. —

Він і нахилився,

Опускаючи відерце;

А я… я за ноги

Вхопив його та й укинув

Максима святого

У криницю… Такеє-то

Сотворив я, сину!

Такого ще не творилось

В нас на Україні.

Та й ніколе не створиться

На всім світі, брате!

Всюди люди, а я один

Диявол проклятий!

VIII

Через тиждень вже витягли

Максима з криниці

Та у балці й поховали.

Чималу каплицю

Поставили громадою,

А його криницю

Москалевою назвали.

От тобі й билиця

Про ту криницю москалеву.

Нелюдська билиця.

А я пішов у гайдамаки,

Та на Сибірі опинивсь.

(Бо тут Сибір була колись.)

І пропадаю, мов собака,

Мов той Іуда! Помолись

За мене Богу, мій ти сину,

На тій преславній Україні,

На тій веселій стороні.

Чи не полегшає мені?

1857. Маія 16. Nовопетровское укрепление

Неофіти

(Поема)

Сія глаголетъ Господъ: сохраните судъ и сотворите правду, приближибося спасеніе мое прийти, и милость моя от[к]рыется.

Ісаія. Г[лава] 5. С. 1

М. С. Щепкину

На память 24 Декабря 1857

Возлюбленику муз і грацій,

Ждучи тебе, я тихо плачу

І думу скорбную мою

Твоїй душі передаю.

Привітай же благодушне

Мою сиротину,

Наш великий чудотворче,

Мій друже єдиний!

Привітаєш; убогая,

Сірая, з тобою

Перепливе вона Лету;

І огнем-сльозою

Упаде колись на землю

І притчею стане

Розпинателям народним,

Грядущим тиранам.

Давно вже я си[д]жу в неволі,

Неначе злодій взаперті,

На шлях дивлюся, та на поле,

Та на ворону на хресті

На кладовищі. Більш нічого

З тюрми не видно. Слава Богу

Й за те, що бачу. Ще живуть,

І Богу моляться, і мруть

Хрещені люде.

Хрест високий

На кладовищі трохи збоку

Златомальований стоїть.

Не вбогий, мабуть, хтось лежить?

І намальовано: розп’ятий

За нас Син Божий на хресті.

Спасибі сиротам багатим,

Що хрест поставили. А я…

Такая доленька моя!

Си[д]жу собі та все дивлюся

На хрест високий із тюрми.

Дивлюсь, дивлюся, помолюся:

І горе, горенько моє,

Мов нагодована дитина,

Затихне трохи. І тюрма

Неначе ширшає. Співає

І плаче серце, оживає,

І в Тебе, Боже, і в святих

Та праведних Твоїх питає,

Що Він зробив їм, той святий,

Той Назорей, той Син єдиний

Богом ізбранної Марії.

Що Він зробив їм? І за що

Його, святого, мордували,

Во узи кували;

І главу Його честную

Терном увінчали?

І вивели з злодіями

На Голгофу-гору;

І повісили меж ними —

За що? Не говорить

Ні сам сивий Верхотворець,

Ні Його святії —

Помощники, поборники,

Кастрати нємиє!

Благословенная в женах,

Святая праведная Мати

Святого Сина на землі.

Не дай в неволі пропадати,

Летучі літа марне тратить.

Скорбящих радосте! Пошли,

Пошли мені святее слово,

Святої правди голос новий!

І слово розумом святим

І оживи, і просвіти!

І розкажу я людям горе,

Як тая мати ріки, море

Сльози кровавої лила,

Так, як і Ти. І прийняла

В живую душу світ незримий

Твоє´го розп’ятого Сина!..

Ти Матер Бога на землі!

Ти сльози матері до краю,

До каплі вилила! Ридаю,

Молю, ридаючи, пошли,

Подай душі убогій силу,

Щоб огненно заговорила,

Щоб слово пламенем взялось,

Щоб людям серце розтопило,

І на Украйні понеслось,

І на Україні святилось

Те слово, Божеє кадило,

Кадило істини. Амінь.

І

Не в нашім краю, Богу милім,

Не за гетьманів і царів,

А в римській ідольській землі

Се беззаконіє творилось.

Либонь, за Декія-царя?

Чи за Нерона-сподаря?

Сказать запевне не зумію.

Нехай за Нéрона.

Росії

Тойді й на світі не було,

Як у Італії росло

Мале дівча. І красотою,

Святою, чистою красою,

Як тая лілія, цвіло.

Дивилася на неї мати

І молоділа. І дівчаті

Людей шукала. І найшла.

Та, помолившись Гіменею

В своїм веселім гінекею,

В чужий веселий одвела.

Незабаром зробилась мати

Із доброї тії дівчати:

Дитину-сина привела.

Молилася своїм пенатам

І в Капітолій принесла

Немалі жертви. Ублагала

Капітолійський той синкліт,

Щоб первенця її вітали

Святії ідоли. Горить

І день і ніч перед пенатом

Святий огонь. Радіє мати:

В Алкіда син її росте,

Росте; лицяються гетери

І перед образом Венери

Лампаду світять.

II

Тойді вже сходила зоря

Над Віфліємом. Правди слово,

Святої правди і любові

Зоря всесвітняя зійшла!

І мир і радость принесла

На землю людям. Фарисеї

І вся мерзенна Іудея

Заворушилась, заревла,

Неначе гадина в болоті.

І Сина Божія во плоті

На тій Голгофі розп’яла

Межи злодіями. І спали,

Упившись кровію, кати,

Твоєю кровію. А Ти

Возстав од гроба, слово встало,

І слово правди понесли

По всій невольничій землі

Твої апостоли святії.

III

Тойді ж ото її Алкід,

Та ще гетери молодії,

Та козлоногий п’яний дід

Над самим Аппієвим шляхом

У гаї гарно роздяглись,

Та ще гарніше попились,

Та й поклонялися Пріапу,

Аж гульк!.. Іде святий Петро

Та, йдучи в Рим благовістити,

Зайшов у гай води напитись

І одпочити. – Благо вам! —

Сказав апостол утомленний

І оргію благословив.

І тихим, добрим, кротким словом

Благовістив їм слово нове,

Любов, і правду, і добро,

Добро найкращеє на світі

Та братолюбіє. І ситий

І п’яний голий отой Фавн,

І син Алкід твій, і гетери —

Всі, всі упали до землі

Перед Петром. І повели

До себе в терми на вечерю

Того апостола…

IV

І в термах оргія. Горять

Чертоги пурпуром і златом,

Куряться амфори. Дівчата

Трохи не голії стоять

Перед Кіпридою і в лад

Співають гімн. Приуготован

Веселий пир. І полягли

На ложах гості. Регіт! Гомін!

Гетери гостя привели

Сивобородого. І слово

Із уст апостола святого

Драгим єлеєм потекло.

І стихла оргія. А жриця

Кіприди, оргії цариця,

Поникла радостним челом

Перед апостолом. І встала,

І всі за нею поставали

І за апостолом пішли

У катакомби. І єдиний

Твій син Алкід пішов за ними

І за апостолом святим,

За тим учителем своїм.

А ти весела вийшла з хати

На шлях із гаю виглядати

Свого Алкіда. Ні, нема.

Уже й не буде. Ти сама

Помолишся своїм Пенатам,

Сама вечерять сядеш в хаті…

Ні, не вечерять, а ридать,

Ридать і долю проклинать.

І сивіть, кленучи. І горе!

Умреш єси на самоті,

Мов прокаженна!

V

На хресті

Стремглав повісили святого

Того апостола Петра.

А неофітів в Сіракузи

В кайданах одвезли. І син

Алкід, твоя дитина,

Єдиная твоя роди´на,

Любов єдиная твоя,

Гниє в неволі, в кайданах.

А [ти], прескорбная, не знаєш,

Де він канає, пропадає!

Ідеш шукать його в Сибір

Чи теє… в Скіфію… І ти…

І чи одна ти? Божа Мати!

І заступи вас і укрий!

Нема сім’ї, немає хати,

Немає брата, ні сестри,

Щоб незаплакані ходили,

Не катувалися в тюрмі

Або в далекій стороні,

В британських, галльських легіонах

Не муштровались! О Нероне!

Нероне лютий! Божий суд,

Правдивий, наглий, серед шляху

Тебе осудить. Припливуть

І прилетять зо всього світа

Святиє мученики. Діти

Святої волі. Круг одра,

Круг смертного твого предстануть

В кайданах. І… тебе простять.

Вони брати і християни,

А ти собака! Людоїд!

Деспот скажений!

VI

Аж кишить

Невольника у Сіракузах

В льохах і тюрмах. А Медуза

В шинку з старцями п’яна спить.

От-от прокинеться… І потом,

І кров’ю вашою, деспоти,

Похмілля справить.

Скрізь шукала

Дитину мати. Не найшла

І в Сіракузи поплила.

Та там уже його в кайданах

Найшла, сердешная, в тюрмі.

Не допустили й подивитись,

І мусила вона сидіть

Коло острога. Ждать, і ждать,

Як Бога з неба виглядать

Свойого сина: аж поки-то

Його в кайданах поженуть

Бульвар мести.

А в Римі свято.

Велике свято! Тиск народу,

Зо всього царства воєводи,

Преторіане і сенат,

Жерці і ліктори стоять

Круг Капітолія. І хором

Співають гімн і курять дим

З кадил і амфор. І з собором

Іде сам кесар. Перед ним

Із бронзи литую статую

Самого кесаря несуть.

VII

Непевне видумали свято

Патриції-аристократи

І мудрий кесарів сенат.

Вони, бач, кесаря хвалили

На всі лади, що аж остило

Самим їм дурня вихвалять,

То, заразóм щоб доканать,

Вони на раді й присудили,

Щоб просто кесаря назвать

Самим Юпітером, та й годі.

І написали воєводам

По всьому царству: так і так.

Що кесар Бог. Що більш од Бога!

І майстрові дали кувать

Із бронзи кесаря. До того

Так, нотабене, додали,

Що бронзовий той кесар буде

І милувать. Сердешні люде,

Неначе в ірій, потягли

У Рим на прошу. Приплива

Із Сіракуз і та небога

Благати кесаря и Бога.

І чи одна вона? Мій Боже!

Прийшло їх тисячі в сльозах,

Прийшло здалека.

Горе з вами!

Кого благати ви прийшли?

Кому ви сльози принесли?

Кому ви принесли з сльозами

Свою надію? Горе з вами,

Раби незрячії! Кого?

Кого благаєте, благії,

Раби незрячії, сліпії!

Чи ж кат помилує кого?

Молітесь Богові одному,

Молітесь правді на землі,

А більше на землі нікому

Не поклонітесь. Все брехня —

Попи й царі…

VIII

Перед Нероном,

Перед Юпітером новим,

Молились вчора сенатóри

І всі патриції, і вчора

Лилася Божа благодать.

Кому чи чином, чи грошима,

Кому [в] аренду Палестину,

Байстрятам дещо. А кому

Самі благоволили дать

Свою підложницю в супруги,

Хоча й підтоптану. Нічого,

Аби з-під кесаря. А в кого

Сестру благоволили взять

У свій гарем. І се нічого.

На те він Бог, а ми під Бога

Себе повинні підкладать,

Не тілько сестер.

Преторіане помолились,

Преторіанам дав указ,

Щоб все, що хочуть, те й робили,

А ми помилуємо вас.

І ви, плебеї-гречкосії,

І ви молилися, та вас

Ніхто не милує. Не вміють

Вас і помиловать гаразд!

IX

На третій день уже пустили

Молитися за християн.

І ти приходила, молилась,

І милосердий істукан

Звелів везти із Сіракузи

У Рим в кайданах християн.

І рада ти, і весела

Кумирові знову

Помолилась. А кумир той,

Юпітер то[й] новий,

Ось побач, якеє свято

Буде завдавати

В Колізеї. А тим часом

Іди зострічати

Свого сина. Та не дуже

Радій лиш, небого.

Ще не знаєш ти нового

Ласкавого бога.

А поки що з матерями

Алкідова мати

Пішла його зострінути,

Святих привітати

На березі. Пішла єси,

Трохи не співаєш

Та кесаря-Юпітера

Хвалиш-вихваляєш:

– От Юпітер так Юпітер!

Не жаль і назвати

Юпітером. А я, дурна,

Ходила благати

У Афіни Юпітера.

Дурна, більш нічого! —

І нищечком помолилась

Кесареві-богу.

Та й пішла понад болотом,

На Тібр поглядає.

А по Тібру із-за гаю

Байдак випливає

Чи галера. На галері

Везуть твого сина

З неофітами в кайданах.

А твоя дитина

Ще й до щогли прикована —

Не неофіт новий,

А апостол великого

Христового слова.

Отакий-то він. Чи чуєш,

У путах співа[є]

Твій мученик.

– Псалом новий Господеві

І новую славу

Воспоєм честним собором,

Серцем нелукавим.

Во псалтирі і тимпані

Воспоєм благая,

Яко Бог кара неправих,

Правим помагає.

Преподобнії во славі

І на тихих ложах

Радуються, славословлять,

Хвалять ім’я Боже.

І мечі в руках їх добрі,

Острі обоюду,

На отмщеніє язикам

І в науку людям.

Окують царей неситих

В залізнії пута,

І їх, славних, оковами

Ручними окрутять.

І осудять неправедних

Судом своїм правим,

І вовіки стане слава,

Преподобним слава.

X

А ти на березі стояла,

Неначе темная скала.

Не слухала і не ридала,

А Алілуя подала

За матерями християнам.

Мов дзвони, загули кайдани

На неофітах. А твій син,

Єдиний твій! Апостол новий,

Перехрестившись, возгласив:

– Молітесь, братія! Молітесь

За ката лютого. Його

В своїх молитвах пом’яніте.

Перед гординею його,

Брати мої, не поклонітесь.

Молитва Богові. А він

Нехай лютує на землі,

Нехай пророка побиває,

Нехай усіх нас розпинає;

Уже внучата зачались,

І виростуть вони колись,

Не местники внучата тії,

Христові воїни святиє!

І без огня, і без ножа

Стратеги Божії воспрянуть.

І тьми, і тисячі поганих

Перед святими побіжать.

Молітесь, братія! —

Молились,

Молилися перед хрестом

Закуті в пута неофіти,

Молились радостно. Хвала!

Хвала вам, душі молодиє!

Хвала вам, лицарі святиє!

Вовіки-віки похвала!

XI

І в Рим галера приплила.

Минає тиждень. П’яний кесар,

Постригши сам себе в Зевеса,

Завдав Зевесу юбілей.

Лику[є] Рим. Перед кумира

Везуть возами ладан, мірро,

Женуть гуртами християн

У Колізей. Мов у різниці,

Кров потекла. Ликує Рим!

І гладіатор, і патрицій —

Обидва п’яні. Кров і дим

Їх упоїв. Руїну слави

Рим пропиває. Тризну править

По Сціпіонах. Лютуй! Лютуй,

Мерзенний старче. Розкошуй

В своїх гаремах. Із-за моря

Уже встає святая зоря.

Не гро[мо]м праведним, святим

Тебе уб’ють. Ножем тупим

Тебе заріжуть, мов собаку,

Уб’ють обухом.

XII

Другий день

Реве арена. На арені

Лідійський золотий пісок

Покрився пурпуром червоним,

В болото крові замісивсь.

А сіракузьких назореїв

Ще не було у Колізеї.

На третій день і їх в кайданах

Сторожа з голими мечами

Гуртом в різницю привела.

Арена звіром заревла.

А син твій гордо на арену,

Псалом співаючи, ступив.

І п’яний кесар, мов скажений,

Зареготавсь. І леопард

Із льоху вискочив на сцену,

Ступив, зирнув… І полилась

Святая кров. По Колізеї

Ревучим громом пронеслась

І стихла буря. Де ж була?

Де ти сховалась? Чом на його,

На кесаря свого святого,

Не кинулась? Бо стерегли,

Кругом в три лави оступили

Зевеса ліктори. За ним,

Твоїм Юпітером святим,

Залізну браму зачинили.

А ти остала[ся] одна,

Одна-однісінька надворі.

І що ти зможеш? – Горе! Горе!

О горе лютеє моє!

Моя ти доленько! Без його

Що я робитиму? До кого

Я прихилюся?.. – І небога

Кругом зирнула, і о мур,

Об мур старою головою

Ударилась, і трупом пала

Під саму браму.

XIII

З позорища увечері

У терми сховався

Святий кесар з лікторами.

Колізей остався

Без кесаря і без римлян

І ніби заплакав

Одинокий. Мов гора та,

На полі чорніє

Колізей той серед Риму.

Тихо, тихо віє

Із-за Тібра, із Альбано

Вітер понад Римом.

А над чорним Колізеєм,

Ніби із-за диму,

Пливе місяць круглолиций.

І мир первозданний

Одпочив на лоні ночі.

Тілько ми, Адаме,

Твої чада преступниє,

Не одпочиваєм

До самої домовини

У проспанім раї.

Гриземося, мов собаки

За маслак смердячий.

Та тебе ще зневажаєм,

Праотче ледачий!

XIV

Трохи одпочила

Стара мати недобита.

Живущую силу

Сила ночі оживила.

Встала, походила

Коло замкнутої брами

Та щось шепотала.

Чи не кесаря святого

Нишком проклинала?

А може, й так. Тихесенько

До брами підкралась,

Послухала, усміхнулась

І щось прошептала,

Якесь слово. І нищечком

Коло брами сіла

Й зажурилась. Незабаром

Брама одчинилась.

І на возах, на колесницях

Із Колізея, із різниці,

Святиє вивезли тіла;

І повезли на Тібр. Тілами

Святих убитих годували

Для царського-таки стола

У Тібрі рибу. Встала мати,

Кругом оглянулась, взялась

За биту голову руками

І тихо, мовчки за возами

Марою чорною пішла

На Тібр. А скіфи сіроокі,

Погоничі, рабов раби,

Подумали – сестра Морока

Із пекла вийшла прово[д]жать

У пекло римлян. Поскидали

У воду трупи, та й назад

З возами скіфи повертали.

І ти осталася одна

На березі. І ти дивилась,

Як розстилалися, стелились

Круги широкії над ним,

Над сином праведним твоїм!

Дивилась, поки не осталось

Живого сліду на воді.

І усміхнулася тойді,

І тяжко, страшно заридала,

І помолилась в перший раз

За нас розп’ятому. І спас

Тебе розп’ятий Син Марії.

І ти слова Його живії

В живую душу прийняла.

І на торжища, і в чертоги

Живого істинного Бога

Ти слово правди понесла.

1857, 8 Декабря, Nижній Nовгород

Юродивий

Во дні фельдфебеля-царя

Капрал Гаврилович Безрукий

Та унтер п’яний Долгорукий

Украйну правили. Добра

Таки чимало натворили,

Чимало люду оголили

Оці сатрапи-ундіра,

А надто стрижений Гаврилич

З своїм єфрейтором малим

Та жвавим, нá лихо лихим.

До того люд домуштровали,

Що сам фельдфебель дивувались

І маршировкою, і всім…

І «благосклонны пребывали

Всегда к ефрейторам своим».

А ми дивились та мовчали

Та мовчки чухали чуби.

Німії, подлії раби,

Підніжки царськії, лакеї

Капрала п’яного! Не вам,

Не вам, в мережаній лівреї

Донощики і фарисеї,

За правду пресвятую стать

І за свободу. Розпинать,

А не любить ви вчились брата!

О роде суєтний, проклятий,

Коли ти видохнеш? Коли

Ми діждемося Вашингтона

З новим і праведним законом?

А діждемось-таки колись.

Не сотні вас, а міліони

Полян, дулебів і древлян

Гаврилич гнув во время оно.

А вас, моїх святих киян,

1 ваших чепурних киянок,

Оддав своїм профосам п’яним

У наймички сатрап-капрал.

Вам і байдуже. А меж вами

Найшовсь-таки якийсь проява,

Якийсь дурний оригінал,

Що в морду затопив капрала,

Та ще й у церкві, і пропало,

Як на собаці.

Так-то, так!

Найшовсь-таки один козак

Із міліона свинопасів,

Що царство все оголосив —

Сатрапа в морду затопив.

А ви – юродиві – тим часом,

Поки нездужає капрал,

Ви огласили юродивим

Святого лицаря! А бивий

Фельдфебель ваш, Сарданапал,

Послав на каторгу святого;

А до побитого старого

Сатрапа «навсегда оставсь

Преблагосклонним».

Більш нічого

Не викроїлось, і драму

Глухими, темними задами

На смітник винесли, а я…

О зоре ясная моя!

Ведеш мене з тюрми, з неволі

Якраз на смітничок Миколи,

І світиш, і гориш над ним

Огнем невидимим, святим,

Животворящим, а із гною

Встають стовпом передо мною

Його безбожнії діла…

Безбожний царю! Творче зла!

Правди гонителю жестокий!

Чого накоїв на землі!

А Ти, Всевидящеє Око!

Чи Ти дивилося звисока,

Як сотнями в кайданах гнали

В Сибір невольників святих,

Як мордовали, розпинали

І вішали?.. А Ти не знало?

І Ти дивилося на них

І не осліпло. Око, Око!

Не дуже бачиш Ти глибоко!

Ти спиш в кіоті, а царі…

Та цур їм, тим царям поганим!

Нехай верзуться їм кайдани,

А я полину на Сибір,

Аж за Байкал; загляну в гори;

В вертепи темнії і в нори,

Без дна глибокії, і вас —

Споборники святої волі —

Із тьми, із смрада, із неволі

Царям і людям напоказ

На світ вас виведу надалі

Рядами довгими в кайданах…

[грудень 1857, Нижній Новгород]

1858

Доля

Ти не лукавила зо мною,

Ти другом, братом і сестрою

Сіромі стала. Ти взяла

Мене, маленького, за руку

І в школу хлопця одвела

До п’яного дяка в науку.

– Учися, серденько, колись

З нас будуть люде, – ти сказала.

А я й послухав, і учивсь,

І вивчився. А ти збрехала.

Які з нас лю[д]е? Та дарма!

Ми не лукавили з тобою,

Ми просто йшли; у нас нема

Зерна неправди за собою.

Ходімо ж, доленько моя!

Мій друже вбогий, нелукавий!

Ходімо дальше, дальше слава,

А слава – заповідь моя.

[9 лютого 1858. Нижній Новгород]

Муза

А ти, пречистая, святая,

Ти, сестро Феба молодая!

Мене ти в пелену взяла

І геть у поле однесла.

І на могилі серед поля,

Як тую волю на роздоллі

Туманом сивим сповила.

І колихала, і співала,

І чари діяла… І я…

О чарівниченько моя!

Мені ти всюди помагала,

Мене ти всюди доглядала,

В степу, безлюдному степу,

В далекій неволі,

Ти сіяла, пишалася,

Як квіточка в полі!

Із казарми нечистої

Чистою, святою

Пташечкою вилетіла

І понадо мною

Полинула, заспівала

Ти, золотокрила…

Мов живущою водою

Душу окропила.

І я живу, і надо мною

З своєю Божою красою

Гориш ти, зоренько моя,

Моя порадонько святая!

Моя ти доле молодая!

Не покидай мене. Вночі,

І вдень, і ввечері, і рано

Витай зо мною і учи,

Учи неложними устами

Сказати правду. Поможи

Молитву діяти до краю.

А як умру, моя святая!

Моя ти мамо! положи

Свого ти сина в домовину

І хоть єдиную сльозину

В очах безсмертних покажи.

[9 лютого 1858. Нижній Новгород]

Слава

А ти, задрипанко, шинкарко,

Перекупко п’яна!

Де ти в ката забарилась

З своїми лучами?

У Версалі над злодієм

Набор розпустила?

Чи з ким іншим мизкає[ш]ся

З нудьги та з похмілля.

Горнись лишень ти до мене,

Та витнемо з лиха,

Гарнесенько обіймемось

Та любо та тихо

Пожартуєм, чмокнемося

Та й поберемося,

Моя крале мальована.

Бо я таки й досі

За тобою чимчикую.

Ти хоча й пишалась

І з п’яними кесарями

По шинках хилялась,

А надто з тим Миколою

У Севастополі, —

Та мені про те байдуже.

Мені, моя доле,

Дай на себе подивитись,

Дай і пригорнутись,

Під крилом твоїм любенько

В холодку заснути.

[9 лютого] 1858. Nижній Nовгород

Відьма

(Поема)

Молюся, знову уповаю,

І знову сльози виливаю,

І думу тяжкую мою

Німим стінам передаю.

Озовітеся ж, заплачте,

Німії, зо мною

Над неправдою людською,

Над долею злою.

Озовітесь! А за вами,

Може, озоветься

Безталання невсипуще

І нам усміхнеться.

Поєднає з недолею

І з лю´дьми і скаже

Спасибі нам. Помолиться

Й тихо спати ляже.

І примиренному присняться

І люде добрі, і любов,

І все добро. І встане вранці

Веселий, і забуде знов

Свою недолю. І в неволі

Познає рай, познає волю

І всетворящую любов.

Коло осеннього Миколи,

Обідрані, трохи не голі,

Бендерським шляхом уночі

Ішли цигане. А йдучи,

Звичайне, вольниє, співали.

Ішли, ішли, а потім стали.

Шатро край шляху розп’яли,

Огонь чималий розвели

І кругом його посідали.

Хто з шашликом, а хто і так,

Зате він вольний, як козак

Колись-то був. Сидять, куняють,

А за шатром в степу співає,

Неначе п’яна, з приданок

Додому йдучи, молодиця:

«Ой у новій хаті

Полягали спати,

Молодій приснилось,

Що мати сказилась,

Свекор оженився,

Батько утопився.

І… гу…»

Цигане слухають, сміються.

«І де ті люде тут возьмуться?

Оце, мабуть, із-за Дністра,

Бо тут все степ… Мара! Мара!»

Цигане крикнули, схопились.

А перед ними опинилось

Те, що співало. Жаль і страх!

В свитині латаній дрожала

Якась людина. На ногах

І на руках повиступала

Од стужі кров; аж струпом стала.

І довгі коси в реп’яхах

О поли бились в ковтунах.

Постояла, а потім сіла

Коло огню і руки гріла

На самім полум’ї. «Ну, так!

Оженився неборак!» —

Сама собі вона шептала

І тяжко, страшно усміхалась.

Що ж се таке? Се не мара.

Моя се мати і сестра.

Моя се відьма, щоб ви знали.

Цигане

А відкіля ти, молодице?

Відьма

Хто, я?

(Співає.)

Як була я молодиця,

Цілували мене в лице,

А як стала стара баба,

Цілували б, була б рада.

Циган

Співуча, нічого сказать.

Якби собі таку достать,

Та ще й з медведем.

Відьма

Я співаю.

Чи то си[д]жу, чи то гуляю,

Все співаю, все співаю,

Уже забула говорить…

А перше добре говорила.

Циган

Де ж ти була, що заблудила?

Відьма

Хто, я? чи ти?

(Шепче.)

Цить лишень, цить.

Он, бач, зо мною пан лежить.

Огонь погас, а місяць сходить,

В яру пасеться вовкулак…

(Усміхнувшись.)

Я в приданках була, впилася,

І молода не придалася…

А все то прокляті пани

З дівчатами такеє діють…

Ще треба другу одружить.

Піду, без мене не зуміють

І в домовину положить…

Цигане

Не йди, небого, будь ти з нами,

У нас, єй-богу, добре жить.

Відьма

А діти єсть у вас?

Цигане

Немає.

Відьма

Кого ж годуєте єсте?

Кого ви спати кладете?

Кого колишете вночі?

Лягаючи і встаючи,

За кого молитесь? Ох, діти!

І все діти! і все діти!

Не знаю, де од їх подітись.

Де не піду, й вони за мною,

Вони з’їдять мене колись…

Цигане

Не плач, небого, не журись.

У нас дітей нема й заводу.

Відьма

Хоч з гори та в воду.

І відьма тяжко заридала.

Цигане мовчки дивувались,

Поки поснули, де хто впав.

Вона ж не спала, не журилась,

Сиділа, ноги устромила

В гарячий попіл. Виступав

Щербатий місяць з-за могили

І на шатро мов позирав,

Аж поки хмари заступили.

Чом не спиться багатому

Сивому, гладкому?

Чом не спиться убогому

Сироті старому?

Один дума, як би його

Достроїть палати.

Другий дума, як би його

На подзвін при[д]бати.

Один старий одпочине

В пишній домовині.

Другий старий і так собі

Де-небудь під тином.

І обидва спочивають,

І гадки не мають.

Убогого не згадують,

А того ще й лають.

Коло огню старий циган

З люлькою куняє.

Позирає на приблуду

Й на подзвін не дбає.

Циган

Чому не ляжеш, не спочинеш?

Зірниця сходить, подивись.

Відьма

Дивилась я, вже ти дивись.

Циган

Ми рано рушимо, покинем,

Як не проспишся.

Відьма

Не просплюсь,

Я вже ніколи не просплюсь.

Отак де-небудь і загину

У бур’яні…

(Співає тихо.)

Гаю, гаю, темний гаю,

Тихенький Дунаю!

Ой у гаї погуляю,

В Дунаї скупаюсь.

В зеленому баговинні

Трохи одпочину…

Та, може, ще хоч каліку

Приведу дитину…

Дарма, аби собі ходило

Та вміло матір проклинать.

А он, чи бачиш, на могилі

Очима лупа кошеня?

Іди до мене. Кицю, кицю…

Не йде, прокляте бісеня!

А то дала б тобі напиться

З моєї чистої криниці…

(Приспівує.)

Стоїть кутя на покуті,

А в запічку діти.

Наплодила, наводила,

Та нема де діти:

Чи то потопити?

Чи то подушити?

Чи жидові на кров продать,

А гроші пропити?

Що, добре наші завдають?

Сідай лиш ближченько, отут.

Ото-то й то! А ти не знаєш…

Що я в Волощині була.

Я розкажу, як нагадаю.

Близнят в Бендерах привела.

У білих Яссах колихала,

У Дунаєві купала,

В Туреччині сповила

Та додому однесла —

Аж у Київ. Та вже дома

Без кадила, без кропила

За три шаги охрестила,

А три шаги пропила.

Упилася, упилась!

І досі п’яна!..

І вже ніколи не просплюсь,

Бо я вже й Бога не боюсь

І не соромлюся людей.

Коли б мені отих дітей

Найти де-небудь! Ти не знаєш,

Чи є в Туреччині война?

Циган

Була колись, тепер нема.

Умер найстарший старшина.

Відьма

А я думала, що й досі…

Аж уже немає.

Слухай лишень, скажу тобі,

Кого я шукаю.

Я шукаю Наталочку

Та сина Івана.

Дочку свою Наталоньку…

Та шукаю пана,

Того ірода, що, знаєш?..

Стривай, нагадала.

Як була я молодою,

І гадки не мала,

По садочку похо[д]жала,

Кві[т]чалась, пишалась.

А він мене і набачив,

Ірод!.. І не снилось,

Що я була крепачкою,

А то б утопилась,

Було б легше. От, набачив,

Та й бере в покої,

І стриже, неначе хлопця,

І в поход з собою

Бере мене. У Бендери

Прийшли ми. Стояли

З москалями на кватирях,

А москалі за Дунаєм

Турка воювали.

Тут дав Бог мені близнята,

Якраз против Спаса.

А він мене і покинув,

Не вступив і в хату,

На дітей своїх не глянув,

Луципер проклятий!

Пішов собі з москалями,

А я з байстрюками

Повертала в Україну

Степами, тернами,

Острижена. Та й байдуже.

У селах питала

Шлях у Київ. І що з мене

Люде насміялись…

Трохи була не втопилась,

Та жаль було кинуть

Близняточок. То сяк, то так

На свою країну

Придибала. Одпочила,

Вечора діждалась,

Та й у село. Хотілось, бач,

Щоб люде не знали.

От я крадусь попідтинню

До своєї хати.

В хаті темно, нема дома

Або вже ліг спати

Мій батечко одинокий.

Я ледви ступаю;

Вхо[д]жу в хату. Аж щось стогне,

Ніби умирає, —

То мій батько. І нікому

Ні перехрестити,

Ні рук скласти. О прокляті,

Лукавії діти,

Що ви дієте на світі!..

Я перелякалась,

Хата пусткою смерділа.

От я заховала

Близнят своїх у коморі,

Вбігаю у хату,

А він уже ледве дише.

Я до його: «Тату!

Мій таточку! це я прийшла».

За руки хватаю.

«Це я», – кажу. А він мені

Шепче: «Я прощаю.

Я прощаю». Тілько й чула.

Здається, я впала.

І заснула. Якби була

Довіку проспала!

Опівночі прокинулась —

Як у ямі, в хаті.

А за руку батько давить.

«Тату! – кричу. – Тату!»

А він уже так, як крига…

Насилу я руку

Випручала. Що, цигане,

Якби таку суку

Тобі дочку. Що б [ти] зробив?

Циган

Єй-богу, не знаю.

Відьма

Та мовчи вже, бо забуду.

Потім не згадаю.

Дітей, бачся, годувала

Та в засік ховала.

Та очіпок, се вже вранці,

Клоччям вимощала,

Щоб не знать було, що стрига.

Прибралась, ходила,

Поки люде домовину

Надворі робили.

Доробили, положили,

Понесли, сховали…

І одна я, як билина

На полі, осталась

На сім світі… Були діти,

І тих не осталось.

Через яр ходила

Та воду носила,

Коровай сама бгала,

Дочку оддавала,

Сина оженила…

І… гу…

Циган

Не скигли, бо ти всіх побудиш.

Відьма

Хіба я скиглю, навісний?

Циган

Та добре, добре. Що дальш буде?

Розказуй дальше.

Відьма

Що даси?

Навариш завтра мамалиґи?

Я кукуру[д]зи принесу.

Нагадала! Нагадала!

З дочкою ліг спати…

Завдав сина у лакеї…

Громадою з хати

Виганяли… Нагадала.

Я собак дражнила

Попід вікнами з старцями.

І байстрят носила

За плечима. Щоб привчались..

Аж і сам приїхав.

Я до його кинулася,

Забудучи лихо.

Привітав мене, луципер,

Бла[го]словив діток,

Та й забрав їх у покої…

Ростуть мої квіти!

Та й виросли. Сина Йвана

Оддав якійсь пані

У лакеї. А Наталю…

Всі поснули?

Циган

Всі поснули.

Відьма

Бо щоб не почули

Мого слова. Страшно буде.

І ти, старий друже,

Злякаєшся, як вимовлю…

Чи тобі байдуже?

Наталоньку! Дитя своє!

Ірод нечестивий!..

Занапастив… А до того

Посилає в Київ

Мене, бачиш, молитися.

Я, дурна, й ходила,

І молилась… Ні, цигане,

Я марно молилась.

Чи в вас єсть бог який-небудь?

В нас його немає…

Пани вкрали та в шкатулі

У себе й ховають.

Вертаюся із Києва,

Замкнуті покої.

Він узяв її з собою

Та й поїхав з нею,

З Наталею… Чи чуєш ти?

І остриг, проклятий,

Дитя своє. Полетіла

Я його шукати

В Волощину. Та й шукаю,

Совою літаю

Над байраками. Та діток,

Діточок шукаю,

Наталоньку!.. Ні, ні, ні, ні!

Я шукаю пана.

Розірву!.. Возьміть до себе

І мене, цигане,

Я медведя водитиму,

А як найду ката,

То й спущу його на його.

Отойді, проклятий!..

Ні, не спущу. Сама його

Загризу… Чи чуєш?

Одружимось, моє серце,

Я й досі дівую.

А сина вже оженила,

А дочка й так буде.

Лазитиме попідтинню,

Поки найдуть люде

Неживою. Чи ти бачив?

Там такий хороший

Мій син Іван… Ух, холодно!

Позич мені грошей,

Намиста доброго куплю

Та й тебе повішу,

А сама піду додому…

Дивись, миша, миша

Несе у Київ мишенят.

Не донесеш, утопиш десь

Або пан одніме.

Чи я найду моїх діток,

Чи так і загину?

Та й замовкла, мов заснула.

Цигане вставали,

Розбирали шатро своє,

В дорогу рушали,

Та й рушили. Пішли степом.

І вона, небога

Безталанна, встала мовчки,

І нібито Богу

Нишком собі помолилась,

Та й пошкандибала

За циганами. І тихо,

Тихенько співала:

Кажуть люде, що суд буде,

А суду не буде.

Бо вже мене осудили

На сім світі люде.

Із-за Дністра пішли цигане

І на Волинь, і на Украйну.

За селом село минали,

В городи ходили

І марою за собою

Приблуду водили.

І співала, й танцювала,

Не пила й не їла…

Неначе смерть з циганами

По селах ходила.

Потім разом схаменулась,

Стала їсти й пити,

І ховатись за шатрами,

І Богу молитись.

Щось таке їй поробила

Стара Маріула.

Якимсь зіллям напувала,

То воно й минулось.

Потім її стала вчити

І лікарувати,

Які трави, що од чого,

І де їх шукати.

Як сушити, як варити…

Всьому, всьому вчила

Маріула. А та вчилась

Та Богу молилась.

Минуло літо, уже й друге

І третє настало;

Уже прийшли в Україну…

Жаль їй чогось стало?

Поклонилась Маріулі

За науку в ноги,

Попрощалась з циганами.

Помолила[сь] Богу;

Та й пішла собі, небога,

На свою країну.

«Вернусь, – каже, – хоч погляну

На дочкý, на сина».

Не довелось. Пан вернувся,

Покинув Наталю

В Московщині. А ти її

За Дністром шукала.

Сина Йвана молодого

Оддали в салдати

За те, що ти не навчила

Панів шановати.

До кого ж ти прихилишся?

Нікого немає!..

До людей хились, небого,

Люде привітають.

Пан, вернувшись, занедужав,

Стогне, пропадає.

А вона набрала зілля

Та пішла в палати

Лічить його, помагати,

А не проклинати.

Не помогла болящому,

Бо не допустили.

А як умер, то за його

Богу помолилась.

І жила собі святою,

Дівчат научала,

Щоб з панами не кохались,

Людей не цурались.

«А то Бог вас покарає,

А ще гірше люде;

Люде горді, неправедні,

Своїм судом судять».

Отак вона научала,

Болящих лічила.

А з убогим остатньою

Крихтою ділилась.

Люде добрі і розумні

Добре її знали.

А все-таки покриткою

І відьмою звали.

1858. Марта 6. [Нижній Новгород]

«Лічу в неволі дні і ночі…»

Лічу в неволі дні і ночі,

І лік забуваю:

О Господи, як то тяжко

Тії дні минають.

А літа пливуть за ними,

Пливуть собі стиха,

Забирають за собою

І добро і лихо.

Забирають, не вертають

Ніколе нічого,

І не благай, бо пропаде

Молитва за Богом.

Каламутними болотами,

Меж бур’янами, за годами

Три года сумно протекли.

Багато дечого взяли

З моєї темної комори

І в море нишком однесли.

І нишком проковтнуло море

Моє не злато-серебро —

Мої літа, моє добро,

Мою нудьгу, мої печалі,

Тії незримії скрижалі,

Незримим писані пером.

Нехай гнилими болотами

Течуть собі меж бур’янами

Літа невольничі. А я!

Такая заповідь моя!

Поси[д]жу трошки, погуляю,

На степ, на море подивлюсь,

Згадаю дещо, заспіваю

Та й знов мережать захо[д]жусь

Дрібненько книжечку. Рушаю.

[1858, C.-Петербург]

Сон («На панщині пшеницю жала…»)

Марку Вовчку

На панщині пшеницю жала,

Втомилася; не спочивать

Пішла в снопи, пошкандибала

Івана сина годувать.

Воно сповитеє кричало

У холодочку за снопом.

Розповила, нагодувала,

Попестила; і ніби сном,

Над сином сидя, задрімала.

І сниться їй той син Іван

І уродли´вий, і багатий,

Не одинокий, а жонатий —

На вольній, бачиться, бо й сам

Уже не панський, а на волі;

Та на своїм веселім полі

Свою-таки пшеницю жнуть,

А діточки обід несуть.

І усміхнулася небога,

Прокинулась, – нема нічого…

На Йвасяа глянула, взяла

Його гарненько сповила

Та, щоб дожать до ланового,

Ще копу дожинать пішла…

Остатню, може; Бог поможе,

То й сон твій справдиться…

[13 липня] 1858. С.-Петербург

«Я не нездужаю, нівроку…»

Я не нездужаю, нівроку,

А щось такеє бачить око,

І серце жде чогось. Болить,

Болить, і плаче, і не спить,

Мов негодована дитина.

Лихої, тяжкої години,

Мабуть, ти ждеш? Добра не жди,

Не жди сподіваної волі —

Вона заснула: цар Микола

Її приспав. А щоб збудить

Хиренну волю, треба миром,

Громадою обух сталить,

Та добре вигострить сокиру,

Та й заходиться вже будить.

А то проспить собі небога

До суду Божого Страшного!

А панство буде колихать,

Храми, палати муровать,

Любить царя свого п’янóго,

Та візантійство прославлять,

Та й більше, бачиться, нічого.

1858, 22 Nоября [С.-Петербург]

1859

Подражаніє 11 псалму

Мій Боже милий, як то мало

Святих людей на світі стало.

Один на другого кують

Кайдани в серці. А словами,

Медоточивими устами

Цілуються і часу ждуть,

Чи швидко брата в домовині

З гостей на цвинтар понесуть?

А ти, о Господи єдиний,

Скуєш лукавії уста.

Язик отой велеречивий,

Мовлявший: ми не суєта!

І возвеличимо на диво

І розум наш, і наш язик…

Та й де той пан, що нам закаже

І думать так і говорить?

– Воскресну я! – той пан вам скаже, —

Воскресну нині! Ради їх,

Людей закованих моїх,

Убогих, нищих… Возвеличу

Малих отих рабов німих!

Я на сторожі коло їх

Поставлю слово. І пониче,

Неначе стоптана трава,

І думка ваша, і слова. —

Неначе срібло куте, бите

І семикрати перелите

Огнем в горнилі, словеса

Твої, о Господи, такії.

Розкинь же їх, Твої святиє,

По всій землі. І чудесам

Твоїм увірують на світі

Твої малі убогі діти!

1859. 15 февраля. [С.-Петербург]

Марку Вовчку

На память 24 генваря 1859

Недавно я поза Уралом

Блукав і Господа благав,

Щоб наша правда не пропала,

Щоб наше слово не вмирало;

І виблагав. Господь послав

Тебе нам, кроткого пророка

І обличителя жестоких

Людей неситих. Світе мій!

Моя ти зоренько святая!

Моя ти сило молодая!

Світи на мене, і огрій,

І оживи моє побите

Убоге серце, неукрите,

Голоднее. І оживу,

І думу вольную на волю

Із домовини воззову.

І думу вольную… О доле!

Пророче наш! Моя ти доне!

Твоєю думу назову.

1859, февраля 17. СПб

Ісаія. Глава 35

(Подражаніє)

Радуйся, ниво неполитая!

Радуйся, земле, не повитая

Кві[т]частим злаком! Розпустись,

Рожевим крином процвіти!

І процвітеш, позеленієш,

Мов Іорданові святиє

Луги´ зелені, береги´!

І честь Кармілова і слава

Ліванова, а не лукава,

Тебе укриє дорогим,

Золототканим, хитрошитим,

Добром та волею підбитим,

Святим омóфором своїм.

І люде темнії, незрячі,

Дива Господнії побачать.

І спочинуть невольничі

Утомлені руки,

І коліна одпочинуть,

Кайданами куті!

Радуйтеся, вбогодухі,

Не лякайтесь дива, —

Се Бог судить, визволяє

Долготерпеливих

Вас, убогих. І воздає

Злодіям за злая!

Тойді, як, Господи, святая

На землю правда прилетить

Хоч на годиночку спочить,

Незрячі прóзрять, а кривиє,

Мов сарна з гаю, помайнують.

Німим отверзуться уста;

Прорветься слово, як вода,

І дебрь-пустиня неполита,

Зцілющою водою вмита,

Прокинеться; і потечуть

Веселі ріки, а озéра

Кругом гаями поростуть,

Веселим птаством оживуть.

Оживуть степи, озéра,

І не верствовії,

А вольнії, широкії,

Скрізь шляхи святиї

Простеляться; і не найдуть

Шляхів тих владики,

А раби тими шляхами

Без ґвалту і крику

Позіходяться докупи,

Раді та веселі.

І пустиню опанують

Веселії села.

25 марта 1859, [С.-Петербург]

N. N. («Така, як ти, колись лілея…»)

Така, як ти, колись лілея

На Іордані процвіла

I воплотила, пронесла

Святее слово над землею.

Якби-то й ти, Дністровий цвіте…

Ні, ні! Крий Боже! Розіпнуть.

В Сибір в кайданах поведуть.

І ти, мій цвіте неукритий…

Не вимовлю…

Веселий рай

Пошли їй, Господи, подай!

Подай їй долю на сім світі

І більш нічого не давай.

Та не бери її весною

В свій Рай небесний, не бери,

А дай Твоєю красотою

Надивуватись на землі.

19 апреля 1859. [С.-Петербург]

Невольник

(Поема)

Посвященіє

Думи мої молодії —

Понурії діти,

І ви мене покинули!..

Пустку натопити

Нема кому… Остався я,

Та не сиротою,

А з тобою, молодою,

Раю мій, покою,

Моя зоре досвітняя,

Єдиная думо

Пречистая!.. Ти витаєш…

Як у того Нуми

Тая німфа Егерія, —

Так ти, моя зоре,

Просіяєш надо мною,

Ніби заговориш,

Усміхнешся… Дивлюся я —

Нічого не бачу…

Прокинуся… серце плаче —

І очі заплачуть.

Спасибі, зіронько!..

Минає

Не ясний день мій; вже смеркає;

Над головою вже несе

Свою неклепаную косу

Косар непевний… Мовчки скосить,

А там – і слід мій занесе

Холодний вітер… Все минає!..

Згадаєш, може, молодая,

Вилиту сльозами

Мою думу і тихими,

Тихими речами

Проговориш: «Я любила

Його на сім світі

Й на тім світі любитиму…»

О мій тихий світе,

Моя зоре вечірняя!

Я буду витати

Коло тебе і за тебе

Господа благати!

Той блукає за морями,

Світ перехо[д]жає,

Долі-доленьки шукає —

Немає, немає…

Мов умерла; а той рветься

З усієї сили

За долею… от-от догнав —

І бебех в могилу!

А в іншого сіромахи

Ні хати, ні поля.

Тільки торба, а з торбини

Виглядає доля,

Мов дитинка; а він її

Лає, проклинає

І за чвертку закладає —

Ні, не покидає!

Як реп’ях той, учепиться

За латані поли

Та й збирає колосочки

На чужому полі,

А там – снопи, а там – скирти,

А там – у палатах

Сидить собі сіромаха,

Мов у своїй хаті.

Такая-то доля тая

Хоч і не шукайте:

Кого схоче – сама найде,

У колисці найде.

Ще на Україні веселі

І вольнії пишались села

Тойді, як праведно жили

Старий козак і діток двоє…

Ще за Гетьманщини старої

Давно се діялось колись.

Так, коло полудня, в неділю,

Та на Зелених ще й святках,

Під хатою в сорочці білій

Сидів, з бандурою в руках,

Старий козак.

«І так і сяк!» —

Старий міркує, розмовляє. —

І треба б, – каже, – й трохи шкода.

А треба буде; два-три года

Нехай по світу погуляє

Та там своєї пошукає,

Як я шукав колись… «Ярино!

А де Степан?» – «А он під тином

Неначе вкопаний стоїть»

«А я й не бачу! А ідіть

Лишень сюда, та йдіть обоє…

А нуте, діти, отакої!»

І вшкварив по струнах.

Старий грає, а Ярина

З Степаном танцює;

Старий грає-примовляє,

Ногами тупцює.

«Якби мені лиха та лиха,

Якби мені свекрівонька тиха,

Якби мені чоловік молодий,

До другої не ходив, не любив».

«Ой гоп, чики-чики,

Та червоні черевики,

Та троїсті музи´ки,

Одвіку довіку

Я любила б чоловіка!

Ой гоп, заходивсь,

Зробив хату, оженивсь,

І піч затопив,

І вечерять наварив».

«Ануте діти, отакої!» —

І старий піднявся,

Як ударить, як ушкварить,

Аж у боки взявся.

«Чи так, чи не так,

Уродив постернак,

А петрушку

Криши в юшку,

Буде смак, буде смак!

Ой так, таки так,

Оженився козак,

Кинув хату

І кімнату

Та й потяг у байрак».

«Ні, не така вже, підтопталась

Стара моя сила,

Утомився… А все це ви

Так розворушили.

О бодай вас! Що то літа?

Ні, вже не до ладу…

Минулося. Іди лишень

Полудновать лагодь.

Гуляючи, як той казав,

Шматок хліба з’їсти.

Іди ж, доню… А ти, сину,

Послухаєш вісти.

Сідай лишень. Як убили

Твого батька Йвана

В Шляхетчині, то ти ще був

Маленьким, Степане.

Ще й не лазив». – «То я не син?

Я чужий вам, тату?»

«Та не чужий, стривай лишень.

От умерла й мати,

Таки твоя, а я й кажу

Покойній Марині,

Моїй жінці: „А що, – кажу, —

Возьмем за дитину?“

Тебе б оце. „Добре, – каже

Покойна Марина, —

Чому не взять?“ – Взяли тебе

Ми та й спарували

З Яриночкою докупи…

А тепер осталось

Ось що робить. Ти на літі,

І Ярина зріє.

Треба буде людей шукать

Та що-небудь діять.

Як ти скажеш?» – «Я не знаю,

Бо я думав теє…»

«Що Ярина сестра тобі?

А воно не теє,

Воно просто, любітеся,

Та й з Богом до шлюби.

А поки що треба буде

І на чужі люде

Подивитись, як там живуть,

Чи орють,

Чи не на ораному сіють,

А просто жнуть

І немолоченеє віють,

Та як і мелють і їдять —

Все треба знать.

Так от як, друже, треба в люде

На рік, на два піти

У наймити;

Тойді й побачимо, що буде.

Бо хто не вміє заробить,

То той не вмітиме й пожить.

А ти як думаєш, небоже?

Не думай, коли хочеш знать,

Де лучше лихом торгувать,

Іди ти в Січ. Як Бог поможе,

Там наїсися всіх хлібів,

Я їх чимало попоїв,

І досі нудно, як згадаю!

Коли здобудеш, принесеш,

А коли згубиш, поживеш

Моє добро! То хоч звичаю

Козацького наберешся,

Не такого, як у бурсі,

А живі мисліте

З товариством прочитаєш,

Та по-молодечи

Будеш Богу молитися,

А не по-чернечи

Харамаркать. Отак, сину,

Помолившись Богу,

Осідлаєм буланого

Та й гайда в дорогу!

Ходім лишень полудновать.

Чи ти вже, Ярино,

Змайструвала нам що-небудь?

Отаке-то сину…»

«Уже, таточку!» – озвалась

Із хати Ярина.

Не їсться, не п’ється, і серце не б’ється,

І очі не бачать, не чуть голови!

Замість шматка хліба, за кухоль береться.

Дивиться Ярина та нишком сміється.

«Що се йому стало? Ні їсти, ні пить —

Нічого не хоче! Чи не занедужав?»

«Братику Степане, що в тебе болить?» —

Ярина питає. Старому байдуже,

Нібито й не чує. «Чи жать, чи не жать,

А сіяти треба, – старий промовляє

Нібито до себе. – Анумо вставать,

До вечерні, може, ще пошкандибаю.

А ти, Степане, ляжеш спать,

Бо завтра рано треба встать

Та коня сідлать».

«Степаночку, голубчику!

Чого се ти плачеш?

Усміхнися, подивися,

Хіба ти не бачиш,

Що й я плачу? Розсердився

Бог знає на кого

Та й зо мною не говорить.

Утечу, єй-богу,

Та й сховаюсь у бур’яні…

Скажи-бо, Степане,

Може, й справді нездужаєш?

Я зілля достану,

Я побіжу за бабою…

Може, це з пристріту?»

«Ні, Ярино, моє серце,

Мій рожевий квіте!

Я не брат тобі, Ярино,

Я завтра покину

Тебе й батька, на чужині

Де-небудь загину,

А ти мене й не згадаєш,

Забудеш, Ярино,

Свого брата…» – «Схаменися!

Єй-богу, з пристріту!

Я не сестра? Хто ж оце я?

О Боже мій, світе!

Що тут діять? Батька нема,

А він занедужав

Та ще й умре. О Боже мій!

А йому байдуже,

Мов сміється. Степаночку,

Хіба ти не знаєш,

Що без тебе і таточка

І мене не стане?»

«Ні, Ярино, я не кину,

А тілько поїду

Недалеко. А на той рік

Я до вас приїду

З старостами – за тобою

Та за рушниками…

Чи подаєш?» – «Та цур тобі

З тими старостами,

Ще й жартує!» – «Не жартую,

Єй-богу, Ярино,

Не жартую!..» – «Та це й справді

Ти завтра покинеш

Мене й батька? Не жартуєш?

Скажи-бо, Степане,

Хіба й справді не сестра я?»

«Ні, моє кохання,

Моє серце!» – «Боже ж ти мій!

Чому я не знала?

Була б тебе не любила

І не цілувала…

Ой, ой! сором! Геть од мене!

Пусти мене! Бачиш,

Який добрий! Та пусти-бо!

Єй-богу, заплачу».

І заплакала Ярина,

Як тая дитина.

І крізь сльози промовляла:

«Покине! Покине!»

Як той явор над водою,

Степан похилився,

Щирі сльози козацькії

В серці запеклися,

Мов у пеклі. А Ярина

То клене, то просить.

То замовкне, подивиться

І знов заголосить.

Незчулися, як смерклося,

І сестру, і брата,

Ніби скованих докупи,

Застав батько в хаті.

І світ настав, а Ярині

Не спиться – ридає.

Уже Степан із криниці

Коня напуває.

Й вона з відрами побігла

Ніби за водою

До криниці. А тим часом

Запорозьку зброю

Старий виніс із комори.

Дивиться, радіє,

Приміряє, ніби знову

Старий молодіє.

Та й заплакав. «Зброє моя,

Зброє золотая!..

Літа мої молодії,

Сило молодая!

Послужи, моя ти зброє,

Молодій ще силі,

Послужи йому так щиро,

Як мені служила!»

Вернулися од криниці,

І Степан сідлає

Коня, свого товариша,

Й жупан надіває.

А Ярина дає зброю,

На порозі стоя;

Степан її надіває,

Та плачуть обоє.

І шаблюка, мов гадюка,

Й ратище-дрючина,

Й самопал семип’яденний

Повис за плечима.

Аж зомліла, як узріла;

І старий заплакав,

Як побачив на коневі

Такого юнака.

Веде коня за поводи

Та плаче Ярина;

Старий батько іде рядом,

Научає сина:

Як у війську пробувати,

Старшин шанувати,

Товариство поважати,

В табор не ховатись.

«Нехай тебе Бог заступить!» —

Як за селом стали,

Сказав батько, та всі троє

Разом заридали.

Степан гукнув, і курява

Шляхом піднялася.

«Не барися, мій синочку,

Швидше повертайся!» —

Сказав старий. А Ярина,

Мов тая ялина

При долині, похилилась…

Мовчала Ярина.

Тільки сльози утирає,

На шлях поглядає;

Із куряви щось вигляне

І знов пропадає;

Ніби шапка через поле

Котиться, чорніє,

Пропадає, мошечкою

Тільки-тільки мріє,

Та й пропало. Довго-довго

Стояла Ярина

Та дивилась, чи не вирне

Знову комашина

Із куряви. Не вирнула —

Пропала! І знову

Заплакала Яриночка

Та й пішла додому.

Минають дні, минає літо,

Настала осінь, шелестить

Пожовкле листя, мов убитий

Старий під хатою сидить,

Дочка нездужає Ярина;

Його єдиная дитина

Покинуть хоче. З ким дожить,

Добути віку вікового?

Згадав Степана молодого,

Згадав свої благі літá,

Згадав та й заплакав

Багатий сивий сирота.

«В Твоїх руках все на світі,

Твоя всюди воля!

Нехай буде так, як хочеш,

Така моя доля», —

Старий вимовив і нишком

Богу помолився;

Та й пішов собі з-під хати

В садок походити.

І барвінком, і рутою,

І рястом кві[т]чає

Весна землю, мов дівчину

В зеленому гаї;

І сонечко серед неба

Опинилось-стало,

Мов жених той молодую,

Землю оглядало,

І Ярина вийшла з хати

На світ Божий глянуть,

Ледве вийшла: усміхнеться,

То піде, то стане,

Розглядає, дивується,

Та любо, та тихо,

Ніби вчора народилась…

А лютеє лихо

В самім серці ворухнулось

І світ запалило.

Як билина підкошена,

Ярина схилилась;

Як з квіточки роса вранці,

Сльози полилися.

Старий батько коло неї

Як дуб похилився.

Одужала Яриночка.

Ідуть люде в Київ

Та в Почаїв помолитись,

І вона йде з ними.

У Києві великому

Всіх святих благала;

У Межигорського Спаса

Тричі причащалась;

У Почаєві святому

Ридала-молилась,

Щоб Степан той, доля тая

Їй хоча приснилась.

Не приснилась. Вернулася,

Знову забіліла

Зима біла. За зимою

Знов зазеленіла

Весна Божа. Вийшла з хати

На світ дивуватись

Яриночка, та не Бога

Святого благати,

А нищечком у ворожки

Про його спитати.

І ворожка ворожила.

Пристріт замовляла,

Талан-долю та весілля

З воску виливала.

«Он, бачиш, кінь осідланий

Тупає ногою

Під козаком; а онде йде

Дідусь з бородою

Аж до колін. Ото гроші;

Якби догадався

Козак отой злякать діда,

Злякав та й сховався

За могилу, лічить гроші,

А он знову шляхом

Козак іде, ніби старець,

То, бач, ради страху,

Щоб ляхи або татаре

Часом не спіткали».

І радесенька Ярина

Додому верталась.

Уже третій, і четвертий,

І п’ятий минає

Немалий рік, а Степана

Немає, немає.

І стежечка-доріжечка,

Яром та горою

Утоптана до ворожки,

Поросла травою.

Нема його. У черниці

Косу розплітає

Безталанна, коло неї

Падає, благає

Старий батько, хоч літечко,

Хоч Петра діждати,

Хоч Зеленої неділі…

Діждались, і хату

Укві[т]чали гарнесенько,

І в сорочках білих,

Невеселі, мов сироти,

Під хатою сіли.

Сидять собі та сумують,

Слухають… щось грає,

Мов на кобзі, на улиці

І ніби співає.

Дума

У неділю вранці-рано

Синє море грало;

Товариство кошового

На раді прохало:

«Благослови, отамане,

Байдаки спускати,

Та за Тендер погуляти,

Турка пошукати».

Чайки і байдаки спускали,

Гарматами риштовали,

З Дніпрового гирла широкого випливали,

Серед ночі темної,

На морі синьому

За островом Тендером потопали,

Пропадали.

Один потопає,

Другий виринає,

Козацтву-товариству із синьої хвилі рукою махає

І зично гукає:

«Нехай вам, панове-товариство, Бог допомагає!»

І в синій хвилі потопає,

Пропадає.

Тілько три чайки, слава Богу,

Отамана курінного,

Сироти Степана молодого,

Синє море не втопило,

А в турецьку землю агарянську

Без кормил прибило.

Тойді сироту Степана,

Козака лей[с]трового,

Отамана молодого,

Турки-яничари ловили,

З гармати гримали,

В кайдани кували,

В тяжкую неволю завдавали.

Ой Спасе наш Межигорський,

Чудотворний Спасе,

І лютому ворогові

Не допусти впасти

В турецькую землю, в тяжкую неволю!

Там кайдани по три пуда,

Отаманам по чотири,

І світа Божого не бачать, не знають.

Під землею камень ламають,

Без сповіді святої умирають,

Як собаки, здихають.

І згадав сирота Степан в неволі

Свою далеку Україну,

Нерідного батька старого,

І коника вороного,

І нерідную сестру Ярину,

Плаче-ридає,

До Бога руки здіймає,

Кайдани ламає,

Утікає на вольную волю…

Уже на третьому полю

Турки-яничари догнали,

До стовпа в’язали,

Очі виймали,

Гарячим залізом випікали,

В кайдани кували,

В тюрму посадили

Та й заморували.

Отак на улиці під тином

Ще молодий кобзар стояв

І про невольника співав.

За тином слухала Ярина,

І не дослухала, упала.

«Степаночку! Степаночку! —

Кричала, ридала. —

Степаночку, моє серце!

Де ж це ти барився?

Тату! Тату! Ідіть сюда,

Ідіть, подивітесь».

Прийшов старий, розглядає,

І свого Степана

Не пізнає, таке з його

Зробили кайдани.

«Сину ти мій безталанний!

Моя ти дитино!

Де ти в світі погибаєш,

Сину мій єдиний?»

Плаче старий та ридає,

Й Степан сліпий плаче

Невидющими очима,

Мов сонце побачив.

І беруть його під руки,

І ведуть у хату,

І вітає Яриночка,

Мов рідного брата.

І голову йому змила,

І ноги умила,

І в сорочці тонкій білій

За стіл посадила,

Годувала, напувала,

Положила спати

У кімнаті і тихенько

Вийшла з батьком з хати.

Через тиждень без старостів

За Степана свата

Старий свою Яриночку.

І Ярина в хаті.

«Не треба, мій таточку,

Не треба, Ярино, —

Степан каже. – Я загинув,

Навіки загинув!

За що ж свої молодії

Ти літа погубиш

З калікою?.. Ярино!

Насміються люде,

І Бог святий покарає,

І прожене долю

З ції хати веселої

На чужеє поле.

Ні, Ярино, Бог не кине

І найде дружину;

А я піду в Запорожжя,

Там я не загину,

Нагодують». – «Ні, Степане,

Моя ти дитино!

І Господь тебе покине,

Як ти нас покинеш».

«Оставайся, Степаночку;

Коли не хоч братись,

То так будем, я сестрою,

А ти будеш братом

І дітьми йому обоє,

Батькові старому.

Не йди од нас, Степаночку,

Не кидай нас знову.

Не покинеш?» – «Ні, Ярино!»

І Степан остався.

Зрадів старий, мов маленький,

Аж за кобзу взявся,

Хотів вшкварить метелицю

З усієї сили,

Та не вшкварив… під хатою

Усі троє сіли.

«Розкажи ж ти нам, Степане,

Про свою недолю,

Бо й я таки гуляв колись

В турецькій неволі».

«Отож мене, вже сліпого,

На світ випускали

З товариством. Товариство

На Січ прямувало

І мене взяло з собою;

І через Балкани

Простали ми в Україну

Вольними ногами;

А на тихому Дунаю

Нас перебігають

Січовики-запорожці

І в Січ завертають,

І розказують і плачуть,

Як Січ руйнували,

Як москалі срібло, злото

І свічі забрали

У Покрові; як козаки

Вночі утікали

І на тихому Дунаю

Новим кошем стали;

Як цариця по Києву

З Нечосом ходила…

І Межигорського Спаса

Вночі запалила.

І по Дніпру у золотій

Галері гуляла,

На пожар той поглядала,

Нишком усміхалась.

І як степи запорозькі

Тоді поділили

І панам на Україні

Люд закріпостили.

Як Кирило з старшинами

Пудром осипались

І в цариці, мов собаки,

Патинки лизали.

Отак, тату! Я щасливий,

Що очей не маю,

Що нічого того в світі

Не бачу й не знаю…

Ляхи були, усе взяли,

Кров повипивали!..

А москалі і світ Божий

В путо закували.

Отаке-то! Тяжко, тату,

Із своєї хати

До турчина поганого

В сусіди прохатись.

Тепер, кажуть, в Слободзеї

Останки збирає

Головатий та на Кубань

Хлопців підмовляє.

Нехай йому Бог поможе!

А що з того буде,

Святий знає: почуємо,

Що розкажуть люде».

Отак вони що день Божий

Удвох розмовляли

До півночі, а Ярина

Господарювала

Та святих отих благала…

Таки ж ублагала;

На Всеєдній у неділю

Вона спарувалась

З сліпим своїм. Такеє-то

Скоїлось на світі,

Мої любі дівчаточка,

Рожевії квіти.

Такеє-то. Одружились

Мої молодії.

Може, воно й не до ладу.

Та що маю діять,

Коли таке сподіялось;

Рік уже минає,

Уже й другий. З дружиною

Ярина гуляє

По садочку. Старий батько

Сидить коло хати

Та вчить внука-пузанчика

Чолом оддавати.

[5 лютого —28 квітня 1859, С.-Петербург]

«Мій Боже милий, знову лихо…»

Мій Боже милий, знову лихо!..

Було так любо, було тихо;

Ми заходились розкувать

Своїм невольникам кайдани.

Аж гульк!.. Ізнову потекла

Мужицька кров! Кати вінчанні,

Мов пси голодні за маслак,

Гризуться знову.

[квітень – травень 1859, С.-Петербург]

«Ой по горі роман цвіте…»

Федору Івановичу Черненку

На пам’ять 22 сентября 1859 року.

Ой по горі роман цвіте,

Долиною козак іде

Та у журби питається,

Де та доля пишається?

Чи то в шинках з багачами?

Чи то в степах з чумаками?

Чи то в полі на роздоллі

З вітром віється по волі? —

Не там, не там, друже-брате,

У дівчини в чужій хаті,

У рушничку та в хустині

Захована в новій скрині.

Лихвен. 7 іюня [1859]

«Ой маю, маю я оченята…»

Ой маю, маю я оченята,

Нікого, матінко, та оглядати,

Нікого, серденько, та оглядати!

Ой маю, маю і рученята…

Ніко[го], матінко, та обнімати.

Нікого, серденько, та обнімати!

Ой маю, маю і ноженята,

Та ні з ким, матінко, потанцювати,

Та ні з ким, серденько, потанцювати!

10 іюня [1859]. Пырятын

Сестрі

Минаючи убогі села

Понаддніпрянські невеселі,

Я думав, де ж я прихилюсь?

І де подінуся на світі?

І сниться сон мені: дивлюсь,

В садочку, квітами повита,

На пригорі собі сто[ї]ть,

Неначе дівчина, хатина,

Дніпро геть-геть собі розкинувсь!

Сіяє батько та горить!

Дивлюсь, у темному садочку,

Під вишнею у холодочку,

Моя єдиная сестра!

Многострадалиця святая!

Неначе в Раї, спочиває

Та з-за широкого Дніпра

Мене, небога, виглядає.

І їй здається, виринає

З-за хвилі човен, допливá…

І в хвилі човен порина.

– Мій братику! Моя ти доле! —

І ми прокинулися. Ти…

На панщині, а я в неволі!..

Отак нам довелося йти

Ще змáлечку колючу ниву!

Молися, сестро! Будем живі,

То Бог поможе перейти.

20 іюля [1859]. Черкаси

«Колись, дурною головою…»

Колись, дурною головою,

Я думав, – горенько зо мною!

Як доведеться в світі жить?

Людей і Господа хвалить?

В багні колодою гнилою

Валятись, старітися, гнить,

Умерти й сліду не покинуть

На обікраденій землі…

О горе! горенько мені!

І де я в світі заховаюсь?

Щодень пілати розпинають,

Морозять, шкварять на огні!

21 іюля [1859]. Черкаси

«Якби-то ти, Богдане п’яний…»

Якби-то ти, Богдане п’яний,

Тепер на Переяслав глянув!

Та на замчище подив[ив]сь!

Упився б! здорово упивсь!

І препрославлений козачий

Розумний батьку!.. і в смердячій

Жидівській хаті б похмеливсь

Або в калюжі утопивсь,

В багні свинячім.

Амінь тобі, великий муже!

Великий, славний! та не дуже…

Якби ти на світ не родивсь

Або в колисці ще упивсь…

То не купав би я в калюжі

Тебе преславного. Амінь.

18 августа [1859]. В Переяслові

«Во Іудеї во дні они…»

Во Іудеї во дні они,

Во время Ірода царя,

Кругом Сіона й на Сіоні

Романські п’яні легіони

Паскудились. А у царя,

У Ірода таки самого,

І у порогу й за порогом

Стояли ліктори, а цар…

Самодержавний государ!

Лизав у ліктора халяву,

Щоб той йому на те, на се…

Хоч півдинарія позичив;

А той кишенею трясе,

Виймає гроші і не лічить,

Неначе старцеві дає.

І п’яний Ірод знову п’є!

Як ось, не в самім Назареті,

А у якомусь у вертепі,

Марія сина привела

І в Віфлеєм з малим пішла…

Біжить почтар із Віфлієма

І каже: – Царю! Так і так!

Зіновать, кукіль і будяк

Росте в пшениці! Кляте плем’я

Давидове у нас зійшло!

Зотни, поки не піднялось!

– Та що ж, – промовив Ірод п’яний, —

По всьому царству постинать

Малих дітей; а то, погані,

Нам не дадуть доцарювать. —

Почтар, нівроку, був підпилий.

Оддав сенатові приказ,

Щоб тілько в Віфліємі били

Малих дітей.

Спаси ти нас,

Младенче праведний, великий,

Од п’яного царя-владики!

Од гіршого ж Тебе спасла

Твоя Преправедная Мати.

Та де ж нам тую Матір взяти?

Ми серцем голі догола!

Раби з кокардою на лобі!

Лакеї в золотій оздобі…

Онуча, сміття з помела

Єго величества. Та й годі.

24 октября [1859]. С.-Петербург

Марія

Радуйся, Ты бо обновила еси зачатыя студно.

Акафіст Пресвятій Богородиці. Ікос 10.

Все упованіє моє

На Тебе, мій пресвітлий раю,

На милосердіє Твоє,

Все упованіє моє

На Тебе, Мати, возлагаю.

Святая си[л]о всіх святих,

Пренепорочная, Благая!

Молюся, плачу і ридаю:

Воззри, Пречистая, на їх,

Отих окрадених, сліпих

Невольників. Подай їм силу

Твойóго мученика сина,

Щоб хрест-кайдани донесли

До сáмого, сáмого краю.

Достойно пітая! Благаю!

Царице неба і землі!

Вонми їх стону і пошли

Благий конець, о Всеблагая!

А я, незлобний, воспою,

Як процвітуть убогі села.

Псалмом і тихим, і веселим

Святую доленьку Твою.

А нині плач, і скорбь, і сльози

Душі убогої – убогій

Остатню лепту подаю.

У Йосипа, у тесляра

Чи бондаря того святого,

Марія в наймичках росла.

Рідня була. Отож, небога,

Уже чимала піднялась,

Росла собі та виростала

І на порі Марія стала…

Рожевим квітом розцвіла

В убогій і чужій хатині.

В святому тихому раю.

Тесляр на наймичку свою,

Неначе на свою дитину,

Теслу, було, і струг покине

Та й дивиться; і час мине,

А він і оком не мигне,

І думає: – Ані родини!

Ані хатиночки нема,

Одна-однісінька!.. Хіба…

Ще ж смерть моя не за плечима?.. —

А та стоїть собі під тином

Та вовну білую пряде

На той бурнус йому святешний

Або на берег поведе

Козу з козяточком сердешним

І попасти, і напоїть.

Хоч і далеко. Так любила ж

Вона той тихий Божий став,

Широкую Тиверіаду,

І рада, аж сміється, рада,

Що Йосип, сидячи, мовчав,

Не боронив їй, не спиняв

На став іти; іде, сміється,

А він сидить та все сидить,

За струг сердега не береться…

Коза нап’ється та й пасеться.

А дівчина собі стоїть,

Неначе вкопана, під гаєм

І смутно, сумно позирає

На той широкий Божий став,

І мовила: – Тиверіадо!

Широкий царю озерам!

Скажи мені, моя порадо!

Якая доля вийде нам

З старим Іосифом? О доле! —

І похилилась, мов тополя

Од вітру хилиться в яру.

– Йому я стану за дитину.

Плечми моїми молодими

Його старії підопру! —

І кинула кругом очима,

Аж іскри сипнули з очей.

А з добрих молодих плечей

Хітон полатаний додолу

Тихенько зсунувся. Ніколи

Такої Божої краси

Ніхто не узрить! Злая ж доля

Колючим терном провела,

Згнущалася над красотою!

О доленько! Понад водою

Ходою тихою пішла.

Лопух край берега найшла,

Лопух зорвала і накрила,

Неначе бриликом, свою,

Головоньку тую смутную,

Свою головоньку святую!

І зникла в темному гаю.

О світе наш незаходимий!

О Ти, Пречистая в женах!

Благоуханний сельний крине!

В яких гаях? В яких ярах,

В яких незнаємих вертепах

Ти заховаєшся од спеки

Огнепалимої тії,

Що серце без огню розтопить

І без води прорве, потопить

Святії думоньки Твої?

Де Ти сховаєшся? Нігде!

Огонь заклюнувся вже, годі!

Уже розжеврівся. І шкода,

Даремне сила пропаде.

До крові дійде, до кості

Огонь той лютий, негасимий,

І, недобитая, за сином

Повинна будеш перейти

Огонь пекельний! Вже пророчить,

Тобі вже зазирає в очі

Твоє грядущее. Не зри!

Сльозу пророчую утри!

Заквітчай голову дівочу

Лілеями та тим рясним

Червоним маком. Та засни

Під явором у холодочку,

Поки що буде.

Увечері, мов зоря тая,

Марія з гаю вихо[д]жає

Закві[т]чана. Фавор-гора,

Неначе з злата-серебра,

Далеко, високо сіяє,

Аж сліпить очі. Підняла

На той Фавор свої святиє

Очиці кроткіє Марія

Та й усміхнулась. Зайняла

Козу з козяточком з-під гаю

І заспівала:

«Раю! раю!

Темний гаю!

Чи я, молодая,

Милий Боже, в Твоїм раї

Чи я погуляю,

Нагуляюсь?»

Та й замовкла.

Круг себе сумно озирнулась,

На руки козеня взяла

І веселенькая пішла

На хутір бондарів убогий.

А йдучи, козеня, небога,

Ніби дитину, на руках

Хитала, бавила, гойдала,

До лона тихо пригортала

І цілувала… Козеня,

Неначе теє кошеня,

І не пручалось, не кричало,

На лоні пестилося, гралось.

Миль зо дві любо з козеням

Трохи, трохи не танцювала

І не втомилась. Вигляда

Старий, сумуючи під тином,

Давненько вже свою дитину.

Зострів її і привітав

І тихо мовив: – Де ти в Бога

Загаялась, моя небого?

Ходімо в кущу, опочий,

Та повечеряємо вкупі

З веселим гостем молодим;

Ходімо, доненько. – Який?

Який се гость? – Із Назарета

Зайшов у нас підночувать.

І каже, Божа благодать

На ветхую Єлисавету

Учора рано пролилась,

Учора, каже, привела

Дитину, сина. А Захарій

Старий нарек його Іваном…

Так бачиш що! – А гость роззутий,

Умитий з кущі вихо[д]жав

В одному білому хітоні,

Мов намальований сіяв,

І став велично на порозі,

І, уклонившися, вітав

Марію тихо. Їй, небозі,

Аж дивно, чудно. Гость стояв

І ніби справді засіяв.

Марія на його зирнула

І стрепенулась. Пригорнулась,

Неначе злякане дитя,

До Йосипа свого старого,

А потім гостя молодого

Просила, ніби повела

Очима в кущу. Принесла

Води погожої з криниці

І молоко, і сир козлиці

Їм на вечерю подала.

Сама ж не їла й не пила.

В куточку мовчки прихилилась

Та дивувалася, дивилась

І слухала, як молодий

Дивочний гость той говорив.

І словеса його святиє

На серце падали Марії,

І серце мерзло і пеклось!

– Во Іудеї не було! —

Промовив гость, – того ніколи,

Що нині узриться. Равві!

Равві великого глаголи

На ниві сіються новій!

І виростуть, і пожнемо,

І в житницю соберемо

Зерно святеє. Я Месію

Іду народу возвістить! —

І помолилася Марія

Перед апостолом.

Горить

Огонь тихенько на кабиці,

А Йосип праведний сидить

Та думає. Уже зірниця

На небі ясно зайнялась.

Марія встала та й пішла

З глеком по воду до криниці.

І гость за нею, і в ярочку

Догнав Марію…

Холодочком

До сходу сонця провели

До самої Тиверіади

Благовістителя. І раді,

Радісінькі собі прийшли

Додому.

Жде його Марія,

І ждучи плаче, молодії

Ланіти, очі і уста

Марніють зримо. – Ти не та,

Не та тепер, Маріє, стала!

Цвіт зельний, наша красота! —

Промовив Йосип. – Диво сталось

З тобою, доненько моя!

Ходім, Маріє, повінчаймось,

А то… – Й не вимовив: уб’ють

На улиці. – І заховаймось

В своїм оазисі. – І в путь

Марія нашвидку збиралась

Та тяжко плакала, ридала.

Отож вони собі ідуть,

Несе з торбиною на плечах

Нову коновочку старий.

Спродать би то та молодій

Купить хустиночку до речі,

Та й за повінчання оддать.

О старче праведний, багатий!

Не од Сіона благодать,

А з тихої твоєї хати

Нам возвістилася. Якби

Пречистій їй не дав ти руку,

Рабами б бідниє раби

І досі мерли би. О муко!

О тяжкая душі печаль!

Не вас мені, сердешних, жаль,

Сліпі і малиє душою,

А тих, що бачать над собою

Сокиру, молот і кують

Кайдани новиє. Уб’ють,

Заріжуть вас, душеубійці,

І із кривавої криниці

Собак напоять.

Де ж подівсь

Дивочний гость отой лукавий?

Хоч би прийшов та подививсь

На брак той славний і преславний,

На брак окрадений! Не чуть,

Не чуть ані його, ані Месії,

А люди ждуть чогось і ждуть,

Чогось непевного. Маріє!

Ти, безталанная, чого

І ждеш, і ждатимеш од Бога

І од людей Його? Нічого,

Ніжé апостола тогó

Тепер не жди. Тесляр убогий

Тебе повінчану веде

В свою убогую хатину.

Молися й дякуй, що не кинув,

Що на розпуття не прогнав,

А то б цеглиною убили —

Якби не вкрив, не заховав!

В Єрусалимі говорили

Тихенько люде, що стояли

У городі Тиверіаді

Чи то якогось розп’яли

Провозвістителя Месії.

– Його! – промовила Марія,

І веселесенька пішла

У Назарет. І він ридає,

Що наймичка його несла

В утробі праведную душу

За волю рóзп’ятого мужа.

Ото вони собі ідуть,

Прийшли додому. І живуть

Повінчанні, та не весéлі.

Тесляр колисочку дебелу

Майструє в сінях. А вона,

Пренепорочная Марія,

Сидить собі коло вікна

І в поле дивиться, і шиє

Малесеньке сороченя —

Комусь-то ще?

Хазяїн дома? —

Надворі крикнуло. – Указ

Од кесаря, його самóго,

Щоб ви сьогодня, сей же час!

Ви на ревізію у город,

У город Віфлієм ішли. —

І зник, пропав той тяжкий голос.

Тілько руна в яру гулá.

Марія зараз заходилась

Пекти опрíсноки. Спекла,

В торбину мовчки положила

І мовчки за старим пішла

У Віфлієм. – Святая сило!

Спаси мене, мій Боже милий! —

Тілько й промовила. Ідуть,

Сумуючи, собі обоє.

І, вбогії, перед собою

Козу з козяточком женуть;

Бо дома ні на кóго кинуть.

А може, Бог пошле дитину

В дорозі; от і молоко

Сердешній матері. Скотина

Іде пасучися; рядком

Ідуть за нею батько й мати

І починають розмовляти

Поволі, тихо. – Семіон

Протопресвітер, – Йосип мовив, —

Такеє-то пророче слово

Сказав мені. – Святий закон!

І Авраама, і Мойсея!

Возобновлять мужі єсеї.

І каже: поти не умру,

Поки Месію не узрю! —

Чи чуєш ти, моя Маріє?

Месія прийде! – Вже прийшов,

І ми вже бачили Месію! —

Марія мовила.

Найшов

Опрíснок Йосип у торбині,

Дає та й каже: – На, моя дитино,

Поки що буде, укріпись,

До Віфлієма не близенько;

Та й я спочину. Утомивсь. —

Та й сіли на шляху гарненько —

Полудновать. Отож сидять,

А сонце праведне швиденько

Додолу котиться. І глядь!

Сховалося і смеркло в полі.

І диво дивнеє! ніколи

Ніхто не бачив і не чув

Такого дива. Аж здрогнув

Святий тесляр. Мітла з востоку

Над самим Віфліємом, боком,

Мітла огненная зійшла.

І степ, і гори осіяла.

Марія з шляху не вставала,

Марія сина привела.

Єдиную тую дитину,

Що нас од каторги спасла!

І, Пресвятая, неповинна,

За нас, лукавих, розп’ялась!

А недалеко край дороги

Отáру гнали чабани

Та й їх побачили. Небогу,

Її й дитяточко взяли

І у вертеп свій принесли,

І чабани його убогі

Еммануїлом нарекли.

До сходу сонця, рано-рано!

У Віфліємі на майдані

Зійшовся люд і шепотить,

Що щось непевне з людьми буде

Во Іудеї. Гомонить

І тихне люд. – О люди! люди! —

Чабан якийсь біжить, кричить.

– Пророчество Ієремія,

Ісаія збулось! збулось!

У нас, у пастирей, Месія

Родився вчора! – Загуло

У Віфліємі на майдані:

– Месія! Іісус! Осанна! —

І люд розходивсь.

Через час

Чи через два прийшов указ

І легіон з Єрусалима,

Од того Ірода. Незриме

Й нечуте сталося тойді.

Ще діточки сповиті спали,

Ще кýпіль гріли матері,

Намарне гріли: не купали

Маленьких діточок своїх!

Ножі солдати сполоскали

В дитячій праведній крові!

Такеє-то на світі сталось!

Дивітеся ж, о! матері!

Що роблять іроди-царі!

Марія навіть не ховалась

З своїм младенцем. Слава вам,

Убогим людям, чабанам,

Що привітали, заховали

І нам Спасителя спасли

Од Ірода. Нагодували,

І напоїли, і дали

Кожух і свиту на дорогу,

І, небораки, додали

Ослицю дійну. І небогу

З її дитяточком малим

І посадили, й провели

Вночі тайни´ми манівцями

На шлях мемфіський. А мітла,

Мітла огненная світила,

Неначе сонце, і дивилась

На ту ослицю, що несла

В Єгипет кроткую Марію

І народженного Месію.

Якби де на світі хоть раз

Цариця сіла на ослицю,

То слава б стала про царицю

І про великую ослицю

По всьому світу. Ся ж несла

Живого істинного Бога.

Тебе ж, сердешну, копт убогий

Хотів у Йосипа купить,

Та здохла ти. Мабуть, дорога

Таки завадила тобі?

У Нілі скупанеє спить

В пелюшках долі, під вербою,

Дитяточко. А меж лозою

З лози колисочку плете

Та плаче праведная мати,

Колиску тую плетучи.

А Йосип заходився хату

Із очерету будувати,

Щоб хоч укритися вночі.

З-за Нілу сфінкси, мов сичі,

Страшними мертвими очима

На теє дивляться. За ними

На голому піску стоять

По шнуру піраміди вряд,

Мов фараонова сторóжа,

І ніби фараонам знать

Вони дають, що правда Божа

Встає вже, встала на землі.

Щоб фараони стереглись.

Марія найнялася прясти

У копта вовну. А святий

Іосиф взявсь отару пасти,

Щоб хоч козу ту заробить

На молоко малій дитині.

Минає рік. Коло хатини

В повіточці своїй малій

Той бондар праведний, святий,

І гадки, праведний, не має,

Барило й бочку набиває

Та ще й курникає. А ти?

Не плачеш ти і не співаєш,

Гадаєш, думаєш-гадаєш,

Як його вчити, навести

На путь святий святого сина,

І як його од зол спасти?

Од бурь житейських одвести?

Ще рік минув. Коло хатини

Коза пасеться; а дитина

І невеличке козеня

У сінях граються. А мати

Сидить на призьбі коло хати

Та вовну з кужеля пряде.

Аж ось і сам старий іде

З ціпочком тихо попід тином:

Носив у город шапличок

Продать. Йому медяничок,

А їй немудрую хустину,

Собі ж несе на постоли

Ременю доброго. Спочинув

Та й каже: – Доню, не журись.

Царя вже Ірода на стало

Чогось увечері наївсь,

Та так наївся, що й опрігсь, —

Такеє-то мені сказали.

Ходімо, – каже, – у свій гай,

У свій маленький, тихий рай!

Ходім додомоньку, дитино.

– Ходім, – сказала та й пішла

На Ніл сороченята прати

В дорогу синові. Паслась

Коза з козятком коло хати,

А Йосип сина забавляв,

На призьбі сидя, поки мати

На річці прала ті малі

Сорочечки. А потім в хаті

Поморщив добре постоли

Собі в дорогу. Та й знялись

До сходу сонця, по торбині

На плечі взявши, а дитину

Удвох в колисочці несли.

То сяк, то так прийшли додому.

Бодай не довелось нікому

Узріть такеє. Благодать!

Гайочок тихий серед поля,

Одна-єдиная їх доля

Отой гайочок! І не знать,

Де він кохався. І хатина,

Все, все сплюндровано. В руїні

Їм довелося ночувать.

В ярок Марія до криниці

Швиденько кинулася. Там

Колись-то з нею яснолиций

Зострівся гость святий. Бур’ян,

Будяк колючий з кропивою

Коло криниці поросли.

Маріє! Горенько з тобою!

Молися, серденько, молись!

Окуй свою святую силу…

Долготерпенієм окуй,

В сльозах кровавих загартуй!..

Небога трохи не втопилась

У тій криниці. Горе нам

Було б, іскупленим рабам!

Дитина б тая виростала

Без матері, і ми б не знали

І досі правди на землі!

Святої волі! Схаменулась

І тяжко, важко усміхнулась

Та й заридала. Полились

На цямрину святиє сльози

Та й висохли. А їй, небозі,

Полегшало.

Єлисавета,

Стара вдова, у Назареті

З малим синком своїм жила,

Таки з Івасем. Та й була

Якась рідня їм. Вранці-рано

Свою дитину, безталанна,

Нагодувала, одягла

І за святим своїм пішла

У Назарет той до вдовиці

В сусіди, в наймичку проситись!

Дитяточко собі росло,

З Івасем-удовенком гралось.

Уже чимале підросло.

Якось вони собі гуляли

Удвох на улиці, знайшли

Дві палички та й понесли

Додому матерям на дрова.

Звичайні діточки! Ідуть

І веселенькі, і здорові,

Аж любо гля[ну]ть, як ідуть!

Отож воно, мале, взяло

Другую паличку у Йвася —

Івась у коники і[г]рався, —

Зробило хрестик та й несло

Додому, бачте, показати,

Що й він уміє майструвати.

Марія ще за ворітьми

Дітей зостріла, і зомліла,

І трупом пала, як узріла

Той хрестик-шибеничку. – Злий!

Недобрий чоловік, лихий!

Навчив тебе, моя дитино,

Зробить оце! Покинь! Покинь! —

А він, маленький, неповинний,

Святую шибеничку кинув

І заридав, і пролились

Ще в перший раз младенчі сльози

На лоно матернє. Небозі

Ніби полегшало. Взяла

У холодочок завела,

В бур’ян, в садок, поцілувала

Та коржиком погодувала,

Свіженьким коржиком. Воно ж

Попестилось собі, погралось

Та й спатоньки, мале, лягло

Таки ж у неї на колінах.

Отож і спить собі дитина,

Мов ангеляточко в Раю.

І на єдиную свою

Та мати дивиться і плаче

Тихенько-тихо; ангел спить,

То щоб його-то не збудить.

Та й не догледіла. Неначе

Окропу капля, як огонь,

На його впало, і воно

Прокинулось. Швиденько сльози

Марія втерла, сміючись,

Щоб він не бачив. І небозі

Не довелося одурить

Малого сина. Подивилось

І заридало.

Заробила

Чи то позичила вдова

Півкопи тую на буквар.

Сама б учила, так не знала ж

Вона письма того. Взяла

Та в школу хлопця одвела,

У ієсейську. Доглядала ж

Сама його, сама й навчала

Добру і розуму. Івась,

Таки вдовенко, в його вдавсь,

То вдвох собі й ходили в школу

І вчились вкупочці. Ніколи

Ані пограється з дітьми,

Ані побігає; самий,

Один-однісінький, бувало,

Сидить собі у бур’яні

Та клепку теше. Помагало

Святому батькові в трудах.

Якось по сьомому годочку —

Малий вже добре майстрував, —

Одпочиваючи в куточку,

Старий на сина дивувавсь,

Який-то з його майстер буде!

Які-то люде з його будуть!

Та, взявши відер, кандійок,

І батько, й мати, і воно

Пішли на ярмарок у сáмий

Самісінький Єрусалим.

Хоч і далеко, так спродати

Дорогше можна. От прийшли,

Розташувались. Батько й мати

Сидять собі та продають

Добро своє. А де ж дитина?

Побі[г]ло десь. Шукає сина

Та плаче мати. І не чуть,

Де ділося. У синагогу

Зайшла благать благого Бога,

Щоб син її найшовсь. Аж глядь,

Межи раввінами дитина,

Її хлоп’яточко сидить

І научає, неповинне,

Як в світі жить, людей любить,

За правду стать! За правду згинуть!

Без правди горе! – Горе вам,

Учителі-архієреї! —

І дивувались фарисеї

І книжники його речам.

А радость Матері Марії

Неізреченная. Месію,

Самого Бога на землі

Вона вже зріла.

Спродались,

Во храмі помолились богу

І веселенькі у дорогу

Додому рушили вночі

По холодочку.

Виростали

І вкупі вчились, ростучи,

Святиє діточки. Пишались

Святиє тії матері

Своїми дітками. Із школи

Путем терновим розійшлись

Обидва. Божії глаголи,

Святую правду на землі

І прорекли, і розп’ялись

За воленьку, святую волю!

Іван пішов собі в пустиню,

А твій меж люди. А за ним,

За Сином праведним своїм,

І ти пішла. В старій хатині

В чужій покинула його,

Святого Йосипа свого!

Пішла тинятись попідтинню,

Аж поки, поки не дійшла

Аж до Голгофи.

Бо за Сином

Святая Мати всюди йшла,

Його слова, Його діла —

Все чула й бачила, і мліла,

І мовчки трепетно раділа,

На сина дивлячись. А він

Сидить, було, на Єлеоні,

Одпочива. Єрусалим

Розкинувсь гордо перед ним,

Сіяє в золотім вісоні

Ізраїльський архієрей!

Романський золотий плебей!

І час і два мине, не встане,

На матір навіть не погляне

Та аж заплаче, дивлячись

На іудейськую столицю.

Й вона заплаче, ідучи

У яр по воду до криниці,

Тихесенько. І принесе

Води погожої, і вмиє

Утомлені стопи святиє,

І пити дасть, і отрясе,

Одує прах з його хітона,

Зашиє дірочку та знову

Під смокву піде. І сидить

І дивиться, о Всесвятая!

Як Син той скорбний спочиває.

Аж ось і дітвора біжить

Із города. Його любили

Святиє діточки. Слідком

За ним по улиця[х] ходили,

А іноді й на Єлеон

До його бігали, малії.

Отож прибігли. – О святії!

Пренепорочниє! – сказав,

Як узрів діток. Привітав

І цілував, благословляя,

Погрався з ними, мов маленький,

Надів бурнус. І веселенький

З своїми дітками пішов

В Єрусалим на слово нове,

Поніс лукавим правди слово!

Не вняли слову! Розп’яли!

Як розпинать Його вели,

Ти на розпутії стояла

З малими дітьми. Мужики,

Його брати, ученики,

Перелякались, повтікали.

– Нехай іде! Нехай іде!

Отак і вас він поведе! —

Сказала дітям. І упала

На землю трупом.

Розп’ялась —

Твоя єдиная дитина!

А Ти, спочинувши під тином,

У Назарет отой пішла!

Вдову давно вже поховали

В чужій, позиченій труні

Чужії люде. А Івана

Її зарізали в тюрмі.

І Йосипа твого не стало.

І Ти, як палець той, осталась

Одна-однісінька! Такий

Талан твій латаний, небого!

Брати Його, ученики,

Нетвердії, душеубогі,

Катам на муку не дались,

Сховались, потім розійшлись

І Ти їх мусила збирати…

Отож вони якось зійшлись

Вночі круг Тебе сумовати.

І Ти, великая в женах!

І їх униніє, і страх

Розвіяла, мов ту полову,

Своїм святим огнéнним словом!

Ти дух святий свій пронесла

В їх душі вбогії! Хвала!

І похвала Тобі, Маріє!

Мужі воспрянули святиє,

По всьому світу розійшлись.

І іменем Твойого сина,

Твоєї скорбної дитини,

Любов і правду рознесли

По всьому світу. Ти ж під тином,

Сумуючи, у бур’яні

Умерла з голоду. Амінь.

А потім ченці одягли

Тебе в порфіру. І вінчали,

Як ту царицю… Розп’яли

Й тебе, як сина, наплювали

На тебе, чистую, кати;

Розп’яли кроткую, а ти,

Мов золото в тому горнилі,

В людській душі возобновилась,

В душі невольничій, малій,

В душі скорбящей і убогій.

11 Nоября [1859]. С.-Петербург

Подражаніє Едуарду Сові

Поса[д]жу коло хатини

На вспомин дружині

І яблуньку, і грушеньку,

На вспомин єдиній!

Бог дасть, виростуть. Дружина

Під дрéвами тими

Сяде собі в холодочку

З дітками малими.

А я буду груші рвати,

Діткам подавати…

З дружиною єдиною

Тихо розмовляти.

– Тойді, серце, як бралися,

Сі дрéва садив я…

Щасливий я! – І я, друже,

З тобою щаслива!

19 Nоября [1859]. С.-Петербург

Подражаніє Ієзекіїлю

(Глава 19)

Восплач, Пророче, Сине Божий!

І о князях, і о вельможах,

І о царях отих. І рци:

– Нащо та сука, ваша мати,

Зо львами кліщилась, щенята?

І добувала вас, лихих?

І множила ваш род проклятий?

А потім з вас, щенят зубатих,

Зробились львичища! Людей!

Незлобних, праведних дітей,

Жрете, скажені!.. Мов шуліка

Хватає в бур’яні курча,

Клює і рве його. А люде…

Хоч бачать люде, та мовчать.

Отож львеня те дике! люте!

Підстерегли його, взяли.

Та, закувавши добре в пута,

В Єгипет люде одвели —

На каторгу. А люта мати!

Спустила друге бісновате

Своє скаженеє звіря.

Та вже такого сподаря,

Що гради й весі пожирало.

Земля тряслася, трепетала

Од реву львичища твого.

Окули люде і цього.

Заперли в щелепи удила

І в Вавілоні посадили

В тюрму глибоку. Щоб не чуть

Було на світі того рику

Самодержавного владики,

Царя неситого…

Минуть,

Уже потроху і минають

Дні беззаконія і зла.

А львичища того не знають,

Ростуть собі, як та лоза

У темнім лузі. Уповають

На корінь свій, уже гнилий,

Уже червивий, і малий,

І худосильний. Вітер з поля

Дихне, погне і полама.

І ваша злая своєволя

Сама скупається, сама

В своїй крові. Плач великий

Вомєсто львичищого рика

Почують люде. І той плач,

Нікчемний, довгий і поганий,

Межи людьми во притчу стане,

Самодержавний отой плач!

Декабря 6 [1859, С.-Петербург]

Осія. Глава XIV

Подражаніє

Погибнет, згинеш, Україно,

Не стане знаку на землі.

А ти пишалася колись

В добрі і розкоші! Вкраїно!

Мій любий краю неповинний!

За що тебе Господь кара,

Карає тяжко? За Богдана,

Та за скаженого Петра,

Та за панів отих поганих

До краю нищить… Покара,

Уб’є незримо і правдиво;

Бо довго Довготерпеливий

Дивився мовчки на твою,

Гріховную твою утробу

І рек во гніві: – Потреблю

Твою красу, твою оздобу,

Сама розіпнешся. Во злобі

Сини твої тебе уб’ють

Оперені, а злозачаті

Во чреві згинуть, пропадуть,

Мов недолежані курчата!..

І плача, матернього плача

Ісполню гради і поля,

Да зрить розтлєнная земля,

Що я Держитель і все бачу.

Воскресни, мамо! І вернися

В світлицю-хату; опочий,

Бо ти аж надто вже втомилась,

Гріхи синовні несучи.

Спочивши, скорбная, скажи,

Прорци своїм лукавим чадам,

Що пропадуть вони, лихі,

Що їх безчестіє, і зрада,

І криводушіє огнем,

Кровавим, пламенним мечем

Нарізані на людських душах,

Що крикне кара невсипуща,

Що не спасе їх добрий цар,

Їх кроткий, п’яний господар,

Не дасть їм пить, не дасть їм їсти,

Не дасть коня вам охляп сісти

Та утікать; не втечете

І не сховаєтеся; всюди

Вас найде правда-мста; а люде

Підстережуть вас на тотеж,

Уловлять і судить не будуть,

В кайдани туго окують,

В село на зрище приведуть

І на хресті отім без ката

І без царя вас, біснуватих,

Розтнуть, розірвуть, розіпнуть,

І вашей кровію, собаки,

Собак напоять…

І додай,

Такеє слово їм додай

Без притчі. – Ви, – скажи, – зробили,

Руками скверними створили

Свою надію; й речете,

Що цар наш Бог, і цар надія,

І нагодує, і огріє

Вдову і сирот. – Ні, не те,

Скажи їм ось що: – Брешуть боги,

Ті ідоли в чужих чертогах,

Скажи, що правда оживе,

Натхне, накличе, нажене

Неветхе[є], не древлє слово

Розтлєнноє, а слово нове

Меж людьми криком пронесе

І люд окрадений спасе

Од ласки царської…

25 декабря 1859. [С.-Петербург]

1860

«Дівча любе, чорнобриве…»

Дівча любе, чорнобриве

Несло з льоху пиво.

А я глянув, подивився —

Та аж похилився…

Кому воно пиво носить?

Чому босе ходить?..

Боже сильний! Твоя сила

Та тобі ж і шкодить.

[15 січня 1860, С.-Петербург]

«Ой діброво – темний гаю…»

Ой діброво – темний гаю!

Тебе одягає

Тричі на рік… Багатого

Собі батька маєш.

Раз укриє тебе рясно

Зеленим покровом —

Аж сам собі дивується

На свою діброву…

Надивившись на доненьку

Любу, молодую,

Возьме її та й огорне

В ризу золотую

І сповиє дорогою

Білою габою, —

Та й спать ляже, втомившися

Турбóю такою.

15 січня 1860. С.-Петербург

Подражаніє сербському

Наїхали старости

Й молодик за ними:

Вони собі пішли в хату

З батьком розмовляти;

А я в його, молодого,

В того чорнобривця,

Беру коня, та й нічого —

Веду до криниці.

Кінь утомлений, копита

Розкуті, розбиті,

Сіделечко мережане

Зопсуте, невкрите.

– Скажи, коню, до кого це

Ви так нагло гнались? —

– До якоїсь чорнобривки

Всю ніч майнували.

– Чи ти ж, коню, будеш пити

З нашої криниці?

Чи буде та чорнобривка

Сей рік молодиця?

4 мая 1860. С.-Петербург

Молитва

Царям, всесвітнім шинкарям,

І дукачі, і таляри,

І пута кутії пошли.

Робочим головам, рукам

На сій окраденій землі

Свою Ти силу ниспошли.

Мені ж, мій Боже, на землі

Подай любов, сердечний рай!

І більш нічого не давай!

24 мая [1]860, СПб

«Царів, кровавих шинкарів…»

Царів, кровавих шинкарів,

У пута кутії окуй,

В склепу глибокім замуруй.

Трудящим людям, Всеблагий,

На їх окраденій землі

Свою Ти силу ниспошли.

А чистих серцем? Коло їх

Постав Ти ангели свої,

Щоб чистоту їх соблюли.

Мені ж, о Господи, подай

Любити правду на землі

І друга щирого пошли!

25 мая [1860, С.-Петербург]

«Злоначинающих спини…»

Злоначинающих спини,

У пута кутії не куй,

В склепи глибокі не муруй.

А доброзиждущим рукам

І покажи, і поможи,

Святую силу ниспошли.

А чистих серцем? Коло їх

Постави ангели свої

І чистоту їх соблюди.

А всім нам вкупі на землі

Єдиномисліє подай

І братолюбіє пошли.

27 мая [1860, С.-Петербург]

«Колись-то ще, во время оно…»

Колись-то ще, во время оно,

Помпілій Нума, римський цар,

Тихенький, кроткий государ,

Втомившись, пишучи закони,

Пішов любенько погулять

І одпочить. Та, спочивавши,

Додумать, як би то скувать

Кайдани на римлян. І, взявши

Гнучкий одноліток лози,

Каблучку заходивсь плести,

На шию б то. Коли погляне,

У холодочку під платаном

Дівча закві[т]чанеє спить…

Дріадам нічого робить

Перед такою красотою,

Перед богинею такою!

Сама Егерія в гаю,

Кленучи доленьку свою,

Повісилась. А мудрий Нума

І на дівча, і на цвіти

Дивується собі і дума,

Який би ретязь ще сплести?

28 маія [1860], С.-Петербург

«Тим неситим очам…»

Тим неситим очам,

Земним бóгам-царям,

І плуги, й кораблі,

І всі добра землі,

І хвалебні псалми

Тим дрібненьким богам.

Роботящим умам,

Роботящим рукам

Перелоги орать.

Думать, сіять, не ждать

І посіяне жать

Роботящим рукам.

Добросердим-малим,

Тихолюбцям-святим,

Творче неба й землі!

Долгоденствіє їм

На сім світі; на тім…

Рай небесний пошли.

Все на світі – не нам,

Все богам тим – царям!

І плуги, й кораблі,

І всі добра землі.

Моя любо!.. а нам —

Нам любов меж людьми.

31 мая [1860]. СПб

Переспіви зі «Слова о полку Ігоревім»

Плач Ярославни

В Путивлі-граді вранці-рано

Співає, плаче Ярославна,

Як та зозуленька кує,

Словами жалю додає.

– Полечу, – каже, – зигзицею,

Тією чайкою-вдовицею,

Та понад Доном полечу,

Рукав бобровий омочу

В ріці Каялі. І на тілі,

На княжім білім, помарнілім,

Омию кров сухý, отру

Глибокії, тяжкії рани…

І квилить, плаче Ярославна

В Путивлі рано на валý:

– Вітрило-вітре мій єдиний,

Легкий, крилатий господине!

Нащо на дужому крилі

На вої любії мої,

На князя, ладо моє миле,

Ти ханові метаєш стріли?

Не мало неба, і землі,

І моря синього. На морі

Гойдай насади-кораблі.

А ти, прелютий… Горе! Горе!

Моє веселіє украв,

В степу на тирсі розібгав.

Сумує, квилить, плаче рано

В Путивлі-граді Ярославна.

І каже: – Дужий і старий,

Широкий Дніпре, не малий!

Пробив єси високі скали,

Текучи в землю половчана,

Носив єси на байда[ка]х

На половчáн, на Кобяка

Дружину тую Святославлю!..

О мій Словутицю преславний!

Моє ти ладо принеси,

Щоб я постіль весела слала,

У море сліз не посилала,

Сльозами море не долить.

І плаче, плаче Ярославна

В Путивлі на валý на брамі.

Святеє сонечко зійшло.

І каже: – Сонце пресвятеє

На землю радість принесло

І людям, і землі, моєї

Туги-нудьги не розвело.

Святий, огненний господине!

Спалив єси луги, степи,

Спалив і князя, і дружину,

Спали мене на самоті!

Або не грій і не світи…

Загинув ладо… Я загину!

4 іюня [1860]. СПб

«В Путивлі-граді вранці-рано…»

В Путивлі-граді вранці-рано

Сумує, плаче Ярославна.

– Полечу, – рече, – зозулею,

Понад Дуна[є]м полечу!

Рукав бебряний омочу

В ріці Каялі… І омию

На княжому дебелім тілі

Засохлу кров його… Отру

Глибокії на любім ладо рани. —

І плаче, плаче Ярославна

В Путивлі-городі.

Й рече:

– Вітрило-вітре, господине!

Нащо ти вієши, несеш

На легкому крилі своєму

Хиновські стріли?

14 сентября [1860. С.-Петербург]

«З передсвіта до вечора…»

З передсвіта до вечора,

А з вечора до досвіта

Летить стрілá калéная,

Бряжчить шабля о шеломи,

Тріщать списи гартовані

В степу, в незнаємому полі,

Середи землі Половецької.

Земля чорна копи´тами

Поорана, поритая;

Костьми земля засіяна,

А кровію политая.

І журба-тýга на тім полі

Зійшла для Руської землі.

Що гомонить отам, зичить

Удосвіта? То повертає

Той Ігор військо на пригоду

Тому буй-туру Всеволоду.

І бились день,

І другий билися,

Та коло полудня на третій

Поникли Ігореві стязі.

Отак на березі Каяли

Брати різнились, бо не стало

Крові-вина!.. Допировали

Хоробрі русичи той пир,

Сватів упоїли,

А самі простяглися

За землю Руськую. Хилилась

І слалась, плачучи, трава;

Високі гнулись деревá…

Додолу гнулися, журились!

6 іюля [1860, С.-Петербург]

«Умре муж велій в власяниці…»

Умре муж велій в власяниці.

Не плачте, сироти, вдовиці,

А ти, Аскоченський, восплач

Воутріє на тяжкий глас.

І Хомяков, Русі ревнитель,

Москви, отечества любитель,

О юбкоборцеві восплач.

І вся, о Русская Беседа,

Во глас єдиний ісповєдуй

Свої гріхи.

І плач! і плач!

17 іюня [1860, С.-Петербург]

Гімн черничий

Удар, громе, над тим домом,

Над тим Божим, де мремо ми,

Тебе ж, Боже, зневажаєм.

Зневажаючи співаєм:

Алілуя!

Якби не Ти, ми б любились,

Кохалися б, та дружились,

Та діточок виростали,

Научали б та співали:

Алілуя!

Одурив ти нас, убогих,

Ми ж, окрадені небоги,

Самі Тебе одурили

І, скиглячи, возопили:

Алілуя!

Ти постриг нас у черниці,

А ми собі молодиці…

Та танцюєм, та співаєм,

Співаючи, примовляєм:

Алілуя!

20 іюня [1860. С.-Петербург]

«Над Дніпровою сагóю…»

Над Дніпровою сагóю

Стоїть явор меж лозою,

Меж лозою з ялиною,

З червоною калиною.

Дніпро берег риє-риє,

Яворові корінь миє.

Стоїть старий, похилився,

Мов козак той зажурився.

Що без долі, без роди´ни

Та без вірної дружини,

І дружини, і надії

В самотині посивіє!

Явор каже: – Похилюся

Та в Дніпрові скупаюся. —

Козак каже: – Погуляю

Та любую пошукаю.

А калина з ялиною

Та з гнучкою лозиною,

Мов дівчаточка із гаю

Вихо[д]жаючи, співають;

Повбирані, закві[т]чані

Та з таланóм заручені,

Думки-гадоньки не мають,

В’ються-гнуться та співають.

24 іюня [1860. С.-Петербург]

«Росли укупо[ч]ці, зросли…»

Росли укупо[ч]ці, зросли;

Сміятись, гратись перестали.

Неначе й справді розійшлись!..

Зійшлись незабаром. Побрались;

І тихо, весело прийшли,

Душею-серцем неповинні,

Аж до самóї домовини.

А меж людьми ж вони жили´!

Подай же й нам, всещедрий Боже!

Отак цвісти, отак рости,

Так одружитися і йти,

Не сварячись в тяжкій дорозі,

На той світ тихий перейти.

Не плач, не вопль, не скрежет зуба —

Любов безвічную, сугубу

На той світ тихий принести.

25 іюня [1860. С.-Петербург]

«Світе ясний! Світе тихий…»

Світе ясний! Світе тихий!

Світе вольний, несповитий!

За що ж тебе, світе-брате,

В своїй добрій, теплій хаті

Оковано, омурено

(Премудрого одурено).

Багряницями закрито

І розп’ятієм добито?

Не добито! Стрепенися!

Та над нами просвітися,

Просвітися!.. Будем, брате,

З багряниць онучі драти,

Люльки з кадил закуряти,

Явленними піч топити,

А кропилом будем, брате,

Новý хату вимітати!

27 іюня [860. С.-Петербург]

Ликері

На память 5 августа 1860 г.

Моя ти любо! мій ти друже!

Не ймуть нам віри без хреста,

Не ймуть нам віри без попа

Раби, невольники недужі!

Заснули, мов свиня в калюжі,

В своїй неволі! Мій ти друже,

Моя ти любо! Не хрестись,

І не кленись, і не молись

Нікому в світі! Збрешуть люде,

І візантійский Саваоф

Одурить! Не одурить Бог,

Карать і миловать не буде:

Ми не раби Його – ми люде!

Моя ти любо! усміхнись

І вольную святую душу

І руку вольную, мій друже,

Подай мені. То перейти

І він поможе нам калюжу,

Поможе й лихо донести

І поховать лихе дебеле

В хатині тихій і веселій.

5 августа [1860]. Стрельна

«Барвінок цвів і зеленів…»

Н. Я. Макарову

На память 14 сентября.

Барвінок цвів і зеленів,

Слався, розстилався;

Та недóсвіт перед світом

В садочок укрався.

Потоптав веселі квіти,

Побив… Поморозив…

Шкода того барвіночка

Й недосвіта шкода!

14 сентября [1860. С.-Петербург]

«І Архімед, і Галілей…»

І Архімед, і Галілей

Вина й не бачили. Єлей

Потік у черево чернече!

А ви, святиє предотечі,

По всьому світу розійшлись

І крихту хліба понесли

Царям убогим. Буде бите

Царями сіянеє жито!

А люде виростуть. Умруть

Ще не зачатиє царята…

І на оновленій землі

Врага не буде, супостата,

А буде син, і буде мати,

І будуть люде на землі.

24 сентября [1860. С.-Петербург]

Л. («Поставлю хату і кімнату…»)

Поставлю хату і кімнату,

Садок-райочок наса[д]жу.

Поси´[д]жу я і похо[д]жу

В своїй маленькій благодаті.

Та в одині-самотинí

В садочку буду спочивати,

Присняться діточки мені,

Веселая присниться мати,

Давнє-колишній та ясний

Присниться сон мені!.. і ти!..

Ні, я не буду спочивати,

Бо й ти присни[ш]ся. І [в] мали´й

Райочок мій спідтиха-тиха

Підкраде[ш]ся, наробиш лиха…

Запалиш рай мій самотний.

27 сентября [1860, С.-Петербург]

«Не нарікаю я на Бога…»

Не нарікаю я на Бога,

Не нарікаю ні на кóго.

Я сам себе, дурний, дурю,

Та ще й співаючи. Орю

Свій переліг – убогу ниву!

Та сію слово. Добрі жни´ва

Колись-то будуть. І дурю!

Себе-таки, себе самóго,

А більше, бачиться, нікóго?

Орися ж ти, моя ниво,

Долом та горою!

Та засійся, чорна ниво,

Волею яснóю!

Орися ж ти, розвернися,

Полем розстелися!

Та посійся добрим житом,

Долею полийся!

Розвернися ж на всі бóки,

Ниво-десятино!

Та посійся не словами,

А розумом, ни´во!

Вийдуть люде жито жати…

Веселії жни´ва!..

Розвернися ж, розстелися ж,

Убогая ниво!!!

Чи не дурю себе я знову

Своїм химерним добрим словом?

Дурю! Бо лучше одурить

Себе-таки, себе самóго,

Ніж з ворогом по правді жить

І всує нарікать на Бога!

5 октября [1860. С.-Петербург]

Саул

В непробудимому Китаї,

В Єгипті темному, у нас,

І понад Індом і Євфратом

Свої ягнята і телята

На пóлі вольнім вольно пас

Чабан, було, в своєму раї.

І гадки-гадоньки не має,

Пасе, і доїть, і стриже

Свою худобу та співає…

Аж ось лихий царя несе

З законами, з мечем, з катами,

З князями, темними рабами.

Вночі підкрались, зайняли

Отари з поля; а п[а]сущих,

І шатра їх, убогі кущі,

І все добро, дітей малих,

Сестру, жену і все взяли,

І все розтлили, осквернили,

І, осквернених, худосилих,

Убогих серцем, завдали

В роботу-каторгу. Минали

За днями дні. Раби мовчали,

Царі лупилися, росли

І Вавилони муровали.

А маги, бонзи і жерці

(Неначе наші панотці)

В храмáх, в пагодах годувались,

Мов кабани царям на сало

Та на ковбаси. І царі

Самі собі побудували

Храми´, кумирні, олтарі.

Раби німії поклонялись.

Жидам сердешним заздро стало,

Що й невеличкого царя

І з кізяка хоч олтаря

У їх немає. Попросили

Таки старóго Самуїла,

Щоб він, де хоче, там і взяв,

А дав би їм, старий, царя.

Отож премудрий прозорливець,

Поміркувавши, взяв єлей

Та взяв од козлищ і свиней

Того Саула-здоровила

І їм помазав во царя.

Саул, не будучи дурак,

Набрав гарем собі чималий

Та й заходився царювать.

Дивилися та дивувались

На новобранця чабани,

Та промовляли, що й вони

Таки не дурні. Ач якого

Собі ми виблагали в Бога

Самодержавця. А Саул

Бере і город, і аул,

Бере дівча, бере ягни´цю,

Будує кедрові світлиці,

Престол із золота кує,

Благоволеньє оддає

Своїм всеподданійшим голим.

І в багряниці довгополій

Ходив по храмині, ходив,

Аж поки, лобом неширокий,

В своїм гаремі одинокий,

Саул сердега одурів.

Незабаром зібралась рада,

– Панове честная громадо!

Що нам робить? Наш мудрий цар,

Самодержавець-господар,

Сердешний одурів. Панове!

Чи нам його тепер лічить?

Чи заходиться та зробить

Царя здоровілого? – По мові,

По мудрій раді розійшлись

Смутнії пастирі.

В кедровій

В новій палаті цар не спить,

Не їсть, не п’є, не гомонить.

А мовч[к]и долі, всемогучий,

Дере порфиру на онучі

І ніби морщить постоли,

Плете волоки, озуває

І у кедрових стін нових

Про батькове осля питає.

То возьме скіпетр і заграє,

Мов на сопілці.

Чабани,

Веніамінові внучата,

Тельця отрóкам принесли,

Щоб їм дозволено співати

У сінях царських. Заревла

Сивоборода, волохата

Рідня Саулова пузата,

Та ще й гусляра привела,

Якогось чабана Давида.

– І вийде цар Саул, і вийде, —

Чабан співає, – на войну… —

Саул прочумався, та й ну,

Як той москаль, у батька, в матір

Свою рідоньку волохату

І вздовж, і впоперек хрестить.

А гусляра того Давида

Трохи не вбив. Якби він знав,

Яке то лихо з його вийде,

З того лукавого Давида,

То, мов гадюку б, розтоптав

І ядовитую б розтер

Гадючу слину. А тепер

Плугами, ралом не розорем

Прокляту ниву, проросла

Колючим терном. Горе! Горе!

Дрібніють люде на землі,

Ростуть і висяться царі!

13 октября [1860. С.-Петербург]

«Минули літа молодії…»

Минули літа молодії,

Холодним вітром од надії

Уже повіяло. Зима!

Сиди один в холодній хаті,

Нема з ким тихо розмовляти

Ані порадитись. Нема,

Анікогісінько нема!

Сиди ж один, поки надія

Одурить дурня, осміє…

Морозом очі окує,

А думи гордії розвіє,

Як ту сніжинку по степý!

Сиди ж один собі в кутку.

Не жди весни – святої долі!

Вона не зійде вже ніколи

Садочок твій позеленить,

Твою надію оновить!

І думу вольную на волю

Не прийде випустить… Сиди

І нічогісінько не жди!..

18 октября [1860. С.-Петербург]

«Титарівна-Немирівна…»

Титарівна-Немирівна

Гаптує хустину.

Та колише московщеня´,

Малую дитину.

Титарівна-Немирівна

Людьми гордувала…

А москаля-пройдисвіта

Нищечком вітала!

Титарівна-Немирівна…

Почесного роду…

Виглядає пройдисвіта,

Москаля з походу.

19 октября [1860. С.-Петербург]

«Хоча й лежачого не б’ють…»

Хоча й лежачого не б’ють,

То і полежать не дають

Ледачому. Тебе ж, о суко!

І ми самі, і наші внуки,

І миром люди прокленуть!

Не прокленуть, а тілько плюнуть

На тих оддоєних щенят,

Що ти щенила. Мýко! Мýко!

О скорб моя, моя печаль!

Чи ти минеш коли? Чи псами

Царі з міністрами-рабами

Тебе, о люту, зацькують!

Не зацькують. А люде тихо

Без всякого лихого лиха

Царя до ката поведуть.

20 октября [1860. С.-Петербург]

«І тут, і всюди – скрізь погано…»

І тут, і всюди – скрізь погано.

Душа убога встала рано,

Напряла мало та й лягла

Одпочивать собі, небога. А

воля душу стерегла.

– Прокинься, – каже. – Плач, убога!

Не зійде сонце. Тьма і тьма!

І правди на землі нема!

Ледача воля одурила

Маленьку душу. Сонце йде

І за собою день веде.

І вже тії хребетносилі,

Уже ворушаться царі…

І буде правда на землі.

30 октября [1860. С.-Петербург]

«О люди! люди небораки…»

О люди! люди небораки!

Нащо здалися вам царі?

Нащо здалися вам псарі?

Ви ж таки люди, не собаки!

Вночі і ожеледь, і мряка,

І сніг, і холод. І Нева

Тихесенько кудась несла

Тоненьку кригу попід мостом.

А я, отож таки вночі,

Іду та кашляю йдучи.

Дивлюсь: неначе ті ягнята,

Ідуть задрипані дівчата,

А дід (сердешний інвалід)

За ними гнеться, шкандибає,

Мов у кошару заганяє

Чужу худобу. Де ж той світ?!

І де та правда?! Горе! Горе!

Ненагодованих і голих

Женуть (последний долг отдать),

Женуть до матері байстрят

Дівчаточок, як ту отару.

Чи буде суд! Чи буде кара!

Царям, царятам на землі?

Чи буде правда меж людьми?

Повинна буть, бо сонце стане

І осквернéну землю спалить.

3 Nоября [1860. С.-Петербург]

«Якби з ким сісти хліба з’їсти…»

Якби з ким сісти хліба з’їсти,

Промовить слово, то воно б,

Хоч і як-небудь на сім світі,

А все б таки якось жилось.

Та ба! Нема з ким. Світ широкий,

Людей чимало на землі…

А доведеться одиноким

В холодній хаті кривобокій

Або під тином простягтись.

Або… Ні. Треба одружитись,

Хоча б на чортовій сестрі!

Бо доведеться одуріть

В самотині. Пшениця, жито

На добрім сіялись ланý,

А люде так собі пожнуть

І скажуть: – Десь його убито,

Сердешного, чи на чужині… —

О горе, горенько мені!

4 Nоября [1860, С.-Петербург]

«І день іде, і ніч іде…»

І день іде, і ніч іде.

І, голову схопивши в руки,

Дивує[ш]ся, чому не йде

Апостол правди і науки!

5 Nоября [1860. С.-Петербург]

«Тече вода з-під явора…»

Тече вода з-під явора

Яром на долину.

Пишається над водою

Червона калина.

Пишається калинонька,

Явор молодіє,

А кругом їх верболози

Й лози зеленіють.

Тече вода із-за гаю

Та попід горою.

Хлюпощуться качаточка

Помеж осокою.

А качечка випливає

З качуром за ними,

Ловить ряску, розмовляє

З дітками своїми.

Тече вода край города.

Вода ставом стала.

Прийшло дівчá воду брати.

Брало, заспівало.

Вийшли з хати батько й мати

В садок погуляти,

Порадитись, кого б то їм

Своїм зятем звати.

7 Nоября [1860. С.-Петербург]

«Якось-то йдучи уночі…»

Якось-то йдучи уночі

Понад Невою… Та, йдучи´,

Міркую сам-таки з собою:

– Якби-то, – думаю, – якби

Не похилилися раби…

То не стояло б над Невою

Оцих осквернених палат!

Була б сестра! і був би брат!

А то… нема тепер нічого…

Ні Бога навіть, ні півбога.

Псарі з псарятами царять,

А ми, дотепні доїзжачі,

Хортів годуємо та плачем.

Отак-то я собі вночі,

Понад Невою ідучи,

Гарненько думав. І не бачу,

Що з того боку, мов із ями,

Очима лупа кошеня.

А то два ліхтаря горять

Коло апостольської брами.

Я схаменувся, осінивсь

Святим хрестом і тричі плюнув

Та й знову думать заходивсь

Про те ж таки, що й перше думав.

13 ноября [1860. С.-Петербург]

«Бували войни й військовії свари…»

Бували войни й військовії свари:

Галаґани, і Киселі, і Кочубеї-Нагаї —

Було добра того чимало.

Минуло все, та не пропало,

Остались шашелі: гризуть,

Ж[е]руть і тлять старого [дуба]…

А од коріння тихо, любо

Зелені [парості] ростуть.

І виростуть; і без сокири

Аж зареве та загуде,

Козак безверхий упаде,

Розтрощить трон, порве порфіру,

Роздавить вашого кумира,

Людськії шашелі. Няньки,

Дядьки отечества чужого!

Не стане ідола святого,

І вас не стане, – будяки

Та кропива – а більш нічого

Не виросте над вашим трупом.

І стане купою на купі

Смердячий гній – і все те, все

Потроху вітер рознесе,

А [ми] помолимося Богу

І небагатії, невбогі.

26 ноября [1860. С.-Петербург]

Н. Т. («Великомученице кумо…»)

Великомученице кумо!

Дурна єси та нерозумна!

В раю´ веселому зросла,

Рожевим цвітом процвіла

І раю красного не зріла,

Не бачила, бо не хотіла

Поглянути на Божий день,

На ясний світ животворящий!

Сліпа була єси, незряща,

Недвига серцем; спала день

І спала ніч. А кругом тебе

Творилося, росло, цвіло,

І процвітало, і на небо

Хвалу Творителю несло.

А ти, кумасю, спала, спала,

Пишалася, та дівувала,

Та ждала, ждала жениха,

Та ціломудріє хранила,

Та страх боялася гріха

Прелюбодійного. А сила

Сатурнова іде та йде,

І гріх той праведний плете,

У сиві коси заплітає,

А ти ніби недобачаєш:

Дівуєш, молишся, та спиш,

Та Матер Божію гнівиш

Своїм смиренієм лукавим.

Прокинься, кумо, пробудись

Та кругом себе подивись,

Начхай на ту дівочу славу

Та щирим серцем, нелукаво

Хоть раз, сердего, соблуди.

2 Декабря [1860. С.-Петербург]

«Зійшлись, побрались, поєднались…»

Зійшлись, побрались, поєднались,

Помолоділи, підросли.

Гайок, садочок розвели

Кругом хатини. І пишались,

Неначе князі. Діти грались,

Росли собі та виростали…

Дівчаток москалі украли,

А хлопців в москалі забрали.

А ми неначе розійшлись,

Неначе брались – не єднались.

5 Декабря [1860. С.-Петербург]

«Кума моя і я…»

Кума моя і я

В Петрополіськім лабіринті

Блукали ми – і тьма, і тьма…

«Ходімо, куме, в піраміду,

Засвітим світоч». І зайшли,

Єлей і миро принесли.

І чепурненький жрець Ізіди,

Чорнявенький і кавалер,

Скромненько длань свою простер,

І хор по манію лакея,

Чи то жреця: «Во Іудеї

Бисть цар Саул». Потім хор

Ревнув з Бортнянського: «О скорбь,

О скорбь моя! О скорбь велика!»

[друга половина вересня – грудень 1860. С.-Петербург]

1861

«Чи не покинуть нам, небого…»

Чи не покинуть нам, небого,

Моя сусідонько убога,

Вірші нікчемні віршувать

Та заходиться риштувать

Вози в далекую дорогу,

На той світ, друже мій, до Бога,

Почимчикуєм спочивать.

Втомилися і підтоптались,

І розуму таки набрались,

То й буде з нас! Ходімо спать,

Ходімо в хату спочивать…

Весела хата, щоб ти знала!..

Ой не йдімо, не ходімо,

Рано, друже, рано —

Походимо, посидимо —

На сей світ поглянем…

Поглянемо, моя доле…

Бач, який широкий,

Та високий, та веселий,

Ясний та глибокий…

Походимо ж, моя зоре…

Зійдемо на гору,

Спочинемо, а тим часом.

Твої сестри-зорі,

Безвічнії, попід небом

Попливуть, засяють. —

Підождемо ж, моя сестро,

Дружино святая!

Та нескверними устами

Помолимось Богу.

Та й рушимо тихесенько

В далеку дорогу —

Над Летою бездонною

Та каламутною

Благослови мене, друже,

Славою святою.

14 февраля

«А пóки те, та се, та оне…»

А пóки те, та се, та оне…

Ходімо просто – навпростець

До Ескулапа на ралець —

Чи не одурить він Харона

І Парку-пряху?.. І тойді,

Поки б химерив мудрий дід,

Творили б, лежа, епопею,

Парили б скрізь понад землею,

Та все б гекзаметри плели,

Та на горище б однесли

Мишам на снідання. А потім

Співали б прозу, та по нотах,

А не як-небудь… Друже мій,

О мій сопутниче святий!

Поки огонь не захолонув,

Ходімо лучче до Харона —

Через Лету бездонную

Та каламутную

Перепливем, перенесем

І славу святую —

Молодую, безвічную.

Або цур їй, друже,

І без неї обійдуся —

Та як буду здужать,

То над самим Флегетоном

Або над Стіксом, у Раю,

Неначе над Дніпром широким,

В гаю – предвічному гаю,

Поставлю хаточку, садочок

Кругом хатини наса[д]жу;

Прилинеш ти у холодочок,

Тебе, мов кралю, поса[д]жу.

Дніпро, Україну згадаєм,

Веселі селища в гаях,

Могили-гори на степах —

І веселенько заспіваєм.

15 февраля [1861. С.-Петербург]

Щоденник

1857

Июня 12

Первое замечательное происшествие, которое я вношу в мои записки, суть следующее. Обрезывая сию первую тетрадь для помянутых записок, я сломал перочинный нож. Происшествие, по-видимому, ничтожное и не заслуживающее того внимания, которое я ему оказываю, внося его как что-то необыкновенное в сию пеструю книгу. Случись этот казус в столице или даже в порядочном губернском городе, то, натурально, он не попал бы в мою памятную книгу. Но это случилось в киргизской степи, т. е. в Новопетровском укреплении, где подобная вещица для грамотного человека, как, например, я, дорого стоит; а главное, что не всегда ее можно достать и даже за порядочные деньги. Если вам удастся растолковать свою нужду армянину-маркитанту, который имеет сообщение с Астраханью, то вы все-таки не ближе как через месяц летом, а зимою через пять месяцев, получите прескверный перочинный ножик и, разумеется, не дешевле монеты, т. е. рубля серебром. А случается и так, и весьма часто, что вместо ожидаемой вами с нетерпением вещи он вас попотчует или московской бязью, или куском верблюжьего сукна, или, наконец, кислым, как он говорит, дамским чихирем. А на вопрос ваш, почему он вам не привез именно то, что вам нужно, он вам пренаивно ответит, что мы люди коммерческие, люди неграмотные, всего не упомнишь. Что вы ему на такой резонный довод? Ругнете его, он усмехнется, а вы все-таки без ножа останетесь. Теперь понятно, почему в Новопетровском укреплении утрата перочинного ножа – событие, заслуживающее бытописания. Но Бог с ним – и с укреплением, и с ножом, и с маркитантом; скоро, даст Бог, вырвуся я из этой безграничной тюрьмы. И тогда подобное происшествие не будет иметь места в моем журнале.

13 июня

Сегодня уже второй день, как сшил я себе и аккуратно обрезал тетрадь для того, чтобы записывать, что со мною и около меня случится. Теперь еще только девятый час, утро прошло как обыкновенно, без всякого замечательного происшествия, увидим, чем кончится вечер. А пока совершенно нечего записать. А писать охота страшная. И перья есть очиненные. По милости ротного писаря я еще не чувствую своей утраты. А писать все-таки не о чем. А сатана так и шепчет на ухо: «Пиши, что ни попало, ври, сколько душе угодно. Кто тебя станет поверять. И в шканечных журналах врут, а в таком, в домашнем, и Бог велел».

Если бы я свой журнал готовил для печати, то, чего доброго, пожалуй, и искусил бы лукавый враг истины, но я, как сказал поэт наш,

Пишу не для мгновенной славы,

Для развлеченья, для забавы,

Для милых искренних друзей,

Для памяти минувших дней.

Мне следовало бы начать свой журнал со времени посвящения моего в солдатский сан, сиречь с 1847 года. Теперь бы это была претолстая и прескучная тетрадь. Вспоминая эти прошедшие грустные десять лет, я сердечно радуюсь, что мне пришла тогда благая мысль обзавестись записной тетрадью. Что бы я записал в ней? Правда, в продолжение этих десяти лет я видел даром то, что не всякому и за деньги удастся видеть. Но как я смотрел на все это? Как арестант смотрит из тюремного решетчатого окна на веселый свадебный поезд. Одно воспоминание о прошедшем и виденном в продолжение этого времени приводит меня в трепет. А что же было бы, если бы я записал эту мрачную декорацию и бездушных грубых лицедеев, с которыми мне привелось разыгрывать эту мрачную монотонную десятилетнюю драму? Мимо, пройдем мимо, минувшее мое, моя коварная память! Не возмутим сердца любящего друга недостойным воспоминанием, забудем и простим темных мучителей наших, как простил Милосердый Человеколюбец своих жестоких распинателей. Обратимся к светлому и тихому, как наш украинский осенний вечер, и запишем все виденное и слышанное и все, что сердце продиктует.

От второго мая получил я письмо из Петербурга от Михайла Лазаревского с приложением 75 рублей. Он извещает меня, или, лучше, поздравляет с свободою. До сих пор, однако ж, нет ничего из корпусного штаба, и я, в ожидании распоряжений помянутого штаба, собираю сведения о волжском пароходстве. Сюда приезжают иногда астраханские флотские офицеры (крейсеры от рыбной экспедиции). Но это такие невежды и брехуны, что я, при всем моем желании, не могу до сих пор составить никакого понятия о волжском пароходстве. В статистических сведениях я не имею надобности, но мне хочется знать, как часто отходит пароход из Астрахани в Нижний Новгород и какая цена места для пассажиров. Но увы! При всем моем старании я узнал только, что места разные и цена разная, а пароходы из Астрахани в Нижний ходят очень часто. Не правда ли, точные сведения?

Несмотря, однако ж, на эти точные сведения, я уже успел (разумеется, в воображении) устроить свое путешествие по Волге уютно, спокойно и, главное, дешево. Пароход буксирует (одно-единственное верное сведение) несколько барок, или, как их называют, подчалками, до Нижнего Новгорода с разным грузом. На одной из таких барок я думаю устроить свою временную квартиру и пролежать в ней до нижегородского дилижанса. Потом в Москву, а из Москвы, помолившись Богу за Фультонову душу, через 22 часа и в Питер. Не правда ли, яркая фантазия? Но на сегодня довольно.

Нынешний вечер ознаменован прибытием парохода из Астрахани. Но как событие сие совершилось довольно поздно, в девятом часу, то до следующего утра я не получу от него никаких известий. Важного ничего я и не ожидаю от астраханской почты. Вся переписка моя идет через Гурьев-городок. А через Астрахань я весьма редко получаю письма. Следовательно, мне от парохода ждать нечего. Не вздумает [ли] батько кошовый Кухаренко написать мне? То-то бы одолжил меня старый черноморец. Замечательное явление между людьми этот истинно благородный человек. С 1847 года, по распоряжению высшего начальства, все друзья мои должны были прекратить со мною всякое сношение. Кухаренко не знал о таком распоряжении. Но так [же] не знал и о моем местопребывании. И, будучи в Москве во время коронации депутатом от своего войска, познакомился со стариком Щепкиным и от него узнал о месте моего заключения. И, благороднейший друг! написал мне самое искреннее, самое задушевное письмо. Через девять лет и не забыть друга, и еще в несчастии друга. Это редкое явление между себялюбивыми людьми. С этим же письмом, по случаю, как он пишет, по случаю получения им Станислава первой степени, прислал он мне на поздравку 25 рублей серебром. Для семейного и небогатого человека большая жертва. И я не знаю, чем и когда я ему воздам за эту искреннюю, нелицемерную жертву.

По случаю этого дружеского неожиданного приветствия я расположил было мое путешествие таким образом. Через Кизляр и Ставрополь проехать в Екатеринодар прямо к Кухаренку. Насмотревшись досыта на его благородное выразительное лицо, я думал проехать через Крым, Харьков, Полтаву, Киев в Минск, Несвиж и, наконец, в село Чирковичи и, обняв своего друга и товарища по заключению Бронислава Залецкого, через Вильно проехать в Петербург. План этот изменило письмо М. Лазаревского от 2 мая. Из письма этого я увидел, что мне, нигде не останавливаясь, нужно поспешить в Академию художеств и облобызать руки и ноги графини Настасии Ивановны Толстой и ее великодушного супруга графа Федора Петровича. Они единственные виновники моего избавления, им и первый поклон. Независимо от благодарности этого требует простая вежливость. Вот главная причина, почему я, вместо ухарской тройки, выбрал тридцатидневное монотонное плавание по матушке по Волге. Но состоится ли оно, я этого еще наверное не знаю. Легко может статься, что я еще в хламиде поругания и с ранцем за плечами попунтирую в Уральск в штаб баталиона № 1. Всего еще можно ожидать. И потому не следует давать слишком много воли своему неугомонному воображению. Но утро вечера мудренее. Посмот[рим], что завтра будет. Или, лучше сказать, что привезет гурьевская почта.

14 июня

Я что-то чересчур усердно и аккуратно взялся за свой журнал. Не знаю, долго ли продлится этот писательский жар? Как бы не сглазить. Если правду сказать, я не вижу большой надобности в этой пунктуальной аккуратности. А так – от нечего делать. На бездельи и это рукоделье. Записному литератору или какому-нибудь поставщику фельетона, тому необходима эта бездушная аккуратность как упражнение, как его насущный хлеб. Как инструмент виртуозу, как кисть живописцу, так литературу необходимо ежедневное упражнение пера. Так делают и гениальные писатели, так делают и пачкуны. Гениальные писатели потому, что это их призвание. А пачкуны потому, что они иначе себя и не воображают, как гениальными писателями. А то бы они и пера в руки не брали.

Какое же казусное событие запишу я сегодня? А вот какое. Вчерашний пароход разрешился порядочным мешком целковых и арапчиков. Это третное жалованье гарнизона. Офицеры сегодня же его и получили, и сегодня же отнесли его Попову (маркитанту) и спиртомеру (цаловальнику), а остальное тоже отослали к спиртомору и начали кутить, или, вернее, пьянствовать. Завтра выдадут жалованье солдатам, и солдаты тоже начнут кутить, т. е. пьянствовать. И это продлится несколько дней сряду. И кончится как солдатская, так и офицерская попойка дракой и, наконец, курятником, т. е. гауптвахтой.

Солдаты – самое бедное, самое жалкое сословие в нашем православном отечестве. У него отнято все, чем только жизнь красна: семейство, родина, свобода, одним словом, все. Ему простительно окунуть иногда свою сирую, одинокую душу в полштофе сивухи. Но офицеры, которым отдано все, все человеческие права и привилегии, чем же они разнятся от бедняка солдата? (Я говорю о Новопетровском гарнизоне.) Ничем они, бедные, не разнятся, кроме мундира. И добро бы еще были так называемые старые бурбоны. А то ведь юноши и воспитанники кадетских корпусов. Хорошо должно быть воспитание? Бесчеловечное воспитание. Зато дешевое. А главное, скорое. Восьмнадцатилетний юноша, уж он офицер. Восторг и загляденье матери и опора дряхлого отца. Жалкая мать и глупый отец.

Кажется, Козак Луганский написал книгу под заглавием «Солдатские досуги». Заглавие ложное. У русского солдата досуга не имеется. А если же солдат и встречается с ним иногда, то непременно в кабаке. Какая же, спрашивается, была цель прославленного сочинителя писать подобные досуги? И что нравственного в подобных досугах, если они написаны с натуры (я книги не читал)? А если же это просто сочинение, т. е. фантазия, то опять – какая цель подобной фантазии? А не лучше ли бы сделал почтеннейший автор сих ненужных фантастических досугов, если бы написал истинные досуги линейных, армейских и даже гвардейских молодых офицеров. Этим он оказал бы величайшую услугу чадолюбивым и эполетолюбивым родителям.

15 [июня]

Что же я сегодня занесу в свой журнал? Совершенно нечего занести. А ни-ни, ничего хоть сколько-нибудь выходящего из круга обыденной монотонной жизни. Сегодня поутру начал я рисовать портрет г. Бажанова черным и белым карандашом в киргизской кибитке на огороде. Прекрасное освещение. И я с охото[й] принялся за работу. Черт принес приятельницу – помешала. Я закрыл портфель и вышел из кибитки. Скромная приятельница не утерпела, взглянула одним глазком на мою работу и нашла решительное сходство, если бы рот и нос поменьше. И не удовольствовавшись собственным замечанием, спросила мнения у горничной и у своего фаворита Молчалина А. Это меня решительно взбесило, и я, не простившись, ушел в укрепление. В укреплении видел пьяную официю и выслушал историю о том, как вчерашнего числа раскроил лоб чубуком тесть своему будущему зятю Ч[арцу] тоже по случаю жалованья. Солдатам выдавали жалованье. Мне тоже выдали, я передал его своему еще трезвому дядьке и велел ему сшить из подкладочного холста торбу для дороги. Потом зашел к Мостовскому, выслушал в другой раз историю (с некоторыми прибавлениями) о будущем тесте и зяте, выпил рюмку водки и возвратился на огород. Обедал, после обеда, по доброму обычаю предков, заснул часика два, и тем кончи[ло]сь 15 число июня. О вечере совершенно нечего написать.

16 [июня]

Сегодня воскресенье. Я ночевал на огороде. Поутру был в укреплении. Дождь (весьма редкое явление) помешал мне возвратиться на огород, и я остался обедать у Мостовского. Мостовский один-единственный человек во всем гарнизоне, которого я люблю и уважаю. Человек не сплетня, не верхогляд, человек аккуратный, положительный и в высокой степени благородный. Говорит плохо по-русски, но русский язык знает лучше воспитанников Неплюевского корпуса. Во время восстания поляков в 1830 году служил он в артиллерии бывшей польской армии и из военнопленных зачислен был рядовым в русскую службу. Я много от него слышал чрезвычайно интересных подробностей о революции 1830 года. Достойно замечания то, что поляк рассказывает о собственных подвигах и неудачах без малейших украшений, редкая черта в военном человеке, тем более в поляке. Одним словом, Мостовский – человек, с которым можно жить, несмотря на сухость и прозаичность его характера.

Сегодня же милейшая миледи М[ешкова] сообщила мне, впрочем не по секрету, со всеми подробностями, историю о побоище, происшедшем между будущим тестем и будущим зятем. Из этой истории можно бы выкроить водевиль, разумеется, водевиль для здешней публики. Назвать его можно «Свадебный подарок, или недошитая кофта». Дело вот в чем. Жених в прошедшем месяце отправился в Астрахань купить свадебные подарки для своей невесты. Для этой милой необходимости взял он у своего будущего тестя, такого же голыша, как и сам, последние крохи с тем, чтобы при получении жалованья возвратить эти крохи. Хорошо. Жених возвращается из Астрахани и отдает унтер-офицерше Петровой сшить для своей невесты ситцевое платье и коленкоровую кофту. Хорошо. Унтер-офицерша шьет, а между тем получается на гарнизон жалованье. Но увы! Несчастному жениху выдают на руки всего-навсе[го] два с полтиной, а все остальное удержано в баталионе, по его же собственным распискам. Но герой, как ни в чем не бывало, посылает своего верного раба Григория к спиртомеру за четвертью полугару и с торжествующей физиономией, сопровождаемый Григорием с четвертью в руках, отправляется к будущему тестю. Начинается поздравка с получением жалованья. Но увы! И на старуху бывает проруха. Бедный жених слишком увлекся будущим счастием и в жару мечтаний проговорился, что он получил жалованья всего-навсего только два с полтиной. Разочарованный будущий тесть, тоже в жару негодования, хватил своего милого зятька чубуком по лбу, да так хватил ловко, что кровь полилась с благородного чела. Но чтобы не показать соседям, что между ними вышло контро, они принялися вдвоем бить собаку. Бедная собака! Но этим дело не кончилось. Догадливый раненый герой бежит к портнихе, но увы! платье уже отдано невесте, осталася только недошитая кофта; он отбирает у портнихи этот неоконченный предмет и закладывает жидку-солдату за две чары водки. Премиленький и назидательный мог бы выкроиться водевильчик.

И это гнусное происшествие, не выходящее из круга обыкновенных происшествий в Новопетровском укреплении. И я в этом омуте, среди этого нравственного безобразия, седьмой год уже кончаю. Страшно! Теперь, когда уже знали о моем освобождении, то ближайшие мои начальники – фельдфебель и ротный командир, не увольняя меня от ученья и караула, позволили мне свободные часы от службы проводить на огороде, за что я им сердечно благодарен. На огороде, или в саду – летняя резиденция нашей комендантши, и все свободное время теперь я провожу в ее семействе; у нее двое миленьких детей, Наташенька и Наденька, и это единственный мой отдых и рассеяние в этом отвратительном захолустье.

17 [июня]

Сегодня, в четвертом часу утра, пришел я на огород. Утро было тихое, прекрасное. Иволги и ласточки нарушали изредка только сонную и сладкую тишину утра. С некоторого времени, с тех пор как мне позволено уединяться, я чрезвычайно полюбил уединение. Милое уединение! Ничего не может быть в жизни слаще, очаровательнее уединения, особенно перед лицом улыбающей[ся], цветущей красавицы матери Природы. Под ее сладким волшебным обаянием человек невольно погружается сам в себя и видит Бога на земле, как говорит поэт. Я и прежде не любил шумной деятельности, или, лучше сказать, шумного безделья. Но после десятилетней казарменной жизни уединение мне кажется настоящим раем. А я все так и не могу ни за что приняться. Ни малейшей охоты к труду. Сижу или лежу молча по целым часам под моею любимою вербою, и хоть бы на смех что-нибудь шевельнулося в воображении. Таки совершенно ничего. Настоящий застой. И это томительное состояние началося у меня с 7 апреля, т. е. со дня получения письма от М. Лазаревского. Свобода и дорога меня совершенно поглотили. Спасибо еще Кулишу, что догадался прислать книг, а то я не знал бы, что с собою делать. В особенности благодарен я ему за «Записки о Южной Руси». Я эту книгу скоро наизусть буду читать. Она мне так живо, так волшебно живо напомнила мою прекрасную бедную Украину, что я как будто с живыми беседую с ее слипыми лирныками и кобзарями. Прекраснейший, благороднейший труд. Бриллиант в современной исторической литературе. Пошли тебе Господи, друже мой искренний, силу, любовь и терпение продолжать эту неоцененную книгу. Прочитавши в первый раз эту алмазную книгу, я дерзнул было делать замечания, но когда прочитал в другой и в третий раз, то увидел, что заметки мои – заметки пьяного человека и ничего больше. Окроме Суботова, т. е. насчет места бывшего дома Богдана Хмельницкого. Но такое ничтожное пятнышко не должно быть замечаемо на драгоценной ткани. Я обещал, начитавшись до отвалу этой книги, послать ее Кухаренку и теперь жалею, что обещал. Во-первых, потому, что я ее никогда не начитаюсь до отвалу. А во-вторых, потому, что поля книги испачканы нелепыми замечаниями. Даст Бог, я ему из Петербурга вышлю чистенький экземпляр.

Вчерашний водевиль кончился, как и следовало ожидать, сегодня миром и гомерической попойкой с песельниками. Интересно знать, чем кончится свадьба. Вероятно, дракой.

18 [июня]

Сегодня я, как и вчера, точно так же рано пришел на огород, долго лежал под вербою, слухал иволгу и, наконец, заснул. Видел во сне Межигорского Спаса, Дзвонковую Криныцю и потом Выдубецкий монастырь. А потом – Петербург и свою милую Академию. С недавнего времени мне начали грезиться во сне знакомые, давно не виданные предметы. Скоро ли увижу все это я наяву? Сновидение имело на меня прекрасное влияние в продолжение всего дня, а тем более, что сегодня гурьевскую, т. е. оренбургскую, почту ожидали. К вечеру действительно почта пришла, но ни мне, ни обо мне ничего не привезла. Опять я спустил нос на квинту. Опять тоска и бесконечное ожидание. Неужели от 16 апреля до сих пор не могли сделать в корпусном штабе насчет меня распоряжения? Холодные, равнодушные тираны! Вечером возвратился я в укрепление и получил приказание от фельдфебеля готовиться к смотру. Это результат давно ожиданной почты и с таким трепетом ожиданной Свободы. Тяжело, невыразимо тяжело! Я одурею, наконец, от этого бесконечного ожидания.

Как быстро и горячо исполняется приказание арестовать, так, напротив, вяло и холодно исполняется приказание освободить. А воля одного и того же лица. Исполнители одни и те же. Отчего же эта разница? В 1847 году в этом месяце меня на седьмые сутки доставили из Петербурга в Оренбург. А теперь, дай Бог, на седьмой месяц получить от какого-нибудь баталионного командира приказание отобрать от меня казенные вещи и прекратить содержание. Форма, но я не возьму себе в толк этой бесчеловечной формы.

19 [июня]

Вчера ушел пароход в Гурьев и привезет оттуда вторую роту и самого баталионного командира. А по случаю прибытия сюда этой важной особы остающаяся здесь рота, к которой принадлежу и я, готовится к смотру. Для этого важного грядушего события мне сегодня пригоняли амуницию. Какое гнусное грядущее важное событие! Какая бесконечная и отвратительная эта пригонка амуниции! Неужели и это еще не в последний раз меня выведут на площадь, как бессловесное животное напоказ? Позор и унижение! Трудно, тяжело, невозможно заглушить в себе всякое человеческое достоинство, стать навытяжку, слушать команды и двигаться, как бездушная машина. И это единственный, опытом дознанный способ убивать разом тысячу себе подобных. Гениальное изобретение! Делающее честь и христианству, и просвещению.

Странно, что даже благоразумные люди, как, например, наш лекарь Никольский, любят посмотреть, как вытягивает носок посиневший от напряжения человек. Не понимаю этого нечеловеческого наслаждения. А наш почтенный Гиппократ, несмотря на зной и холод, целые часы просиживает у калитки и любуется унижением себе подобного. Палач ты, как видно, по призванию и только по названию лекарь.

В детстве, сколько я помню, меня не занимали солдаты, как это обыкновенно бывае[т] с детьми. Когда же я начал приходить в возраст разумения вещей, во мне зародилась неодолимая антипатия к христолюбивому воинству. Антипатия усиливалась по ме[ре] столкновения моего с людьми сего христолюбивого звания. Не знаю, случай ли, или оно так есть в самой вещи, только мне не удалося, даже в гвардии, встретить порядочного человека в мундире. Если трезвый, то непременно невежда и хвастунишка. Если же хоть с малой искрою разума и света, то такж[е] хвастунишка и, вдобавок, пьяница, мот и распутник. Естественно, что антипатия моя возросла до отвращения. И нужно же было коварной судьбе моей так ядовито, злобно посмеяться надо мною, толкнув меня в самый вонючий осадок этого христолюбивого сословия. Если бы я был изверг, кровопийца, то и тогда для меня удачнее казни нельзя было бы придумать, как сослав меня в Отдельный Оренбургский корпус солдатом. Вот где причина моих невыразимых страданий. И ко всему этому мне еще запрещено рисовать. Отнято благородней[шу]ю часть моего бедного существования. Трибунал под председательством самого сатаны не мог бы произнести такого холодного, нечеловеческого приговора. А бездушные исполнители приговора исполнили его с возмутительною точностию.

Август-язычник, ссылая Назона к диким гетам, не запретил ему писать и рисовать. А христианин Н[иколай] запретил мне то и другое. Оба палачи. Но один из них палач-христианин? И христианин девятнадцатого века, в глазах которого выросло огромнейшее государство в мире, выросло на началах Христовой заповеди. Флорентинская республика – полудикая, исступленная средневековая христианка, но все-таки как материальная христианка она поступила с своим строптивым гражданином Дантом Альгиери. Боже меня сохрани от всякого сравнения себя с этими великомучениками и светочами человечества. Я только сравниваю материального грубого язычника и полуозаренную средневековую христианку с христианином девятнадцатого века.

Не знаю наверное, чему я обязан, что меня в продолжение десяти лет не возвели даже в чин унтер-офицера. Упорной ли антипатии, которую я питаю к сему привилегированному сословию? Или своему невозмутимому хохлацкому упрямству? И тому и другому, кажется. В незабвенный день объявления мне конфирмации, я сказал себе, что из меня не сделают солдата. Так и не сделали. Я не только глубоко, даже и поверхностно не изучил ни одного ружейного приема. И это льстит моему самолюбию. Ребячество – и ничего больше. Майор Мешков, желая задеть меня за живое, сказал однажды мне, что я, когда буду офицером, то не буду уметь в порядочную гостиную войти, если не выучусь, как следует бравому солдату, вытягивать носка. Меня, однако ж, это не задело за живое. И бравый солдат мне казался менее осла похожим на человека, почему я и мысли боялся быть похожим на бравого солдата.

Вторая, и не менее важная причина моего неповышения. Бездушному сатрапу и наперснику царя пригрезилось, что я освобожден от крепостного состояния и воспитан на счет царя, и в знак благодарности нарисовал карикатуру своего благодетеля. Так пускай, дескать, казнится неблагодарный. Откуда эта нелепая басня – не знаю. Знаю только, что она мне недешево обошлась. Надо думать, что басня эта сплелась на комфирмации, где в заключении приговора сказано: «Строжайше запретить писать и рисовать». Писать запрещено за возмутительные стихи на малороссийском языке. А рисовать – и сам верховный судия не знает, за что запрещено. А просвещенный блюститель царских повелений непоясненное в приговоре сам пояснил, да и прихлопнул меня своим бездушным всемогуществом. Холодное, развращенное сердце. И этот гнилой старый развратник пользуется здесь славою щедрого и великодушного благодетеля края. Как близоруки, или, лучше сказать, как подлы эти гнусные славильщики. Сатрап грабит вверенный ему край и дарит своим распутным прелестницам десятитысячные фермуары, а они прославляют его щедрость и благодения. Мерзавцы!

20 [июня]

Сегодня рота придет в Гурьев, а по случаю полноводия в Урале она пройдет прямо на Стрелецкую Косу и сегодня же сядет на пароход. Завтра рано пароход подымет якорь и послезавтра высадит роту в Новопетровской гавани. Держись, наша официя. Гроза, гроза ужасная близится. Баталионный командир, подобно тучегонителю Крониону, грядет на тебя во облаце мрачне, в том числе и на нас бессловесных. В ожидании сего грозного судии и карателя пропившиеся до снаги блажат и умоляют эскулапа выдумать и форменно засвидетельствовать их небывалые немощи душевные и телесные, а паче душевные, и тем спасти их от праведного суда гро[мо]носного Крониона. Но мрачный эскулап неумолим. И только нашего брата солдата, также пропившегося до снаги и не имеющего в чем явиться пред лицо отца-командира, Никольский кладет на койки и прописывает слабительное. Непопулярный эскулап наш намерен сделаться популярным коновалом. Сегодня не без видимого удовольствия сказал смотритель полугоспиталя, что на его попечение, т. е. продовольствие, прибыло семнадцать жильцов. Следовательно, рубль семь гривен в продолжение суток в кармане, не считая отопления и освещения. Не здесь ли скрывается и причина великодушия нашего эскулапа? Шепнуть разве Нагаеву и другим чающим и не могущим вымолить защиты у жестокосердого эскулапа?

К добру ли это я так сегодня расфантазировался? В прежние годы, в эти истинно критические дни, со мною этого не было. Не было, однако же, и того, не в похвалу будь сказано, чтобы я прятался под кровом стонов и воздыханий. В этом случае я никогда не искал медицинского пособия. С трепетным замиранием сердца я всегда фабрил усы, облачался в бронь и являлся пред хмельнобагровое лицо отца-командира сдать экзамен в пунктах, ружейных приемах и в заключение выслушать глупейшее и длиннейшее наставление о том, как должен вести себя бравый солдат и за что он обязан любить Бога, царя и своих ближайших начальников, начиная с дядьки и капрального ефрейтора.

Смешно. Потому смешно, что я освоился с этим отвратительным спектаклем. Но каково было прежде, когда я не умел, а должен был похоронить в самом себе всякое человеческое чувство, сделаться бездушным автоматом и слушать молча, не краснея и не бледнея, слушать нравственное назидание от грабителя и кровопийцы. Нет, тогда это не было смешно. Гнусно! Отвратительно! Дожду ли я тех блаженных дней, когда из памяти моей испарится это нравственное безобразие? Не думаю. Потому что медленно и глубоко врезывалось в нее это безобразие.

Странно еще вот что. Все это неисповедимое горе, все роды унижения и поругания прошли, как будто не касаясь меня. Малейшего следа не оставили по себе. Опыт, говорят, есть лучший наш учитель. Но горький опыт прошел мимо меня невидимкою. Мне кажется, что я точно тот же, что был и десять лет тому назад. Ни одна черта в моем внутреннем образе не изменилась. Хорошо ли это? Хорошо. По крайней мере, мне так кажется. И я от глубины души благодарю моего Всемогущего Создателя, что он не допустил ужасному опыту коснуться своими железными когтями моих убеждений, моих младенчески светлых верований. Некоторые вещи просветлели, округлились, приняли более естественный размер и образ. Но это следствие невозмутимо летущего старика Сатурна, а никак не следствие горького опыта.

Получивши от Кухаренка письмо с приложением 25 рублей, значит, с приложением весьма вещественным, я отблагодарил его письмом же, со вложением собственного поличия, и вторым письмом со вложением, еще менее вещественным. Со вложением небывалого рассказа мнимого варнака под названием «Москалева криныця». Я написал его вскоре по получении письма от батька отамана кошового. Стихи оказались почти одной доброты с прежними моими стихами. Немного упруже и отрывистее. Но это ничего, даст Бог, вырвуся на свободу, и они у меня потекут плавнее, свободнее и веселее. Дождусь ли я этой хромой волшебницы свободы?

21 [июня]

Вперед, вперед, моя исторья,

Лицо нас новое зовет.

У кого что болит, тот о том и говорит. Сегодня вечером, возвращаясь из огорода в укрепление вместе с комендантом, он мне в сотый раз повторил со всевозможными подробностями историю о коварном друге своем, некоем полковнике Киреевском. Полковник этот Киреевский, как видно, птица высшего полета, а по словам коменданта, настоящий аристократ. А что он птица высокого полета, это я заключаю по тому, что он служил чиновником особых поручений при графе В. А. Перовском и был с ним в весьма близких отношениях. Следовательно, это не какая-нибудь шваль, а человек с достоинством. Потому что такой вельможа, как граф Перовский, какую-нибудь шваль к себе и в прихожую не допустит. А следущее дело показывает, что г[раф] П[еровский] весьма неразборчив на своих приближенных и приближает к своей высокой персоне именно шваль. Да еще какую шваль? Самую грязную, кабашную шваль, прикрытую полковничьим мундиром и 600-ми крепостных душ.

История такого содержания. Ираклий Александрович Усков (наш комендант), будучи хорошо знаком в Оренбурге с помянутым полковником и аристократом Киреевским, просил его, когда он выехал в Петербург, просил он его и лично и письмом из Новопетровского укрепления как в некотором роде химика и знатока фотографического дела. Просил выслать ему из Петерубрга камеру со всем необходимым для фотографии. Киреевский изъявил (тоже письмом) самую обязательную готовность услужить другу. И потребовал на эту услугу 350 рублей серебром. Деньги тотчас же были посланы (в сентябре прошлого года). Получено также весьма дружеское письмо о получении этой суммы, с означением месяца и даже числа, в которое непременно получится помянутая камера с прибором и со всеми необходи[мы]ми химическими солями. Тем все и кончилось. Благородный, обязательный друг как в воду канул. Ираклий Александрович между бесконечными предположениями решил, что друг его отправился на пароходе Харона прогуляться в Елисейском парке. Другой причины его молчания и подозревать нельзя. Но чтобы убедиться в этой непреложной истине, я написал, по просьбе Ираклия Александровича, в Петербург приятелю своему Марковичу, чтобы он разведал и сообщил мне, что случилось с таким-то полковником Киреевским. От Марковича еще известие не получено. А из «Русского инвалида» видно, что обязательный друг мая 16 выехал из Петербурга в Москву. А из Оренбурга уведомляют коменданта, что полковник Киреевский принят новым генерал-губернатором Катениным, тоже в чиновники по особым поручениям, но по домашним обстоятельствам подал в отставку. Из всего этого оказывается, что помещик 600 душ крестьян, аристократ, наперсник г[рафа] П[еровского], наконец, полковник Киреевский – подлец и негоднейшая тряпка.

Ираклий Александрович дает мне форменную доверенность получить обратно от Киреевского эти деньги; я охотно готов услужить ему, если не удастся добром и миром, то, делать нечего, бесконечными стезями закона. Во всяком случае я буду очень рад, если удастся мне эта сомнительная операция.

Сегоднишним же числом мне хочется записать, или, как зоологи выражаются, определить еще одно отвратительное насекомое. Но как бы не напичкать мой журнал этой негодной тварью до того, что и порядочному животному в нем места не останется. А впрочем, ничего, это миниатюрное насекомое места немного требует. Это двадцатилетний юноша, сын статского советника Порциенка. Следовательно, тоже птица не низкого полета.

25 [июня]

Только что успел я написать «Следовательно, тоже птица не мелкого полета», как раздалося во всех концах огорода слово «пароход». Я, разумеется, бросил свое писание и побежал в крепость. С параходом я ожидал оренбургской почты, а с почтой и свободы. Вышло, однако ж, совершенно противное тому, чего я ожидал. Пароход почты не привез, а следовательно, и волшебного, очаровательного слова. А вместо оного слова привез дело в виде рыжей весьма непривлекательной персоны, т. е. привез баталионного командира, первым делом которого было обегать казармы, надавать зубочисток фельдфебелям и прочим нижним чинам, даже до профоса. А ротным командирам и прочей официи, смотря по лицу и образу жизни, – приличное родительское наставление. И после этого нежного, грациозного вступления назначен был формальный смотр той несчастной роте, к которой и я имею несчастие принадлежать. Бедная рота всю ночь готовилась к этому истинно страшному суду и в пять часов утра 23 июня, умытая, причесанная, нафабренная, выстроилась на полянке, точно игрушка, вырезанная из картона. От 5-ти и до 7-ми часов, во ожидании судии праведного, рота равнялась. В 7 часов явился во всем своем грозном величии сам судия и испытывал, или, лучше сказать, пытал ее, несчастную, ровно до 10-ти часов. В заключение спектакля спросил претензию, ругнул в общих выражениях, посулил суд и розги и даже зеленую аллею, т. е. шпицрутены. Для всех гроза прошла, а для меня она еще только собиралась. В числе прочих конфирмованных должен был и я предстать после обеда в 5 часов на вторичное и еще горшее испытание. К этому вторичному испытанию я готовился довольно равнодушно как человек вполовину свободный. Но когда предстал пред неумолимого экзаменатора, куда что девалось. Ниже малейшей тени, ничего похожего на человека, вполовину свободного, во мне не осталось, та же самая мучительная хо[ло]дная дрожь пробежала по моему существу. То же самое, что и в прежние года, чувство – нет, не чувство, а мертвое бесчувствие – охватило меня при взгляде на эту деревянную выкрашенную фигуру. Одним словом, я превратился в ничто. Не знаю, на всех ли так сильно действует антипатия, как на меня? Экзамен повторился слово в слово, как и десять лет тому назад, четверти буквы ни прибавлено, ни убавлено. Зато и я ани на йот не подвинулся на поприще военного просвещения. Упорство обоюдное и невозмутимое. По примеру прежних годов экзаменатор и блюститель нравственности спросил нас по ра[н]жиру, кто и за что удостоился нести сладкую сердцу обязанность солдата.

– Ты за что? – спросил он у первого.

– За утрату казенных денег, Ваше высокоблаго[ро]дие.

– Да, знаю, ты неосторожно загнул угол. Наде[ю]сь, вперед не будешь гнуть углы, – сказал он насмешливо и обратился к следующему.

– А ты за что?

– По воле родительницы, Ваше высокоблагородие.

– Хорошо. Надеюсь, вперед не будешь и… – и обратился к следующе[му].

– Ты за что?

– За буйные поступки, Ваше высокоблагородие.

– Хорошо. Надеюсь, вперед… и…

– Ты за что? – спросил он у следующего.

– По воле родителя, Ваше высокоблагородие.

– Надеюсь… а ты за что? – спросил он, обращаясь ко мне.

– За сочинение возмутительных стихов, В[аше] высокоблагородие.

– Надеюсь, вперед не будешь…

– А ты за что, за что? – спросил он у последнего.

Последний отвечал, что тоже по воле родительницы, и, не выслушавши последнего, он обрат[ил] к нам сильную назидательную речь, замкнувшуюся весьма новой истиной, что за Богом молитва и за царем служба не пропадают.

В заключение церемонии спросил он у ротного командира, почему Порциенко не явился на испытание, на что тот отвечал, что Порциенко болен, т. е. пьян, и находится под сохранением у свинопаса. Все эти конфирмованные, так называемые господа дворяне, с которыми я теперь представлялся пред лицо отца-командира, все они люди замечательные по своим нравственным качествам, но последний субъект, под названием Порциенко, всех их перещеголял. Все их отвратительные пороки вместил в своей подлой двадцатилетней особе. Странное и непонятное для меня явление этот отвратительный юноша. Где и когда успел он так глубоко заразиться всеми гнусными нравственными болезнями? Нет мерзости, низости, на которую бы он не был способен. Романы Сю с своими отвратительными героями – пошлые куклы перед этим двадцатилетним извергом. И это сын статского советника, следовательно, нельзя предполагать, чтобы не было средств дать ему не какое-нибудь, а порядочное воспитание. И что же? Никакого. Хорош должен быть и статский советник. Да и вообще должны быть хороши отцы и матери, отдающие детей своих в солдаты на исправление. И для чего, наконец, попечительное правительство наше берет на себя эту неудобоисполнимую обязанность? Оно своей неуместной опекой растлевает нравственность простого хорошего солдата и ничего больше. Рабочий дом, тюрьма, кандалы, кнут и неисходимая Сибирь – вот место для этих безобразных животных, но никак не солдатские казармы, в которых и без их много всякой сволочи. А самое лучшее – предоставить их попечению нежных родителей, пускай спотешаются на старости лет своим собственным произведением. Разумеется, до первого криминального проступка, а потом отдавать прямо в руки палача.

До прибытия моего в Орскую крепость я и не воображал о существовании этих гнусных исчадий нашего православного общества. И первый этого разбора мерзавец меня поразил своим зловредным существованием. Особенно когда мне сказали, что он тоже несчастный, такой же, как и я, разжалованный и, следовательно, мой товарищ по званию и по квартире, т. е. по казармам. Слово «несчастный» имело для меня всегда трогательное значение, пока я его не услышал в Орской крепости. Там оно для меня опошлело, и я до сих пор не могу возвратить ему прежнего значения. Потому что я до сих пор вижу только мерзавцев под фирмою несчастных.

По распоряжению бывшего генерал-губернатора, довольно видного политика Обручева, я имел случай просидеть под арестом в одном каземате с колодниками и даже с клейменными каторжниками и нашел, что к этим заклейменным злодеям слово «несчастный» более к лицу, нежели этим растленным сыновьям беспечных эгоистов родителей.

26 [июня]

Два дни уже прошло, как выехал от нас отец-командир наш, но я все еще не могу освободиться от тяжелого влияния, наведенного его коротким присутствием. Это отвратительный смотр так плотно притиснул мои блестящие розовые предположения, так меня обескуражил, что если бы не Лазаревского письмо у меня в руках, то я бы совсем обессилел под гнетом этого тяжелого впечатления. Но слава Богу, что у меня есть этот неоцененный документ; значит, у меня есть канва, по которой я могу выводить самые прихотливые, самые затейливые арабески.

Надеждою живут ничтожные умы, – сказал покойник Гете. И покойный мудрец сказал истину вполовину. Надежда свойственна и мелким, и крупным, и даже самым материальным положительным умам. Это наша самая нежная, постоянная, до гробовой доски неизменная нянька-любовница. Она, прекрасная, и всемогущего царя, и мирового мудреца, и бедного пахаря, и меня, мизерного, постоянно лелеет доверчивое воображение и убаюкивает недоверчивый ум своими волшебными сказками, в которые всякий из нас так охотно верит. Я не говорю – безотчетно. Тот действительно ничтожный ум, который верит, что на вербе вырастут груши. Но почему же не верить мне, что я хотя к зиме, но непременно буду в Петербурге? Увижу милые моему сердцу лица, увижу мою прекрасную Академию, Эрмитаж, еще мною не виденный, услышу волшебницу оперу. О как сладко, как невыразимо сладко веровать в это прекрасное будущее. Я был бы равнодушный, холодный атеист, если бы не верил в этого прекрасного бога, в эту очаровательную надежду.

Материальное свое существование я предполагаю устроить так, разумеется, с помощью друзей моих. О живописи мне теперь и думать нечего. Это было бы похоже на веру, что на вербе вырастут груши. Я и прежде не был даже и посредственным живописцем. А теперь и подавно. Десять лет неупражнения в состоянии сделать и из великого виртуоза самого обыкновенного кабашного балалаешника. Следовательно, о живописи мне и думать нечего. А я думаю посвятить себя безраздельно гравюре акватинта. Для этого я полагаю ограничить свое материальное существование до крайней возможности и упорно заняться этим искусством. А в промежутке времени делать рисунки сепиею с знаменитых произведений живописи, рисунки для будущих эстампов. Для этого, я думаю, достаточно будет двух лет прилежного занятия. Потом уеду на дешевый хлеб в мою милую Малороссию и примуся за исполнение эстампов, и первым эстампом моим будет «Казарма» с картины Теньера. С картины, про которую говорил незабвенный учитель мой, великий Карл Брюллов, что можно приехать из Америки, что[бы] взглянуть на это дивное произведение. Словам великого Брюллова в этом деле можно верить.

Из всех изящных искусств мне теперь более всего нравится гравюра. И не без основания. Быть хорошим гравером, значит быть распространителем прекрасного и поучительного в обществе. Значит быть распространителем света истины. Значит быть полезным людям и угодным Богу. Прекраснейшее, благороднейшее призвание гравера. Сколько изящнейших произведений, доступных только богачам, коптилось бы в мрачных галереях без твоего чудотворного резца? Божественное призвание гравера!

Кроме копий с мастерских произведений, я думаю со временем выпустить в свет в гравюре акватинта и собственное чудо – «Притчу о блудном сыне», приноровленную к современным нравам купеческого сословия. Я разделил эту поучительную притчу на двенадцать рисунков, они уже почти все сделаны на бумаге. Но над ними еще долго и прилежно нужно работать, чтобы привести их в состояние, в котором они могут быть переданы меди. Общая мысль довольно удачно приноровлена к грубому нашему купечеству. Но исполнение ее оказалось для меня не по силе. Нужна ловкая, меткая, верная, а главное – не карикатурная, скорее драматический сарказм, нежели насмешка. А для этого нужно прилежно поработать. И с людьми сведущими посоветоваться. Жаль, что покойник Федотов не наткнулся на эту богатую идею, он бы из нее выработал изящнейшую сатиру в лицах для нашего темного полутатарского купечества.

Мне кажется, что для нашего времени и для нашего среднего полуграмотного сословия необходима сатира, только сатира умная, благородная. Такая, например, как «Жених» Федотова или «Свои люди – сочтемся» Островского и «Ревизор» Гоголя. Наше юное среднее общество, подобно ленивому школьнику, на складах остановилось и без понуканья учителя не хочет и не может перешагнуть через эту бестолковую тму-мну. На пороки и недостатки нашего высшего общества не стоит обращать внимания. Во-первых, по малочисленности этого общества, а во-вторых, по застарелости нравственных недугов, а застарелые болезни если и излечиваются, то только героическими средствами, кроткий способ сатиры тут недействителен. Да и имеет ли какое-нибудь значение наше маленькое высшее общество в смысле национальности? Кажется, никакого. А средний класс – это огромная и, к несчастию, полуграмотная масса, это половина народа, это сердце нашей национальности, ему-то и необходима теперь не суздальская лубошная притча о блудном сыне, а благородная, изящная и меткая сатира. Я считал бы себя счастливейшим в мире человеком, если бы удался мне так искренно, чистосердечно задуманный мой бессознательный негодяй, мой блудный сын.

Свежо предание, а верится с трудом. Мне здесь года два тому назад говорил Н. Данилевский, человек, стоящий веры, что будто бы комедия Островского «Свои люди – сочтемся» запрещена на сцене по просьбе московского купечества. Если это правда, то сатира, как нельзя более, достигла своей цели. Но я не могу понять, что за расчет правительства покровительствовать невежество и мошенничество. Странная мера!

27 [июня]

От купечества перехожу к офицерству. Переход не резкий, даже гармонический. Эта привилегированная каста также принадлежит среднему сословию. С тою только разницею, что купец вежливее офицера. Он офицера называет: вы, ваше благородие. А офицер его называет: эй ты, борода. Их, однако ж, нисколько не разъединяет это наружное разъединение, потому что они по воспитанию родные братья. Разница только та, что офицер вольтерьянец, а купец старовер. А в сущности одно и то же.

Сегодня к вечеру появилися комары на огороде, и я, чтобы избавиться этих несносных насекомых, ушел на ночь в укрепление. Но увы! Неумолимая Немезида преследует меня на каждом шагу. Избегая комаров, я наткнулся на шмелей. С подобающим почтением проходя мимо офицерского флигеля, я услышал новую для меня песню, начинающуюся так:

Коврики на коврики

И шатрики на шатрики.

Далее я ничего не мог расслышать, потому что певец слишком густо забасил и потому что пьяный Кампиньони, инженерный офицер и отчаянный пьяница, выбежал на площадь, не знаю для какой надобности, и, увидя меня, вздумал оказать мне небольшую услугу, покровительство, познакомив меня с вновь прибывшими офицерами, с лихими ребятами, по его выражению. Для этого схватил он меня за рукав и потащил в коридор. Вновь прибывшие лихие ребята сидели и лежали в одних красных рубахах на разостланной кошме, и перед ними красовалась полуведерная бутыль сивухи. Живая сцена из «Двомужницы» князя Шаховского. Я, чтобы не дополнить собою группы волжских разбойников, вырвался из объятий покровителя и выбежал на площадь. Покровитель выбежал за мною, закричал дежурного унтер-офицера по роте и велел взять меня на гауптвахту за лично нанесенную дерзость офицеру. Приказание офицерское было исполнено в точности. После пробития зори дежурный по караулам доложил коменданту о вновь прибывшем арестанте, и комендант сказал: «Пускай проспится». Итак, я, избегая кровопийц комаров, отдан был на терзание клопам и блохам. Как после этого не верить в предопределение?

Сегодня новый дежурный по караулам разъяснил темное происшествие коменданту, и я милостиво освобожден от беспощадных инквизиторов. Записывая в журнал эту весьма обыкновенную в моем положении трагишутку, я в глубине души прощаю моих гонителей и только молю Всемогущего Бога избавить скорее от этих получеловеков.

Сегодня ожидают пароход с почтою из Гурьева. И никто его не ожидает с таким трепетным нетерпением, как я. Что, если не привезет он мне так долго ожидаемой свободы? Что я тогда буду делать? Придется, во избежание гауптвахты с блохами и клопами, знакомиться со вновь прибывшими офицерами и в ожидании будущих благ пьянствовать с ними. Мрачная, отвратительная перспектива. А если, паче чаяния, привезет эту ленивую колдунью свободу? О, какая радостная, какая светлая перспектива! Иду в укрепление и, на всякий случай, упакую в чувал (торба) мою мизерию, авось либо и совершится.

28 [июня]

Совершилось, только совершенно не то, чего я ожидал. А совершилась мерзость, которую нельзя было предполагать даже в совершителе ее, мерзавце Кампиньони. Пошел я вчера в укрепление, во ожидании парохода, паковать свою мизерию. И как это обыкновенно бывает, когда человек ожидает чего-нибудь хорошего, то на этом хорошем и хорошие строит планы. Так и я, во ожидании вестника благодатной свободы, развернул ковер-самолет, и еще одна, одна только минута, и я очутился бы на седьмом Магометовом небе. Но, не доходя укрепления, [встретился] мне посланный за мною вестовой от коменданта. «Не пришел ли пароход?» – спрашиваю я у вестового. «Никак нет», – отвечает он. «Какая же встретилась во мне надобность коменданту?» – спросил я сам себя и прибавил шагу. Прихожу. И комендант, вместо всякого приветствия, молча подает мне какую-то бумагу. Я вздрогнул, принимая эту таинственную бумагу как несомненную вестницу свободы. Читаю и глазам не верю. Это рапорт на имя коменданта от поручика Кампиньони о том, что я в нетрезвом виде наделал ему дерзости матерными словами. В чем свидетельствуют и вновь прибывшие офицеры. И в заключении рапорта он просит и требует поступить со мной по всей строгости закона, то есть немедленно произвести следствие. Я остолбенел, прочитавши эту неожиданную мерзость. «Посоветуйте, что мне делать с этой гадиной?» – спросил я коменданта, придя в себя. «Одно средство, – сказал он, – просите прощения или, по смыслу дисциплины, вы арестант. Вы имеете свидетелей, что вы были трезвы, а он имеет свидетелей, что вы его ругали». «Я приму присягу, что это неправда», – сказал я. «А он примет присягу, что правда. Он офицер, а вы все еще солдат». У, как страшно отозвалось во мне это, почти забытое, слово. Делать нечего, спрятал гордость в карман, напялил мундир и отправился просить прощения. Простоял я в передней у мерзавца битых два часа. Наконец, он допустил меня к своей опохмелившейся особе. И после многих извинений, прошений, унижений даровано мне было прощение с условием сейчас же послать за четвертью водки. Я послал за водкой, а он пошел к коменданту за рапортом. Принесли водку. А он принес рапорт и привел своих благородных свидетелей.

«Что, батюшка, – сказал один из них, подавая мне пухлую, дрожащую с похмелья руку, – вам не угодно было познакомиться с нами добровольно, как следует с благородными людьми, так мы вас заставили». На эту краткую и поучительную речь уже пьяная компания захохотала, а я чуть-чуть не проговорил: мерзавцы! да еще и патентованные мерзавцы.

29 [июня]

«Широкий бытый шлях из Раю, а в Рай узенька стежечка, та й та колючим терном поросла», – говори[ла] мне, еще ребенку, одна замиравшая старуха. И она говорила истину. Истину, смысл которой я теперь только вполне разгадал.

Пароход из Гурьева пришел сегодня и не привез мне совершенно ничего, ни даже письма. Писем, впрочем, я не ожидаю, потому что верные друзья мои давно уже не воображают меня в этой отвратительной конуре. О мои искренние, мои верные друзья! Если бы вы знали, что со мною делают на расставаньи десятилетние палачи мои, вы бы не поверили, потому что я сам едва верю в эти гнусности. Мне самому это кажется продолжением десятилетнего отвратительного сна. И что значит эта остановка? Никак не могут себе ее растолковать. Мадам Эйгерт от 15 мая и Оренбурга поздравляет меня с свободой. А свобода моя где-нибудь с дельцом-писарем в кабаке гуляет. И это верно, верно потому, что ближайшие мои мучители смотрами, ученьями, картами и пьянством проклажаются, а письменные дела ведает какой-нибудь писарь Петров, разжалованный в солдаты за мошенничество. Так принято искони, и нарушить священный завет отцов из-за какого-то рядового Шевченка было бы противно и заповеди отцов, и правилам военной службы.

На сердце страшная тоска, а я себя шуточками спотешаю. А все это делает со мною ветреница надежда. Не вешаться же и в самом деле из-за какого-нибудь пьяницы отца-командира и достойного секретаря его.

Сегодня празднуется память величайших двух провозвестников любви и мира. Великий в христианском мире праздник. А у нас колоссальнейшее пьянство по случаю храмового праздника.

О святые, великие, верховные апостолы, если бы вы знали, как мы запачкали, как изуродова[ли] провозглашенную вами простую, прекрасную, светлую истину. Вы предрекли лжеучителей, и ваше пророчество сбылось. Во имя святое, имя ваше так называемые учители вселенские подрались, как пьяные мужики, на Никейском вселенском соборе. Во имя ваше папы римские ворочали земным шаром и во имя ваше учредили инквизицию и ужасное автодафе. Во имя же ваше мы поклоняемся безобразным суздальским идолам и совершаем в честь вашу безобразнейшую бакханалию. Истина стара и, следовательно, должна быть понятна, вразумительна, а вашей истине, которой вы были крестными отцами, минает уже 1857 годочек. Удивительно, как тупо человечество.

30 [июня]

Чтобы придать более прелести моему уединению, я решился завестись медным чайничком. И эту мысль привел я в исполнение только вчера вечером, и то случайно. К тихому прекрасному утру на огороде прибавить стакан чаю – мне казалося это роскошью позволительною. С самого начала весны меня преследует эта милая, непышная затея. Но я никак не мог привести ее в исполнение по неимению здесь в продаже такой затейливой вещицы. Только вчера вечером пошел я к Зигмонтовским (поверенный винной конторы и отставной чиновник 12 класса) и, проходя мимо кабака, увидел я оборванного, но трезвого денщика одного из вновь прибывших офицеров с медным чайников в руке такой величины, какой мне нужно.

«Не продаешь ли чайник?» – спросил я его. «Продаю», – отвечает он. «Не хапаный ли?» – «Никак нет-с. Сами барин велели продать. Они думают самовар завести». – «Хорошо, я спрошу. А что стоит?» – «Рубль серебра». «Полтину серебра», – сказал я, сколько мог хладнокровнее, и пошел своей дорогой.

Едва успел я сделать несколько шагов, как он догнал меня и без торгу вручил мне давно желанную посуду. А денщик, получивши полтину серебра, отправился прямо в кабак и через минуту вышел из него со штофом в руке и направился прямо к офицерским квартирам. «Туда и дорога», – подумал я. Проведя вечер в сообществе Телемона и Бавкиды (так я в шутку называю Зигмонтовских), по дороге зашел я к маркитанту, взял у него полфунта чаю, фунт сахару и сегодня в 4 часа утра сибаритствую себе на огороде и вписываю в свой журнал происшествие вчерашнего вечера, благословляя судьбу, пославшую мне медный чайник.

Собираясь путеплавать по Волге от Астрахани до Нижнего, я обзавелся чистой тетрадью для путевого журнала и пологом от комаров, которые неутомимо преследуют путешественника от устьев Волги до самого Саратова. Запасаясь этими необходимыми вещами, мне и в ум не приходил медный чайник. И вчера только, спасибо старику Зигмонтовскому, он объяснил мне важность этой нехитрой посуды во время плавания на речной воде, где необходим крепкий чай во избежание поноса и просто для препровождения времени, как он выразился в заключение. И многим еще кое-чем советовал он мне запастись в Астрахани на дорогу. Но это все лишнее. Я отправлюсь, да не на пароходе, а на одной из барок, буксируемых пароходом, просто отставным солдатом.

Странно, что меня считают здесь все, в том числе и Зигмонтовские, темным богачом. Это, вероятно, потому, что если я делаю долги, разумеется, ничтожные, то в сказанный строк аккуратно их выплачиваю, не прибегая к помощи Израиля, и не закладываю последней рубашки, как это делают многие из офицеров. Когда я сказал Зигмонтовским, что весь мой капитал состоит из 100 рублей серебра, на который я, кроме дорожных издержек, намерен еще сделать в Москве необходимое платье, то они в один голос назвали меня Плюшкиным. Я не нашел нужным разочаровывать их своей нищетою и расстался с ними, как настоящий богач.

Странные старые люди эти Зигмонтовские! Бездетные, старые, одинокие, имеют обеспечивающее даже прихотливую старость состояние, вздумали поселиться в этой безводной, бесплодной пустыне. И добро бы на отдых. Нет, он взял обязанность почти цаловальника. Я думаю, что это необходимая потребность усвоенной в юности физической деятельности или просто жажда к приобретению. Последнее, может быть, только вполовину, потому что в нем незаметно скряжничества, нередко сопровождающего в могилу одинокую, беспомощную старость. Она, т. е. Зигмонтовская, мне очень нравится; это добродушно улыбающаяся, гостеприимная кубическая старушка, бывшая немка, а теперь православная. Он тоже добродушный старик, но пренаивный и самый безвредный лгунишка. Например, он очень простодушно и каждый раз с новыми вариациями рассказывает, какие он прошел мытарства, пока достиг настоящего звания. Происхождение свое ведет он от какого-то короля польского Сигизмонда, вероятно, Третьего. О ближайших предках он не упоминает, равно как и о виновнике собственного существования. Детство тоже покрыто мраком неизвестности. Первую часть юности провел он в звании домашнего учителя у известного табачника Онисима Головкина в Петербурге. И в этот-то период его жизни случилось с ним таинственное происшествие, которое разом поставило его на ноги. Происшествие такого сорта. Однажды ночью на улице, ему кажется, что на Литейной, но за достоверность не ручается, схватывают его два гайдука, сажают в карету, завязывают глаза, везут, везут и, наконец, приводят прямо в роскошнейший будуар, надо думать, какой-нибудь графини или княгини. Является, наконец, и таинственная обитательница будуара, вся в дезабилье (собственное выражение), только лицо покрыто маской. По совершении таинства любви, завязывают ему опять глаза, сажают в карету, привозят на то самое место, где взяли, и один из гайдуков вручает ему пачку ассигнаций – не более, не менее как 20 тысяч. Долго он думал, какую основать будущность на этом незыблемом фундаменте и, хладнокровно отринув почести и злато, вступил (внемля внутреннему призванию) в скромный кружок поклонников Мельпомены, где имел блестящий успех в ролях Эдипа, Фингала, Димитрия Донского и в «Ябеде» Капниста – к несчастию, не помнит, в какой именно роли. Но по проискам знаменитого учителя Каратыгина, Яковлева, должен был оставить избранное поприще и вступить в морскую службу, разумеется, лейтенантом. Здесь он совершил плавание (два раза) вокруг света и один только раз к Южному полюсу вместе с Лазаревым. И что во время этих плаваний он узнал досконально, откуда добывается деревянное масло, неправильно называемое прованским. Вот где его родник. Между Ливорно и Сингапуро (удивительное знание географии!) есть остров Прованс. А на этом острое Провансе растет огромное масличное дерево, из которого и выпускают масло, как у нас, например, весною сок из березы. Островом и деревом владеет англичанин, француз и итальянец, а мы и немцы уже от них получаем этот дорогой продукт. Из корабля переселился он в земский одесский суд, неизвестно в каком ранге. Тут он вел жизнь отчаянно[го] кутилы, попал в сонмище декабристов и был сослан бессрочным арестантом в крепость Измаил, где в скором времени сделался правой рукой коменданта и по стечению удивительных обстоятельств был переведен в город Астрахань в звании квартального надзирателя. Но не всегда чистые обязанности по долгу этого звания заставили его подать в отставку и принять от питейной конторы звание поверенного в Новопетровском укреплении, где его окрестили именем спиртомора.

Кампиньони, мой покровитель, не меньший враль, но вредный и бессовестный. Заврался однажды до того, что назвал себя племянником графа Закревского, московского г[енерал]-губернатора, и кандидатом Дерптско[го] университета. Чтобы разом озадачить и уничтожить дерзкого лгунишку, Зигмонтовский разом махнул в ротмистры лейб-гусар и в ближайшие родственники фельдмаршалу графу Гудовичу. Знай наших!

Но несмотря на этот невинный недостаток, он все-таки добрый и наивный старик. А она также добрая, кроткая, невинная говорунья и немножно сентиментальная старушка. И я их не иначе называю, как Телемон и Бавкида. Они получают вместе с Никольским «Петербургские ведомости». И я частенько приношу им с огорода укроп, петрушку и тому подобный злак, пью чай, прочитываю фельетон и выслушиваю волшебные похождения наивного Телемона, за что и пользуюсь полной доверенностью Бавкиды.

1 июля

Сегодня послал я с пароходом письмо М. Лазаревскому. Быть может, последнее из душной тюрьмы – дал бы Бог. Я много виноват пред моим нелицемерным другом. Мне бы следовало отвечать ему на письмо его от 2 мая тотчас же по получении, т. е. 3 июня. Но я в ожидании радостной вести из Оренбурга, которую хотелось мне сообщить ему первому, прождал напрасно целый месяц и все-таки должен был ему написать, что я не свободен, и до 20 июля, а может быть и августа, такой же точно солдат, как и прежде был, с тою только разницею, что мне позволено нанимать за себя в караул и ночевать на огороде, чем я и пользуюсь с благодарностью. До 20 июля я удалил от себя всякие возмутительные помышления. И наслаждаюсь теперь по утрам роскошью совершенного уединения и даже стаканом, правда, неказистого, но все-таки чая. Если бы еще хорошую сигару вот[к]нуть в лицо, такую, например, как прислал мне 25 штук мой добрый друг Лазаревский, тогда бы я себя легко мог вообразить на петергофском празднике. Но это уж слишком. А сегодня действительно в Петергофе праздник. Великолепный царский праздник! Когда-то давно, в 1836 году, если не ошибаюсь, я до того был очарован рассказами об том волшебном празднике, что, не спросясь хозяина (я был тогда в ученьи у маляра, или так называемого комнатного живописца, некоего Ширяева, человека грубого и жесткого) и пренебрегая последствиями самовольной отлучки (я знал наверное, что он меня не отпустит), с куском черного хлеба, с полтиною меди в кармане и в тиковом халате, какой обыкновенно носят ученики-ремесленники, убежал с работы прямо в Петергоф на гулянье. Хорош, должно быть, я был тогда. Странно, однако ж, мне и вполовину не понравился тогда великолепный Самсон и прочие фонтаны и вообще праздник, против того, что мне об нем наговорили. Слишком ли сильно было воспламенено воображение рассказами, или я просто устал и был голоден. Последнее обстоятельство, кажется, вернее. Да ко всему этому я еще увидел в толпе своего грозного хозяина с пышною своею хозяйкой. Это-то последнее обстоятельство вконец помрачило блеск и великолепие праздника. И я, не дождавшись иллюминации, возвратился вспять, совершенно не дивяся бывшему. Проделка эта сошла с рук благополучно. На другой день нашли меня спящим на чердаке, и никто и не подозревал о моей самовольной отлучке. Правду сказать, я и сам ее считал чем-то вроде сновидения.

Во второй раз, в 1839 году, посетил я петергофский празд[н]ик совершенно при других обстоятельствах. Во второй раз, на Бердовском пароходе, сопровождал я в числе любимых учеников, Петровского и Михайлова, сопровождал я своего великого учителя Карла Павловича Брюллова. Быстрый переход с чердака грубого мужика-маляра в великолепную мастерскую величайшего живописца нашего века. Самому теперь не верится, а действительно так было. Я из грязного чердака, я, ничтожный замарашка, на крылья[х] перелетел в волшебные залы Академии художеств. Но чем же я хвалюся? Чем я доказал, что я пользовался наставлениями и дружеской доверенностью величайшего художника в мире? Совершенно ничем. До его неуместной женитьбы и после уместного развода я жил у него на квартире, или, лучше сказать, в его мастерской. И что же я делал? Чем занимался я в этом святилище? Странно подумать. Я занимался тогда сочинением малороссийских стихов, которые впоследствии упали такой страшной тяжестью на мою убогую душу. Перед его дивными произведениями я задумывался и лелеял в своем сердце своего слепца Кобзаря и своих кровожадных гайдамаков. В тени его изящно-роскошной мастерской, как в знойной дикой степи на[д]днепровской, передо мною мелькали мученические тени наших бедных гетманов. Передо мной расстилалася степь, усеянная курганами. Передо мной красовалась моя прекрасная, моя бедная Украина во всей непорочной меланхолической красоте своей. И я задумывался, я не мог отвести своих духовных очей от этой родной чарующей прелести. Призвание, и ничего больше.

Странное, однако ж, это всемогущее призвание. Я хорошо знал, что живопись – моя будущая профессия, мой насущный хлеб. И вместо того чтобы изучить ее глубокие таинства, и еще под руководством такого учителя, каков был бессмертный Брюллов, я сочинял стихи, за которые мне никто ни гроша не заплатил, и которые, наконец, лишили меня свободы, и которые, несмотря на всемогущее бесчеловечное запрещение, я все-таки втихомолку кропаю. И даже подумываю иногда о тиснении (разумеется, под другим именем) этих плаксивых, тощих детей своих. Право, странное это неугомонное призвание.

Не знаю, получу ли я от Кухаренка здесь его мнение насчет моего последнего чада («Москалева криныця»). Я дорожу его мнением чувствующего, благородного человека и как мнением неподдельного, самобытного земляка моего. Жаль мне, что я не могу теперь посетить его на его раздольной Черномории. А как бы хотелось. Но что делать. Сначала уплачивается долг, потом удовлетворяется голодная нужда, а на остатки покупается удовольствие. Так, по крайней мере, делают порядочные люди. А я и тенью боюся быть похожим [на] безалаберного разгильдяя. Кутнул и я на свой пай когда-то. Довольно.

Пора, пора душой смириться,

Над жизнью нечего глумиться,

Отведав горького плода.

В прошлому году получалась здесь комендантом «Библиотека для чтения». Бывало, хоть перевод Курочкина с Беранже прочитаешь, все-таки легче станет. А нынче, кроме фельетона «П[етербургских] ведомостей», совершенно ничего нет современно литературного. Да и за эту тощую современность нужно платить петрушкою и укропом. Хоть бы редька скорее вырастала, а то совестно уже стало потчевать стариков одним и тем же продуктом.

2 [июля]

Две случайно сделанные мною вещи так удачно, как редко удаются произведения глубоко обдуманные. Первая вещь – это сей журнал, который в эти томительные дни ожиданий сделался для меня необходим, как страждущему врач. Вторая вещь – это медный чайник, который делается необходимым для моего журнала, как журнал для меня. Без чайника, или без чая, я как-то лениво, бывало, принимался за сие рукоделье. Теперь же, едва успею налить в стакан чай, как перо само просится в руку. Самовар – тот шипением своим возбуждает к деятельности, это понятно. Правда, я не имел случая испытать на себе это благодетельное влияние самовара. Но имел случай существенно убедиться в этом волшебном влиянии на других. А именно. Был у меня во время оно приятель в Малороссии, некто г. Афанасьев, или Чужбинский. В 1846 году судьба столкнула нас в «Цареграде», не в Оттоманской столице, а в единственном трактире в городе Чернигове. Меня судьба забросила туда по делам службы, а его по непреодолимой любви к рассеянности или, как он выражался, по влечению сердца. Я знал его как самого неистового и неистощимого стихотворца, но не знал скрытого механизма, которым приводилось в движение это неутомимое вдохновение. И тогда только, когда поселились мы, во избежание лишних расходов, во-первых, а во-вторых, чтобы, как товарищи по ремеслу, созерцать друг друга во все минуты дня и ночи, тогда только узнал я тайную пружину, двигавшую это истинно неутомимое вдохновение. Пружина эта была шипящий самовар. Сначала я не мог взять в толк, почему мой товарищ по ремеслу не спросит, когда ему вздумается, стакан чая из буфета, как я это делаю, а непременно велит подать самовар. Но когда я рассмотрел приятеля поближе, то оказалось, что он, собственно, не самовар велел подавать, а велел подавать вдохновение, или пружину, приводящую в движение эту таинственную силу. Я прежде удивлялся, откуда, из какого источника вытекают у него такие громадные стихотворения, а оказалось, что ларчик просто отворялся.

Мы прожили с ним вместе весь Великий пост, и не оказалось в городе не только барышни, дамы, даже старухи, которой бы он [не написал] в альбом не четырехстишие какое-нибудь (он мелочь презирал), а полную увесистую идиллию. Если же альбома не обреталось у какой-нибудь очаровательницы, как, например, у старушки Дороховой, вдовы известного генерала 1812 года, то он преподносил ей просто на шести и более листах самое сентиментальное послание.

Но это все ничего. Кто из нас без слабостей? А главное дело в том, что когда пришлося нам платить дань обладателю «Цареграда», то у товарища по ремеслу не оказалось наличной дани. И я должен был заплатить, не считая другие потребления, но, собственно, за локомотив, приводивший в движение вдохновение, 23 рубля серебром, которые, несмотря на дружеское честное слово, и до сих пор не получил. Вот почему я существенно узнал действие шипящего самовара на нравственны[е] силы человека.

В моем положении естественно, что я постоянно нуждался в копейке. И я писал ему в Киев два раза о помянутых 23 руб., но он даже стихами не ответил. Я так и подумал, что увы! Россия лишилась второго Тредьяковского. Но я ошибся. Прошлой зимой в фельетоне «Р[усского] инвалида» вижу на бесконечных столбцах бесконечное малороссийское стихотворение, по случаю, не помню, по какому именно случаю, – помню только, что отвратительная и подлая лесть русскому оружию. Ба, думаю себе, не мой ли это приятель так отличается. Смотрю, действительно он, А. Чужбинский. Так ты, мой милый, жив и здоров, да еще и подличать научился. Желаю тебе успеха на избранном поприще, но встретиться с тобою не желаю.

Не помню, кто именно, а какой-то глубокий сердцеведец сказал, что вернейший дружбометр есть деньги. И он сказал справедливо. Истинная, настоящая дружба, которая высказывается только в критических, трудных случаях, и она даже требует этого холодного мерила. Самый живой, одушевленный язык дружбы – это деньги. И чем более нужда, тем дружба искреннее, прогоняющая эту голодную ведьму. Я был так счастлив в своей, можно сказать, коловратной жизни, что неоднократно вкушал от плода этого райского дерева. И в настоящее, мне кажется, самое критическое, время я получаю 75 рублей – за что? За какое одолжение? Мы с ним виделись всего два раза. Первый раз в Орской крепости; второй раз в Оренбурге. Пошли, Господи, всем людям такую дружбу и такого друга, как Лазаревский. Но искорени эти плевелы, возросшие на ниве благороднейшего чувства. Искорени друзей, подобных Афанасьеву, Бархвицу и Апрелеву. Положим, это дрянь, мелочь, и Бархвиц и Афанасьев, но Апрелев – это крупный, видный человек. Это не какой-нибудь чугуевский улан или забулдыга линейный поручик, а ротмистр кавалергардского ее величества полка. Сибарит и обжора, известный в столице. Это, как говорится, видное лицо. С этим видным лицом познакомился я в 1841 году у одного земляка моего, у некоего Соколовского. Первое впечатление было в его пользу. Молодой, свежий, румяный толстяк (я, не знаю почему, особенно верую в доброкачественнос[т]ь подобного объема и колорита людей). И чтобы довершить свое очарование, я вообразил его еще и либералом. Вот мы знакомимся, потом дружимся, переходим на «ты» и, наконец, входим в финансовые отношения. Он мне заказывает свой портрет. И я ему позволяю приезжать ко мне на сеансы с собственным фриштиком, состоящим из 200 устриц, четверти холодной телятины, 6 бутылок портеру и 1 бут. джину. Все это съедалось и выпивалось в продолжение сеанса самым дружеским образом. Третий сеанс начался у нас на «ты» и кончился шампанским. Я был в восторге от друга-аристократа. Кончились сеансы, отправился я к другу за мздой; друг занят, никого не принимает; другой раз то же самое, третий, четвертый, и так до десяти раз – все то же самое. Я плюнул другу на порог да и ходить перестал. Таких друзей у меня было много и, как на подбор, все люди военные. Я уверен, что если бы Афанасьев не был прежде уланом, он мог бы писать стихи без помощи самовара, и мы бы с ним расстались иначе.

Вера без дел мертва есть. Так и дружба без существенных доказательств – пустое, лукавое слово. Блаженны, стократ блаженны друзья, которых жизнь была осенена радужным сиянием улыбающегося счастия, и голодная нужда своим железным посохом испытания ни разу не постучала в дверь их бескорыстной дружбы. Блаженны, они и в могилу сойдут, благословляя друг друга.

3 [июля]

Сегодня во сне видел я Лазаревского. Будто бы он приехал за мною в укрепление и, несмотря на мои доводы о невозможности оставить мне укрепление без пропуска, увез меня насильно, не позволив проститься даже с Мостовским. Вскоре очутились мы в каком-то русско-татарско-немецком городе, вроде Астрахани. И верблюды, и [а]нглизированные лошади по улице ходят, и фонтаны бьют, и кумыс продают, и папиросная фабрика, и театр, наконец – вечер, ночь. Лазаревский скрылся, ищу его, спрашиваю и просыпаюся. Проснувшися, я обрадовался, что это только сон и что я, слава Богу, не дезертир. А иначе опять бы меня вооружили лет на десять за престол и отечество. Нужно будет зайти к сотнику Чеганову посмотреть в сонник, что значит видеть во сне самовольную отлучку.

Сегодня, т. е. 4 июля, когда я, по обыкновению, встал в три часа, согрел свой чайник, налил стакан чая и взялся за перо, начали собираться дождевые тучки. А через несколько минут пошел тихий, меланхолический дождик, и я, оставив всякое писание и мечтание, любуюся этим прекрасным и чрезвычайно редким здесь явлением. Ветер из Астрахани, т. е. норд-вест. Можно надеяться, что дождик усилится и продлится за полдень. Какая была бы благодать для этой безводной пустыни.

4 [июля]

Ночевал на огороде, в комендантской беседке. Это моя теперишняя резиденция. Вскоре по пробитии вечерней зори пошел тихий дождик, и по этому случаю я ранее обыкновенного лег спать. Под тихий гармонический шум падающих на крышу беседки капель дождя я сладко задремал. И видел во сне покойника Карла Павловича Брюллова и с ним вместе товарища своего Михайлова. Сначала в какой-то огромной галерее, в которой, кроме какого-то эскиза Гвидо Рени, ничего не было, и который Михайлов собирался копировать. Потом перешли мы в мастерскую, что в портике, вместе с Карлом Павловичем. Тут тоже ничего не было, кроме большого, во всю залу натянутого и загрунтованного полотна, как это делается для декорации, и к стене приклеенной грубо раскрашенной литографии Калама с подписью Рио-Джанейро. Потом Карл Павлович пригласил нас на Лукьяновский ростбиф, как это бывало во времена незабвенные. Но ударил гром, и я проснулся. Пошел проливной дождь. Затворив двери и окна беседки, я снова уснул. Во второй сеанс увидел я в Москве Михайла Семеновича Щепкина, таким же свежим и бодрым, как видел я его в последний раз в 1845 году. Говорили о театре, о литературе. Я ему заметил, почему он не продолжает свои «Записки артиста», начало которых напечатано в первой книжке «Современника» за 1847 год. На что он мне сказал, что жизнь его протекла так тихо, счастливо, что не о чем и писать. Я хотел ему на это возразить что-то, но мы очутились в Новопетровском укреплении и встретились с П. А. Кулишем, собирающим какие-то тощие растения. Я как хозяин захлопотал о обеде и пошел искать полевой спаржи, которой здесь и в помине нет. Но новый удар грома разбудил меня, и я уже не мог заснуть.

С недавнего времени мне начали представляться во сне давно виденные мною милые сердцу предметы и лица. Это, вероятно, оттого, что я об них теперь постоянно думаю. Ложась спать вчера, я думал о «Осаде Пскова» и о «Гензерихе» Брюллова. И увидел во сне самого их великого творца. Довольно. Утро после ночной грозы тихое, свежее, редкое в здешней знойной пустыне утро. И я буду большой руки тетеря, если проведу его за своим журналом.

5 [июля]

Голенький ох, а за голеньким Бог. Из моей библиотеки, которую я знаю наизусть всю и которую уже давно упаковал в ящик, не нашлося книги, достойной сопутствовать мне в моем радостном одиноком путешествии по Волге. Ригельмана «История Донского войска» показалась мне слишком старою спутницей, и я упаковал ее на самый спуд. Что же делать без книги в таком медленно-спокойном путешествии, как плавание по Волге, от Астрахани до Нижнего? Это меня беспокоило. И в самом деле, что я буду делать целый месяц без хоть какой-нибудь книги? Но фортуна, эта гордая повелительница повелителей мира, эта безглазая царица царей, – сегодня мой лакей, хуже – бердичевский фактор.

Насладившись прекрасным свежим утром на огороде, я в девятом часу пошел в укрепление. Мне нужно было взять хлеба у артельщика и отдать высушить на сухари для дороги. Прихожу в ротную канцелярию, смотрю, на столе рядом с образцовыми сапогами лежат три довольно плотные книги в серой подержанной обертке. Читаю заглавие. И что же я прочитал? «Estetyka czyli umnictwo piękne przez Karola Libelta». В казармах! Эстетика! «Чьи это книги?» – спрашиваю я писаря. «Каптенармуса унтер-офицера Кулиха». Отыскал я вышерекомого унтер-офицера Кулиха. И на вопрос мой, не продаст ли он мне «Umnictwo piękne», он отвечал, что оно принадлежит мне. Что Пшевлоцкий, уезжая из Уральска на родину, передал ему, Кулиху, эти книги с тем, чтобы они были переданы мне. И что он, Кулих, принес их с собою сюда, положил в цейхгауз и забыл про их существование, и что вчера только они попались ему на глаза, и что он очень рад, что теперь может их препроводить по принадлежности. Для вящей радости я послал за водкой, а книги положил в свою дорожную торбу.

Видимое, осязательное дело услужливой факторши фортуны. Итак, по милости этой слепой царицы царей я имею в дороге чтение, на которое вовс[е] не рассчитывал. Чтение, правда, не совсем по моему вкусу, но что делать, на безрыбьи и рак рыба. Я, несмотря на мою искреннюю любовь к прекрасному в искусстве и в природе, чувствую непреодолимую антипатию к философиям и эстетикам. И этим чувством я обязан сначала Галичу и окончательно почтеннейшему Василию Ивановичу Григоровичу, читавшему нам когда-то лекции о теории изящных искусств, девизом которых было: побольше рассуждать и поменьше критиковать. Чисто Платоновское изречение.

С Либельтом я немного знаком по его «Деве Орлеанской» и по его критике и философии. На первый взгляд он мне показался мистиком и непрактиком в искусствах. Посмотрим, что дале будет. Боюсь, как бы вовсе не раззнакомиться.

6 [июля]

Видел во сне Академию художеств. Михайлов показывал мне какую-то неоконченную копию и потом скрылся от меня вместе с копиею. Из Академии я вышел на Большой проспект и, не доходя церкви Андрея Первозванного, встретился с семейством здешнего коменданта и от радости проснулся.

Третьего дня вечером был я случайным зрителем, кажется, последней сцены из водевиля под названием «Недошитая кофта». Я не хотел было вносить в мой журнал эту балаганную сцену, но как она оказалася важною по своему неожиданному результату, то я и заношу ее со всею пошлою точностию в мою неизменную хронику.

Сие событие совершилось 5 числа текущего месяца. В отсутствие родителя нареченной жениху пришла благая мысль попотчевать свою будущую супругу серенадой со всеми онерами. Для этого собрал он из двух рот песельников, также со всеми онерами: с бубном, тарелками, ложками, треугольником и еще с какими-то погремушками. И когда был пропет, разумеется, с танцами, весь репертуар солдатских песен и даже «После батюшки остался сиротою молодец» с небольшими изменениями, восторженному этой последней песней жениху, которая изображала в некотором роде его собственное положение, ему захотелося, чтобы ребята маненько его покачали. Почему же и не так. Ребята принялись за дело, и, судьба-злодейка! Когда верные и усердные ребята затянули десятое ура! – в воротах показался комендант. Протяжное громкое ура вдруг оборвалося, и верные, неизменные ребята бросили своего отца-командира среди улицы, а сами скрылися где кто мог. Положение жениха действительно критическое, и тем более критическое, что он без нежного участия своей возлюбленной нареченной не мог стать на ноги по случаю бесхитростной радости, или, проще, он был мертвецки пьян.

На другой день рано является с рапортом к коменданту отец нареченной и просит на законном основании избавить его опозоренную дочь, а равно и все его семейство, от гнусного, безобразного пьяницы-жениха, подпоручика Чарца. На такое законное требование резолюция еще не воспоследовала.

Каково же быть порядочному и семейному человеку комендантом этого заграничного гнездилища безграничных мерзостей? Быть судьей и разбирателем этих бесконечных ежедневных гадостей. А он как начальник обязан пачкаться в этой вонючей грязи. Отвратительная обязанность.

7 [июля]

Видел сегодня во сне Москву, не встретил никого знакомых и храма Спаса не видал. Был на Красной площади и Василия Блаженного не видал. Искал в Гостином дворе ивановского полотна для рубах и не нашел. Так и проснулся. Проснувшись, я по обыкновению нагрел свой чайник, положил чаю и начал вытирать стакан, как является ко мне мой дядька и объявляет мне повеление фельдфебеля немедленно явиться к пригонке амуниции. «Да ее недавно пригоняли», – говорю я. «Не могу знать-с, приказано», – отвечает он.

Итак, для воскресения не удалось мне чайком побаловать себя. Прихожу в укрепление и узнаю, что вчера пришел какой-то татарин из Астрахани с казенным провиантом и распустил слух, что в конце августа месяца в Астрахань дожидают великого князя Константина Николаевича и что по этому случаю в Астрахани делаются большие приготовления для встречи августейшего гостя. Капитан Косарев, заведующий двумя ротами 1 баталиона, тотчас смекнув делом и чтобы не ударить в грязь лицом, вчера же, с помощию писаря Петрова, назначил почетный караул, в число которого, по протекции писаря Петрова, назначен и я. Головоломная эта задача была кое-как решена к рассвету, а с восходом солнца (несмотря на воскресенье) приказано пригнать амуницию и, как будет готова, вывести людей на смотр перед телячье лицо капитана Косарева и верного его сподвижника писаря Петрова.

Сказано – сделано. К 7 часам все было готово, в полной амуниции люди были выведены на полянку, в том числе и я, в 7 часов явился сам капитан Косарев во всем ослином величии и после горделивого приветствия подошел прямо ко мне, благосклонно хлопнув меня по плечу, и сказал: «Что, брат, отставка? Нет, мы еще из тебя сделаем отличного правофлангового, а потом и с Богом». И тут же отдал приказание капральному ефрейтору заняться со мной маршировкой и ружейными приемами часика четыре в день. Я ужаснулся, услышав это благосклонное признание. Вот тебе и безмятежное уединение на огороде.

Тот же самый татарин вместе с накладной привез коменданту письмо из Астрахани, в котором его уведомляют, что адмирал Васильев получил известие из Петербурга, чтобы его высочество в Астрахань не ожидали и, следовательно, не трепетали. Комендант, узнавши о распоряжении предупредительного капитана Косарева, натянул ему нос и даже погрозил ему гауптвахтой, если он вперед осмелится тревожить людей без его ведома. Тем все и кончилось. И я, как ни в чем не бывало, встал сегодня по обыкновению в 3 часа утра, нагрел свой чайник, очинил новое перо и занес сей невероятный казус в мою верную хронику. Господи, настанет ли наконец для меня час искупления? Настанут ли когда-нибудь для меня те блаженные дни, когда я буду читать эти отвратительные правдивые сказания, как ложный сон, как небывалую небылицу?

8 [июля]

Сегодня ушла почтовая лодка в Гурьев. Ветер зюйд-вест. В среду или в четверг она должна быть на Стрелецкой Косе, 15 верст от Гурьева. В субботу получит последнюю оренбургскую почту. Воскресенье попразднует, а в понедельник в обратный путь. Как раз через неделю. При благополучном ветре ее должно ожидать 17-го или 18-го числа. И никак не дальше 20. Неужели она для меня ничего не привезет? Не может быть. Это было бы уже умышленное тиранство.

Сегодня же поутру пригласил я к себе на огород унтер-офицера Кулиха, того самого, что принес мне из Уральска «Umnictwo piękne» Libelta. Разговор наш, разумеется, вертелся на баталионе и в особенности на 2-й роте, которая два года назад тому ушла отсюда и которая теперь сюда возвратилась. И тогда, и теперь я имею несчастие состоять в этой роте. Начиная с бывшего тогда ротного командира поручика Обрядина, мы перебрали всю роту поодиночке и, наконец, дошли до рядового Скобелева. Этот рядовой Скобелев, несмотря на свое прозвание, был мой земляк, родом Херсонской губернии. И в особенности мне памятен по малороссийским песням, которые он пел своим молодым мягким тенором удивительно просто и прекрасно. С особенным же выражением он пел песню:

Тече річка невеличка

З вишневого саду.

Я зыбывал, что я в казармах слушаю эту очаровательную песню. Она меня переносила на берега Днепра, на волю, на мою милую родину. И я никогда не забуду этого смуглого полунагого бедняка, штопающего свою рубаху и уносившего меня своим безыскусственным пением так далеко из душной казармы.

По сложению своему и по манерам он не был похож на бравого солдата, за что я его особенно уважал. Но он пользовался в роте славою честного и смышленого солдата. И несмотря на смуглое, аляповатое и оспою изрытое лицо, в его лице светилася отвага и благородство. И я любил его как земляка и как честного человека, независимо от песен. Он был, как он мне говорил по секрету, беглый крепостной крестьянин. Попался в бродяжничестве, сказался не помнящим родины и семейства и был зачислен в солдаты, где и дали ему прозвище Скобелева, в честь известного балагура Русского инвалида Скобелева. Так об этом-то бедняке Скобелеве Кулих мне рассказал следующу[ю] возмутительную повесть.

Вскоре по прибытии 2 роты в г. Уральск командир роты поручик Обрядин взял к себе в постоянные вестовые рядового Скобелева как трезвого и благонадежного, но слабого по фронту солдата. А рядовой Скобелев неумышленно сделался поверенным сердечных тайн своего командира и постоянным лакеем его любовницы. Не прошло и полгода, как неуклюжий лакей Скобелев также неумышленно сделался любовником любовницы своего повелителя. И однажды, в минуты сердечных излияний, коварная изменница открыла Скобелеву, что два месяца тому назад на его имя получены Обрядиным из Москвы 10 рублей серебром от какого-то его бывшего товарища (вероятно, по бродяжничеству), теперь лавочного сидельца. И в доказательство истины слов своих показала ему конверт с пятью печатями. Поручик же Обрядин, будучи еще баталионным адъютантом и казначеем, не только подозреваем, но даже был уличаем в краже подобных присылок. Но он как-то умел концы в воду прятать и слыть вообще порядочным человеком. Скобелев, узнавши такую проделку отца-командира, явился к нему с пустым пакетом в руках требовать вынутых из него денег. Отец-командир попотчевал его пощечиной, а он отца-командира оплеухой. Будь это сам на сам, тем бы и кончилось, но как эта сцена была представлена при благорожденных зрителях, при офицерах, то сконфуженный поручик Обрядин, арестовав рядового Скобелева, подал баталионному командиру рапорт о случившемся. Вследствие рапорта произведено следствие, а вследствие следствия поручику Обрядину велено подать в отставку, а рядового Скобелева предали военному суду. А по приговору военного суда рядовой Скобелев прошел по зеленой аллее, как выражаются солдаты, сквозь 2000 шпицрутенов и сослан в Омск на семь лет в арестантские роты. Печальное и, к несчастью, не единственное в этом роде происшествие.

Бедный Скобелев! Родился ты и вырос в невольничестве. Вздумалось тебе попробовать широкой, сладкой вольной воли, и ты залетел в Эдикуль (так обыкновенно называют солдаты Новопетровское укрепление). Залетел ты в мою семилетнюю тюрьму певуньей-птицей из Украины как будто для того только, чтобы своими сладкими заунывными песнями напомнить мне мою милую, мою бедную родину. Бедный, несчастный Скобелев. Ты честно, благородно возвратил пощечину благородному вору, грабителю, и за это честное дело прошел ты сквозь строй и понес тяжелые кандалы на берега пустынного Иртыша и Оми. Встретишь ли в своей новой неволе такого внимательного и благодарного слушателя, товарища твоих заунывных сладких песень, как я был? Встретишь, и не одного такого же, как и ты, невольника-сирому, земляка, варнака заклейменного, который прольет слезу благодарности на твои тяжелые кайданы за отрадные, сердцу милые, родные звуки. Бедный, несчастный Скобелев.

9 [июля]

Перед закатом солнца заштилело. А в сумерки поднялся свежий ветер от норд-оста, прямо в лоб нашей почтовой лодке. Она теперь в открытом море бросила якорь, а когда подымет, Бог знает. Норд-ост здесь господствующий ветер. Он может простоять долго и продлит мою и без того длинную неволю далеко за предначертанную мною границу, т. е. за 20-е июля. Грустно, невыразимо грустно. В продолжение ночи я не мог заснуть; меня грызла и гоняла, как на корде, вокруг огорода самая свирепая тоска. На рассвете я пошел к морю, выкупался и тут же на песке заснул. Видел во сне покойника Аркадия Родзянку в его Веселом Подоле, близ Хорола. Показывал он мне свой чересчур затейливый сад. Толковал о возвышенной простоте и идеале в искусствах вообще и в литературе в особенности. Ругал наповал грязного циника Гоголя, и в особенности «Мертвые души» казнил немилосердо, потом потчевал какими-то герметически [за]купоренными кильками и своими грязнейшими малороссийскими виршами вроде Баркова. Отвратительный старичишка. Разбудил меня мелкий тихий дождик, и я прибежал на огород мокрой курицей.

Говорят, о чем наяву думаешь, то и во сне пригрезится. Это не всегда так. Я, например, Аркадия Родзянку видел всего один раз, и то случайно, в 1845 году, в его деревне Веселый Подол, и он мне в несколько часов так надоел своею глупой эстетикой и малороссийскими грязнейшими и глупейшими стихами, что я убежал к его брату Платону, к его ближайшему соседу и, как водится, злейшему врагу. Я забыл даже, что я виделся когда-то с этим сальным стихоплетом, а он мне сегодня во сне пригрезился. Какая же связь между моими вчерашними грустными мечтами и между этим давно забытым мною человеком? Каприз нашей нравственной природы, и совершенно никакой логической связи. И оракул сотника Чеганова едва ли объяснит загадку подобных сновидений. Пойду, однако ж, на всякий случай, посмотрю в это зерцало сокровенных таинств натуры.

10 [июля]

Ветер все тот же. Тоска та же самая. Дождь продолжает омывать новую луну. Такие длинные любезности здесь с ним редко случаются. Я недвижимо пролежал весь день в беседке и слушал однотонную тихую мелодию, производимую мелкими и частыми каплями дождя о деревянную крышу беседки. Принимался несколько раз дремать, но неудачно. Проклятые мухи со всего огорода слетелись в беседку и не дают покоя. Принимался несколько раз строить воздушные замки на своих будущих эстампах акватинта также неудачно. «Гензерих» и «Осада Пскова» Брюллова мне особенно не удавались. Нужно избегать на первый раз наготы. Нужен опыт и опыт, а иначе эта очаровательная брюлловская нагота выйдет в эстампе безобразие. Я не желал бы, чтобы мои будущие эстампы были похожи на парижский эстамп акватинта с картины «Последний день Помпеи». Топорный, безобразный эстамп. Поругано, обезображено гениальное произведение.

В таком скверном настроении унывающей души вспомнил я про «Umnictwo piękne» Либельта, принялся жевать: жестко, кисло, приторно. Настоящий немецкий суп-вассер. Как, например, человек, так важно трактующий о вдохновении, простосердечно верит, что будто бы Иосиф Вернет велел себя во время бури привязывать на марсах к мачте для получения вдохновения. Какое мужицкое понятие об этом неизреченно божественном чувстве. И этому верит человек, пишущий эстетику, трактующий об идеальном, возвышенно-прекрасном в духовной природе человека. Нет, и эстетика сегодня мне не далась. Либельт, он только пишет по-польски, а чувствует (в чем я сомневаюсь) и думает по-немецки. Или, по крайней мере, пропитан немецким идеализмом (бывшим, не знаю как теперь?). Он смахивает на нашего В. А. Жуковского в прозе. Он так же верит в безжизненную прелесть немецкого тощего, длинного идеала, как и покойный В. А. Жуковский.

В 1839 году Жуковский, возвратившись из Германии с огром[ною] портфелью, начиненною произведениями Корнелиуса, Гессе и других светил мюнхенской школы живописи, нашел Брюллова произведения слишком материальными, придавляющими к грешной земле божественное, выспреннее искусство. И обращаясь ко мне и покойному Штернбергу, случившемуся в мастерской Брюллова, предложил зайти к нему полюбоваться и поучиться от великих учителей Германии. Мы не проминули воспользоваться сим счастливым случаем. И на другой же день явилися в кабинете германофила. Но Боже! Что мы увидели в этой огромной развернувшейся перед нами портфели. Длинных безжизненных мадонн, окруженных готическими тощими херувимами, и прочих настоящих мучеников и мучеников живого, улыбающегося искусства. Увидели Гольбейна, Дюрера, но никак не представителей живописи девятнадцатого века. До какой степени, однако ж, помешались эти немецкие идеалисты-живописцы. Они не заметили, что в архитектуре Кленца, для которой они творили свои готические безобразные творения, и тени нет напоминающего готическую архитектуру. Странное, непонятное затмение.

«Umnictwo piękne» Либельта спрятал я в дорожную торбу и снова привел свою фигуру в горизонтальное положение. Что дальше будет, не знаю.

Незабвенные, золотые дни, мелькнули вы светлым, радостным сновидением передо мною, оставив по себе неизгладимый след чарующего воспоминанья. Мы были тогда с Штернбергом едва оперившиеся юноши и, рассматривая эту единственную коллекцию идеального безобразия, высказывали вслух свое мнение и своим простодушием довели до того кроткого, деликатного Василия Андреевича, что он назвал нас испорченными учениками Карла Павловича и хотел было уже закрыть портфель перед нашими носами, как вошел в кабинет князь Вяземский и помешал благому намерению Василия Андреевича. Мы продолжали с невозмутимым равнодушием перелистывать портфель и были награждены за терпение первоначальным эскизом «Последнего дня Помпеи», ловко начерченным пером и слегка попятнанным сепиею. За этим гениальным очерком, почти не измененным в картине, следовало несколько топорных чертежей Бруни, которые ужаснули нас своим заученным, однообразным безобразием. И где и из какого тлетворного источника почерпнул и усвоил г. Бруни эту ненатуральную манеру? Неужели это одно желание быть оригинальным так страшно обезобразило произведения неутомимого Бруни? Жалкое желание. Грустный результат. И этот человек мечтал еще равняться с Карлом Великим! (так обыкновенно называл Брюллова В. А. Жуковский).

Один мой знакомый, не художник и даже не записной, а так просто любитель изящного, смотря на «Покров Божией Матери», картину Бруни, в Казанском соборе, сказал, что если бы он был матерью этого безобразного ребенка, что валяется на первом плане картины, то он не только взять на руки, боялся бы подойти к этому маленькому кретину. Замечание чрезвычайно верное и ловко высказано. А «Медный змий» его? Это толпа безобразных и самых бесталанных актрис и актеров. Я видел эту картину в подмалевке, и она меня ужаснула. Неприятное, но все-таки впечатление. Оконченная же эта огромная картина не произвела на меня даже и этого неприятного чувства. А ведь цель ее была уничтожить «Последний день Помпеи». Колоссальное, но, увы, неудачное намерение.

11 [июля]

В полночь переменился ветер. Отошел к норд-весту.

Я полюбовался прозрачными исчезающими облаками и лег спать. Проснулся до восхода солнца. Небо было чисто. Только одна-единственная звездочка, как алмаз, горела высоко на востоке. Это должна быть Аврора. Солнце не успело выглянуть из-за горизонта, и она исчезла. Я весело принялся за свой чайник. И когда все было готово для моего утреннего одинокого пиршества, я очинил внимательно перо, развернул свой журнал и, что называется, полбуквы не мог написать, так мне вдруг сделалось весело. И я, напившись чаю и наслушавшись чириканья веселых ласточек, отправился в укрепление заказать торбу для сухарей и взять второй том Либельта. Зашел к Мостовскому, он мне предложил стакан чаю, от которого я не имел силы отказаться, потому что чай был с лимоном – неслыханная роскошь в этой пустыне. За чаем сообщил он мне о начавшемся следствии над женихом и невестой. Следствие началось медицинским освидетельствованием невесты, как водится, в присутствии понятых. Причем лекарь Никольский сострил, найдя невесту нерастленною, что подало повод к грубым насмешкам над женихом. Мерзость!

Заказавши торбу для сухарей, я окончательно упаковал свою мизерию, взял второй том Либельта и три оставшиеся сигары, из числа тех 25 сигар, что прислал мне Лазаревский вместе с сепиею. Отличные сигары, настоящие гаванские. Возвратившись на огород, я по обыкновению до обеда лежал под своею любимою вербою и читал Либельта. Сегодня и Либельт мне показался умеренным идеалистом и более похожим на человека с телом, нежели на бесплотного немца. В одном месте он (разумеется, осторожно) доказывает, что воля и сила духа не может проявиться без материи. Либельт решительно похорошел в моих глазах. Но он все-таки школяр. Он пренаивно доказывает присутствие Всемогущего Творца Вселенной во всем видимом и не видимом нами мире. И так хлопочет об этой старой, как свет, истине, как будто это его собственное открытие.

За обедом было веселее обыкновенного. Комендант подтрунивал над моими сборами в поход, другие ему вторили более или менее любезно, но вообще вся компания была, как говорится, в своей тарелке. После обеда я, также по обыкновению, заснул под своей фавориткою вербою, а перед вечером надел чистый китель, соломенную шляпу-самодельщину и пошел на туркменские бакчи (баштаны), и, несмотря на скудость зелени, мне и бакчи понравились. Я зашел к хозяевам в аул. Около кибиток играли с козлятами нагие смуглые дети, визжали в кибитках женщины, должно быть ругались. А за аулом мужчины творили свой намаз перед закатом солнца. Вечер был тихий, светлый. На горизонте чернела длинная полоса моря, а на берегу его горели в красноватом свете скалы, и на одной из скал блестели белые стены второй батареи и всего укрепления. Я любовался своею семилетнею тюрьмою. Возвращаясь на огород, набрел я на тропинку, на уже засохшей грязи которой видны были отпечатки миниатюрных детских ножек. Я любовался и следил этот крошечный детский след, пока он не исчез в степной полыни вместе с тропинкою. На огород пришел я к вечернему чаю и попотчевал Ираклия Александровича (коменданта) и Николая Ефремовича (смотрителя полугоспиталя) своими заветными сигарами. И сам закурил остальную. Все, начиная с Наташеньки, немало удивились, увидев в моем лице торчащую дымящуюся сигару. А нянька Авдотья, уральская казачка, та совершенно во мне разочаровалась, она до сих пор думала, что я по крайней мере часовенный. А я такой же еретик-щепотник, как и другие. Все же вообще находили, что мне сигара к лицу и что с сигарой в лице я похож на вояжера порядочного тона. Такому удачному сравнению я и не думал противуречить. И мысленно переносился на палубу парохода «Меркурия» или «Самолета». А о скромно[й] расшиве, о бурлацких песнях, о преданиях про Сеньку Разина забыл и думать.

Уж сколько раз твердили миру,

Что лесть гнусна, вредна. Но все не впрок.

Отуманенный лестию, я, против обыкновения и, разумеется, во вред желудку, не имел силы отказаться от пельменей. Пельмени были мастерски приготовлены, и я оказал им неложную честь. После ужина я долго гулял вокруг огорода. И мало-помалу освобождаясь от влияния самолюбия, привел, наконец, свой гордый дух в нормальное состояние и тихо запел гайдамацкую песню:

Ой поїзжає по Україні та козаченько Швачка…

От этой любимой моей песни я незаметно перешел к другой, не менее любимой:

Ой ізійди, зійди, ти зіронько та вечірняя…

Эта меланхолическая песня напомнила мне тот вечер, когда я и молодая жена Кулиша пели в два голоса эту очаровательную песню. Это было на другой день после их свадьбы, в роковом 1847 году. Увижу ли я эту прекрасную блондинку? Запою ли с нею эту задушевную песню?

Воспоминания меня убаюкали, я сладко заснул. И видел во сне Новгород-Северский (вероятно, вследствие недавнего чтения «Алексея Однорога»). По улице ездили в старосветском огромном берлине огромные рыжие пьяные монахи, и между ними очутился мой трезвый друг Семен Гулак-Артемовский. Это все пельмени так наметаморфозили.

12 [июля]

Одиннадцатым нечетным, но счастливым для меня числом кончился первый месяц моего журнала. Какой добрый гений шепнул мне тогда эту мысль? Ну, что бы я делал в продолжение этого минувшего бесконечно длинного месяца? Хотя и это занятие мимоходное, но все-таки оно отнимает у безотвязной скуки несколько часов дня. А это важная для меня теперь услуга. В первые дни не нравилось мне это занятие, как не нравится всякое занятие, пока мы его себе не усвоим, не смешаем его с нашим насущным хлебом. Сначала я принимался за свой журнал, как за обязанность, как за пунктики, как за ружейные приемы. А теперь, и особенно с того счастливого дня, как завелся я медным чайником, журнал для меня сделался необходимым, как хлеб с маслом для чая. И не случись этого несносного ожидания, этого тягостного бездействия, мне бы в голову никогда не пришло обзавестись этой эластической мебелью, на которой я теперь каждое [утро] так безмятежно отдыхаю. Справедливо говорится: нет худа без добра.

Сегодня утром, записавши счастливое одиннадцатое число, я вздумал попробовать ветчины собственного приготовления. Для этого я выпил фундаментальную рюмку водки, закусил молодой редькой, потом уже приступил к собственному произведению. Ветчина оказалась превосходною, свежею, несмотря на то что приготовлена еще в генваре месяце. Первого генваря текущего года получил я первое радостное письмо из Петербурга от графини Толстой. И с того же для начал готовиться в дорогу. Так как путешествовать мне предстояло, может быть, и теперь еще предстоит по серебряным берегам Урала, где благочестивые уральцы, а особенно уралки, нашему брату [не]раскольнику воды напиться не дадут, то я и заготовил для трудного пути сей необходимый копченый продукт. Не знаю, чем восхищается в уральцах этот статистико-юмористик и вдобавок враль Небольсин? Грязнее, грубее этих закоренелых раскольников я ничего не знаю. Соседи их, степные дикари киргизы, тысячу раз общежительнее этих прямых потомков Сеньки Разина. А помянутый враль в восторге от их общежития и мнимого гостеприимства. Верно, ему пьяному в грязном погребке диктовал какой-нибудь Железнов статейку под названием «Уральские казаки», а он под веселую руку записал да и посвятил еще В. И. Далю. Бессовестны, вредны и подлы, наконец, такие списатели.

Попробовавши дорожного продукта и найдя оный более нежели удовлетворительным, я самодовольно успокоился под своей фавориткою вербою и принялся за Либельта. Он сегодня мне решительно нравится. Или он в самом деле хорош, или он мне только кажется таким потому, что мне вот уже другой день даже вовсе непривлекательные предметы кажутся привлекательными. Блаженное состояние. Либельт, например, весьма справедливо замечает и высказывает эту, правда, не совсем моложавую истину, коротко, изящно и ясно, что религия и древних и новых народов всегда была источником и двигателем изящных искусств. Это верно. А вот это так не совсем. Он, например, человека-творца в деле изящных искусств вообще, в том числе и в живописи, ставит выше натуры. Потому, дескать, что природа действует в указанных ей неизменных пределах, а человек-творец ничем не ограничен в своем создании. Так ли это? Мне кажется, что свободный художник настолько же ограничен окружающею его природою, насколько природа ограничена своими вечными, неизменными законами. А попробуй этот свободный творец на волос отступить от вечной красавицы природы, он делается богоотступником, нравственным уродом, подобным Корнелиусу и Бруни. Я не говорю о дагеротипном подражании природе. Тогда бы не было искусства, не было бы творчества, не было бы истинных художников, а были бы только портретисты вроде Зарянка.

Великий Брюллов черты одной не позволял себе провести без модели, а ему, как исполненному силою творчества, казалось бы это позволительным. Но он, как пламенный поэт и глубокий мудрец-сердцеведец, облекал свои выспренные светлые фантазии в формы непорочной вечной истины. И потому-то его идеалы, полные красоты и жизни, кажутся нам такими милыми, такими близкими, родными.

Либельт сегодня мне решительно нравится. В продолжение десяти лет я, кроме степи и казармы, ничего не видел и, кроме солдатской рабской речи, ничего не слышал. Страшная, убийственная проза. И теперь случайный собеседник Либельт – самый очаровательный мой собеседник. Искренняя, сердечная моя благодарность унтер-офицеру Кулиху.

Как начался приятно, так и кончился этот второй для меня день приятно. Вечер был тихий, прекрасный. Для моциону я обошел два раза укрепление. Начал было и третий обход, только у второй батареи остановил меня уральский казак своею старинной песней про Игнашу Степанова сына Булавина. Первый стих песни мне чрезвычайно нравится:

Возмутился наш батюшка,

Славный тихий Дон,

От верховьица

Вплоть до устьица.

Эта песня, собственно, донская, но она усвоена и уральцами как братьями по происхождению. Я немало удивился, услышав в первый раз здесь эту песню, потому что приходящие сюда на службу уральцы большею частию народ бывалы[й] в Москве и в Петербурге и поют все модные нежные романсы, захваченные ими в салонах на Козихе и в Мещанских и Подьяческих улицах. Так я немало удивился, услыхав этого отступника от закона моды.

С удовольствием слушал я незримого певца, пока он замолчал и, вероятно, заснул, чему и я благоразумно последовал. На рассвете приснилося мне, будто бы приеха[л] в Новопетровское укрепление фельдмаршал Сакен вместе с другом своим митрополитом киевским Евгением и потребовал меня к себе. Но так как у меня не оказалось солдатского облачения, кроме шинели, и то без эполет, то пока нашивали эполеты, я проснулся. И был сердечно рад этой неудаче.

13 [июля]

Сегодня суббота, ветер все тот же – норд-вест. Это хорошо, значит волею-неволею лодка должна дождаться оренбургской почты. Чем ближе ко мне это радостное событие, тем делаюсь я нетерпеливее и трусливее. Семь тяжелых лет в этом безвыходном заточении мне не казались так длинными и страшными, как эти последние дни испытания. Но все от Бога. Заглушив в себе по мере возможности это ядовитое сомнение, я принялся за моего неизменного друга Либельта и с наслаждением пробеседовал с ним до самого вечера. Вечером пошел я опять ко второй батарее в надежде услышать вчерашнего Баяна. Но вчерашний Баян обманул мои ожидания. Я возвратился на огород, лег под своей заветною вербою и, сам не знаю, как это случилося, уснул и проснулся уже на рассвете. Редкое, необыкновенное событие! Такие дни и такие события я должен вносить в мою хронику, потому что я вообще мало спал, а в последние дни сон меня решительно оставил.

14 [июля]

Сегодня воскресенье, ветер все тот же. Не пора ли отойти к норд-осту? О как бы он меня обрадовал, если бы хоть к завтрему отошел. Лучше решительный удар обуха, нежели тупая деревянная пила ожидания.

В полдень ветер засвежел и отошел к норду. Добрый знак. Сегодня третьи сутки, как я не посещал вертепа мерзостей, т. е. укрепления. И это теперь мое единственное счастье, что я безнаказанно могу делать такое укрывательство. И чтобы не видеть еще сутки топорной декорации вертепа и его пьяных разбойников, я не побрился и не пошел к обедне. А перед вечером, во избежание встречи с теми же разбойниками (они по праздникам имеют обыкновение нарушать спокойствие обитателей огорода), я, надевши чистый белый чехол на фуражку и положивши в карман огурец и редьку, отправился к Телемону и Бавкиде. Телемон, вопреки своему постоянному расположению духа, был не в духе. И Бавкида, вопреки своей постоянной улыбке, была тоже не в духе и даже не показала мне своей новой соломенной шляпки, о которой я слышал стороною. Я вспомнил пословицу: «Не вовремя гость – хуже татарина» и взялся за фуражку. Но Телемон остановил меня, просил садиться и также просил свою печальную Бавкиду подать на пробу недавно полученного из Астрахани варенья, а сам принес кружку холодной воды. И после первой апробации поведал мне свое горе. Неосторожный или жадный лоцман, взявшийся представить ему товар из Астрахани, нагрузил свою утлую ладью так грузно, что при первом свежем ветре должен был половину груза выбросить в море. К несчастию Телемона и Баквиды, их товары лежали на палубе, состоящие из двух ящиков горячих напитков и 30 мешков муки, и, разумеется, первые полетели за борт. Уцелели только ничтожные мелочи, как-то: варенья, лимоны, соленые огурцы и соломенная шляпка. Откровенная беседа, как исповедь, умиляет наше тоскующее сердце. Старики, рассказавши мне про постигшее их несчастие, пришли в свое нормальное положение. Телемон простодушно начал врать о какой-то стычке с французами в 1812 году, а Бавкида показала мне шляпку и даже мантилью, а на прощанье подарила мне лимон, с которым я имею радость сегодня, т. е. в понедельник, пить чай, записывая сей визит и грустное событие, совершившееся в ущерб торговле моего Телемона и Бавкиды.

Вчера, как я сегодня узнал, несмотря на воскресенье и хорошую погоду, ни один из официю имеющих не появлялся на огороде. Странная, непонятная антипатия к благоухащей зелени. Они предпочитают пыль и несносную вонючую духоту в укреплении прохладной тени, цветам и свежей зелени на огороде. Непонятное затвердение органов. Настоящие суровые сыны Беллоны. Одно, чем я могу растолковать себе это отсутствие обоняния и зрения у суровых детей Беллоны, это всепокоряющая владычица водочка. На огороде, извольте видеть, хотя и можно пропустить рюмочку-другую, потому что сам комендант предлагает, но не[ль]зя нализаться как следует. Не потому, чтобы это было неприлично, а потому, чтобы не очутиться в Калабрии, т. е. на гауптвахте. Так что же и в самом деле за удовольствие посещать огород. Не лучше ли дома втихомолку нализаться так, чтобы в глазах позеленело. Вот тебе и огород с цветами и с благоуханием.

Независимо от этой глубокой политики, в великороссийском человеке есть врожденная антипатия к зелени, к этой живой блестящей ризе улыбающейся матери природы. Великороссийская деревня – это, как выразился Гоголь, наваленные кучи серых бревен с черными отверстиями вместо окон, вечная грязь, вечная зима! Нигде прутика зеленого не увидишь, а по сторонам непроходимые леса зеленеют. А деревня, как будто нарошно, вырубилась на большую дорогу из-под тени этого непроходимого сада. Растянулась в два ряда около большой дороги, выстроила постоялые дворы, а на отлете часовню и кабачок, и ей ничего больше не нужно. Непонятная антипатия к прелестям природы.

В Малороссии совсем не то. Там деревня и даже город укрыли свои белые приветливые хаты в тени черешневых и вишневых садов. Там бедный неулыбающийся мужик окутал себя великолепною вечно улыбающеюся природою и поет свою унылую задушевную песню в надежде на лучшее существование. О моя бедная, моя прекрасная, моя милая родина! Скоро ли я вздохну твоим живительным, сладким воздухом? Милосердый Бог – моя нетленная надежда.

15 [июля]

Ветер все тот же норд. Хоть бы на одну четверть румба отошел к осту, все бы мне легче было. В продолжение двухлетнего плавания по не исследованному еще Аральскому морю я одного раза не взглянул на компас, а в эти последние бесконечно длинные дни и ночи я изучил его во всех самомалейших направлениях. О ветер, ветер, если бы ты мог сочувствовать моему неусыпному горю, ты бы еще третьего дня отошел к норд-осту, и сегодня я бы уже сидел с карандашом в руке на палубе аргонавто[м] татарского корабля, идущего к берегам Колхиды, т. е. к Астрахани, и в последний раз рисовал бы вид своей тюрьмы. Хорошо, если бы так. А если иначе, тогда что? Тогда я и сам не знаю что.

Вчера вечером обошел я два раза укрепление и, придя на огород, прилег усталый под своей заветною вербою с крепким намерением вздремнуть хоть полчасика. Я уже другие сутки глаз не смыкаю. Но Морфей, по обыкновению, изменил мне, и я лежал себе под вербою и рассеянно слушал болтовню огородников, недалеко от [меня] расположившихся на травке. Между ними был уральский казак, он-то и владел разговором или болтовнею. После разных случаев, случившихся с рассказчиком в разных походах, свел он речь на колдунов, мертвецов и, наконец, на самоубийц. Он рассказал историю о каком-то самоубийце, которая меня совершенно не интересовала, но меня заинтересовало религиозное поверье уральских казаков о душе самоубийцы, которое он при этом случае рассказал. Самоубийцу хоронят без всяких церковных обрядов и не на общем кладбище, а выносят далеко в поле и закапывают, как падаль. В дни поминовения усопших родственники несчастного или просто добрые люди выносят и посыпают его могилку хлебным зерном – житом, пшеницею, ячменем и прочая для того, чтобы птицы клевали это зерно и молили Бога о отпущении грехов несчастному. Какое поэтически христианское поверье.

За моей памяти в Малороссии на могилах самоубийц совершался обряд не менее поэтический и истинно христианский, который наши высшие, просвещенные пастыри, как обряд языческий, повелели уничтожить.

В Малороссии самоубийц хоронили также в поле, но непременно на перекрестной дороге. В продолжение года идущий и едущий мимо несчастного покойника должен был что-нибудь бросить на его могилу. Хоть рукав рубашки оторвать и бросить, если не случилось чего другого. По истечении года, в день его смерти, а более в Зеленую субботу (накануне Тройцына дня), сжигают накопившийся хлам как очистительную жертву, служат панихиду и ставят крест на могиле несчастного.

Может ли быть чище, возвышеннее, богуугоднее молитва, как молитва о душе нераскаявшегося грешника? Религия христианская, как нежная мать, не отвергает даже и преступных детей своих, за всех молится и всем прощает. А представители этой кроткой, любящей религии отвергают именно тех, за которых должны бы молиться. Где же любовь, завещанная нам на кресте нашим Спасителем-Человеколюбцем? И что языческое нашли вы, лжеучители, в этом христианском всепрощающем жертвоприношении?

В требнике Петра Могилы есть молитва, освящающая нареченное или крестовое братство. В новейшем требнике эта истинно христианская молитва заменена молитвою о изгнании нечистого духа из одержимого сей мнимой болезнию и о очищении посуды, оскверненной мышью. Это даже и не языческие молитвы. Богомудрые пастыри церкви к девятнадцатому веку стараются привить двенадцатый век. Поздненько спохватились.

Туркменцы и киргизы святым своим (аулье) не ставят, подобно батырям, великолепных абу (гробниц), на труп святого наваливают безобразную кучу камней, набросают верблюжьих, лошадиных и бараньих костей. Остатки жертвоприношений. Ставят высокий деревянный шест, иногда увенчанный копьем, увивают этот шест разноцветными тряпками, и на том оканчиваются замогильные почести святому. Грешнику же, по мере оставленного им богатства, ставят более или менее великолепный памятник. И против памятника, на двух небольших изукрашенных столбиках, ставят плошки, в одной по ночам ближние родственники жгут бараний жир, а в другую плошку днем наливают воду для птичек, чтобы птичка, напившись воды, помолилась Богу о душе грешного и любимого покойника. Безмолвная поэтическая молитва дикаря, в чистоте и возвышенности которой наши просвещенные архипастыри, вероятно бы, усомнились и запретили бы как языческое богохуление.

16 [июля]

После заката солнца заштилело, и в первом часу ночи ветер поднялся от зюйд-оста. Ветер тихий и ровный. Такой самый, какой нужен для нашей почтовой лодки. Дождавшись рассвета, я вскарабкался на самую высокую прибрежную скалу и просидел там до тех пор, пока мне захотелось есть, т. е. до полудня. Не увидевши на горизонте ни заветного, ни какого паруса, я в унынии пришел на огород и в ожидании обеда принялся за свою ветчину подорожнюю. Копченый продукт мой с каждым днем умаляется. Еще несколько дней ожидания, и от него останутся ни к чему годные руины. Хорошо, если я поеду через Астрахань. Там есть лавки сарептских колонистов, а между ими, вероятно, есть и колбасные. Без колбасы немец и дня не проживет. Следовательно, копченый продукт можно пополнить. А если придется прогуляться через Гурьев и Уральск, по злачным и серебряным берегам благочестивого Урала, тогда что? Аппетит в торбу, а зубы на полку. Или, во избежание голодной смерти, прикинуться ворожейкой, а лучше всего мучеником за веру, расстригою-попом: тогда, как по щучью веленью, все явится перед тобой, начиная с каймака и джурмицы и оканчивая свальным грехом. Мать единственную дочь свою предложит святому мученику за веру для ночной забавы. Отвратительно! Хуже всяких язычников.

В 1848 году, после трехмесячного плавания по Аральскому морю, возвратились в устье Сырдарьи, где должны были провести зиму. У форта на острове Косарале, где занимали гарнизон уральские казаки, вышли мы на берег. Уральцы, увидев меня с широкою, как лопата, бородою, тотчас смекнули делом, что непременно мученик за веру. Донесли тотчас же своему командиру, есаулу Чарторогову. А тот, не будучи дурак, зазвал меня в камыш да бац передо мною на колени. – Благословите, говорит, батюшка, мы, говорит, уже все знаем. – Я тоже, не будучи дурак, смекнул, в чем дело, да и хватил самым раскольничьим крестным знамением. Восхищенный есаул облобызал мою руку и вечером задал нам такую пирушку, какая нам и во сне не грезилась.

Вскоре после этого казуса, уже обривши бороду, отправился я в Раим, главное тогда укрепление на берегу Сырдарьи. В Раиме встретили меня уральцы с затаенным восторгом. А отрядный начальник их, полковник Марков, тоже не будучи дурак, испросив мое благословение, предложил мне 25 рублей, от которых я неблагоразумно отказался и этим, по их понятиям, беспримерным бескорыстием подвинул благочестивую душу старика отговеться в табуне в кибитке по секрету и, если возможность позволит, приобщиться святых таин от такого беспримерного пастыря, как я.

Чтобы не нажить себе хлопот с этими седыми беспримерными дураками, я поскорее оставил укрепление и уже аккуратно, каждую неделю два раза, брею себе бороду. Случись это глупое, смешное происшествие где-нибудь на берегах Урала, где были бы женщины, я не разделался бы так легко с этими изуверами. Весь фанатизм, вся эта мерзость гнездится в их распутных дочерях и женах. В Уральске постоянно набит острог беглыми солдатами, их мнимыми пресвитерами. И несмотря на явные улики, они благоговеют перед этими разбойниками и бродягами. И это не простые, а почетные, чиновные казачки. Непонятная закоснелость.

После полудня отошел ветер к зюйд-весту, прямо в лоб почтовой лодке.

17 [июля]

Ветер все тот же, как заколдованный. Перед вечером по направлению Астрахани на горизонте показался пароход. В укреплении засуетились, увидя это неожиданное явление, а в особенности капитан Косарев с своим почетным караулом и с ординарцами. Но кого несет пароход? Никому положительно не известно, но все, даже самые умеренные фантазеры, догадывались, что ежели не великого князя Константина Николаевича, то непременно адмирала Васильева, губернатора астраханского. Последней догадки, или предположения, капитан Косарев сначала и слушать не хотел, не внимая доводам ученого друга своего, лекаря Никольского, о невозможности такого чисто исторического события в таком темном уголке империи, как наше укрепление. И ученый муж подкрепил свое мнение историческим фактом, сказавши, что после Петра Великого [никто] из членов царской фамилии не посетил не только полуострова Мангишлака, даже знатного портового города Астрахани. Против этого аргумента сказать было нечего. Но сметливый капитан Косарев нашелся, сказавши: «Ну что ж, если и не великий князь, так по крайней мере губернатор, все же особа в генеральском чине, и почетный караул необходим». На такое простое, по-видимому, слово даже ученый муж полез в карман за возражением. Но увы, пока ученый эскулап рылся в своем умственном кармане, таинственная загадка разрешилась. Прискакал казак с пристани и донес коменданту, что на пароходе, кроме его командира лейтенанта Поскочина, никого не имеется. Гора мышь родила.

Комендант послал тарантас за командиром парохода и велел его просить к себе на огород. А я, чтобы мой поход в укрепление не втуне совершился, зашел в казармы и побрился. Потом зашел к Мостовскому. Посмеявшись над совершившимся, мы по поводу подобного же происшествия, случившегося в 1847 году в Орской крепости, перенесли наш разговор в Орскую крепость, как ему, так и мне хорошо памятную. И Мостовский своим неживописным слогом так живо описывал эту неживописную пустынную крепость, что я заслушался его. И первые темные дни моей неволи просветлели и улыбнулись в моем воспоминании. Неужели и для настоящего моего положения придет когда-то светлое, улыбающееся воспоминание? Факт перед глазами, а все-таки не верится.

В девятом часу вечера возвратился я на огород и застал еще моряков, громко любезничавших с комендантшею. Но мне так опротивели эти пустые хвастунишки, астраханские моряки, что я, издали заслышав их громкие голоса, сделал полоборота направо и до пробития зари обошел вокруг укрепления. Несвоевременная прогулка утомила меня и прежде времени, к великому моему удовольствию, уложила спать. За что я в душе поблагодарил любезных астраханских мореходов.

Сон мой не был, однако ж, так спокойный, как я ожидал. В продолжение ночи я несколько раз просыпался и наблюдал ветер. Перед рассветом ветер затих, и я в надежде на его непостоянство успокоился и заснул. Во сне видел Кулиша, Костомарова и Семена Артемовского, будто бы я встретил их в Лубнах во время Успенской ярманки. Кулиша и Костомарова в обыкновенных, а Артемовского в каком-то театральном костюме. В этом фантастическом наряде он представлялся на улице Петру Великому, а я тут же для Кулиша рисовал молодого слепого лирныка в тирольском костюме. Продолжению этой безалаберщины помешал мой услужливый дядька. Он принес мне на огород новый китель и разбудил меня, за что наградил я его большим огурцом и редькой.

Ветер не изменил моей надежде. К утру отошел к зюйд-осту. Пароход поутру вышел из гавани и направился к Кизляру. Я проводил его глазами на горизонт, принялся за свой чайник и потом за журнал.

18 [июля]

Кончивши сказание о вчерашнем событии, я [подумал] о рюмке водки и о умеренном куске ветчины, как присылает за мной Бажанова, просит на чашку кофе. Наш Филат чему и рад. Пошел я. Прихожу. Комендантша тут же. После поздорованья речь началась о вчерашних гостях. Я спросил о цели их кратковременного пребывания на наших берегах. И на прямой мой вопрос получил ответ довольно косвенный и перепутанный, как водится, отступлениями, ни к чему не ведущими. Одним словом, я выслушал из милых уст такую чепуху, какой иному не удастся выслушать и в модном салоне. Гостей оказалось не двое, как я полагал, а пятеро. Кроме флотских, командира парохода и его штурмана, весьма образованного (по словам рассказчиц) молодого человека, еще трое штатских, два ученые, а третий доктор. И что пароход ходит около наших берегов для каких-то наблюдений, и что штатские ученые должны быть не ученые, а просто политические шпионы, потому что говорили все о влиянии на здешнюю Туркменскую орду. Один из них, что помоложе, блондин с длинными волосами à la мужик, может быть, и действительно ученый, потому что вместе с Данилевским и другими участвовал в экспедиции Бера. И что точно так же, как и Бер, собирает степной полынь и другие травы. И что он спрашивал обо мне, но так двусмысленно, что милые собеседницы даже косвенно не умели удовлетворить его любопытства, и, как я догадываюсь, ловко отстранивши этот, по их понятиям, щекотливый вопрос, они, как водится, перенесли свою болтовню в Астрахань прямо в персидские лавки с канаусом и другими недорогими материями.

Если это был сколько-нибудь порядочный человек, то какое понятие получил он о нашем бонтон[е], о сливках здешнего дамского общества. Заплесневшие, прокисшие сливки.

Собравши такие положительные сведения о вчерашних таинственных посетителях, я, разумеется, перестал об них думать и до самого обеда лежал под вербою и читал Либельта. О ветре я также старался не думать. Он из меня душу вытянет, этот проклятый зюйд-вест. На одни сутки, на полсуток отойди он к осту, и я свободен. Невыносимая пытка!

За обедом опять завязался разговор о таинственных путешественниках. И благодаря коменданту он вполовину пояснил это загадочное событие. В числе вчерашних гостей не было главного двигателя всей этой суматохи, именно астронома, который остался на пароходе и делал вычисления. Звездочет сей прислан гидрографическим департаментом п[р]оверить астрономические пункты на берегах Каспийского моря, определенные в прошлом году каким-то не совсем дошлым звездочетом. Вот настоящая цель неожиданного прибытия парохода к нашему берегу. А два ученые мужи, которые сделали честь огороду и его милым обитательницам своим посещением, [не кто иные], как один чиновник, мнимый политический агент, отправляющийся на службу в гебрийский город Баку, а другой – учитель словесности при астраханской гимназии, пользующийся свободным каникулярным временем, и чуть ли еще не земляк мой, потому что передал мне поклон через здешнего плац-адъютанта, за что я ему сердечно благодарен.

Таинственное происшествие, к немалому удивлению наших романических дам, объяснилось очень просто и даже прозаически. Но новость, которую сообщил коменданту плывущий в Баку чиновник, мне кажется просто сочинением будущего великого администратора. Он сообщил, и даже с подробностями, что образовалась коммерческая компания пароходства на Каспийском море, на началах Триестской Ллойды, и что уже вызывает морских офицеров служить на ее пароходах с правом чинопроизводства, и что уже назначены три директора, и что он, сей будущий великий администратор, едет в Баку занять место помощника при директоре, некоем бароне Врангеле, с содержанием 1500 рублей сереб[ром] в год. Что будет делать эта Ллойда [на] Каспийском озере? И какое доверит поручение этому помощнику директора, выпущенному в настоящем году, по его словам, из петербургского университета?

С закатом солнца ветер отошел к зюйд-осту, но слабый, безнадежный. Кончится ли, наконец, это гнусное существование, это однообразное записывание однообразнейших, бесконечных дней?

19 [июля]

С закатом солнца ветер засвежел и отошел к норду.

Обрадовавшись такому неожиданному явлению, я принялся ходить вокруг укрепления. И до пробития зори обошел четыре раза. Значит, я сделал без присесту 12 верст. Прогулка порядочная, но я не почувствовал и тени усталости. Ночь лунная, прекрасная, и я не перенес своего лагеря в беседку, оставив его под вербою, чтобы удобнее было наблюдать ветер по флюгеру, вертящемуся на голубятне. Часы в укреплении пробили 12, ветер не переменился и не ослабел. Добрый знак. В надежде на добрый знак я задремал и на крыльях волшебника Морфея [перелетел] в Орскую крепость, и в какой-то татарской лачуге нашел М. Лазаревского, Левицкого и еще каких-то земляков, играющих на скрипках и поющих малороссийские песни. Я присоединил свой тенор к капелии, и мы пели стройно и согласно:

У степу могила з вітром говорила…

Не кончивши этой песни, мы начали другую, а именно «Петруся», и я так громко пропел стихи —

Люблю, мамо, Петруся,

Поговору боюся, —

что капелия замолчала, а я на последней ноте проснулся. Очнувшись от этого сладкого сновидения, я посмотрел на флюгер. Ветер, слава Богу, все тот же, не переменился. Поворочался, прочитал сколько помню стихов из песни про счастливого белолицого соперника Грыця, снова заснул, моля Морфея продолжить прерванное милое сновидение.

Морфей исполнил мою молитву, только не совсем. Он перенес меня в какой-то восточный город, утыканный, как иглами, высокими минаретами. В тесной улице этого восточного города встречаю я будто ренегата Николая Эврестовича Писарева в зеленой чалме и с длинною бородою. А безрукий Бибиков и рядом с ним Софья Гавриловна Писарева сидят на балконе и тоже в турецком костюме. Они что-то говорили о Киевском пашалыке. Но мне на лицо вскочила холодная лягушка, и я проснулся. Перенеся одр свой в беседку, я снова было скорчился под шинелью, но при всем моем старании заснуть не мог. У меня все вертелся перед глазами ренегат Писарев с своим всемогущим покровителем и с своею бездушной красавицей супругой. Где он? И что теперь с этим гениальным взяточником и с его целомудренной помощницей? Я слышал здесь уже, что он из Киева переведен был в Вологду гражданским губернатором и что в Вологде какой-то подчиненный ему чиновник публично в церкви во время обедни дал ему пощечину. И после этой истинно торжественной сцены неизвестно куда скрылся так громогласно уличенный взяточник.

В ожидании утра я на этом полновесном фундаменте построил каркас поэмы вроде «Анджело» Пушкина, перенеся место действия на Восток. И назвал ее «Сатрап и Дервиш». При лучших обстоятельствах я непременно исполню этот удачно проектированный план. Жаль, что я плохо владею русским стихом, а эту оригинальную поэму нужно непременно написать по-русски.

Есть еще у меня в запасе один план, основанный на происшествии в Оренбургской сатрапии. Не присоединить ли его как яркий эпизод к «Сатрапу и Дервишу»? Не знаю только, как мне быть с женщинами. На Востоке женщины – безмолвные рабыни. А в моей поэме они должны играть первые роли. Их нужно провести, как они и в самом деле были, немыми, бездушными рычагами позорного действия.

Если бы я знал, что эта общипанная «Ласточка» (название почтовой лодки) не принесет мне свободы, я сегодня же приступил бы к делу, вопреки поговорке: тише едешь, дальше будешь.

Пока я записывал свои сновидения, ветер отошел к весту и «Жаворонок» (другая почтовая лодка) на всех парусах полетела в Гурьев. Несносный ветер, мучительная неизвестность.

20 [июля]

Ильин день. Илия-космат; так пишется он в Библии.

Должно быть этот библейский циник был безграмотный, потому что не оставил по себе, подобно другим пророкам, писанного пророчества. У палестинских магометан (если верить Норову) он пользуется таким же почетом, как у евреев и христиан.

Ильин день. Ильинская ярманка в Ромни, теперь, кажется, в Полтаве. В 1845 году я случайно видел это знаменитое торжище. Три дня сряду глотал пыль и валялся в палатке покойного Павла Викторовича Свички. Сам он себя называл только огарком от большой свички и сальным огарком. Это был сын того самого полковника Свички, что, шутки ради, закупил во время конт[ра]ктов в Киеве все шампанское вино без всякой коммерческой цели, а так, чтобы подурачить польских панов, приехавших в Киев с единственной целью покутить. А в своем местечке Городище (Пирятинского уезда) он учредил заставу, чтобы не пропускать никого, ни идущего, ниже в берлине едущего, не накормив его до отвалу и не напоив до положения риз. После таких шуток натурально, что после большой Свечки едва остался маленький огарок. Да и тот скоро погас. Мир праху твоему, мой благородный друже!

Тогда же я в первый раз видел гениального артиста Соленика в роли Супруна («Москаль-чаривнык»). Он показался мне естественнее и изящнее неподражаемого Щепкина. И московских цыган тогда же я в первый и в последний раз слышал и видел, как они отличались перед ремонтерами и прочею пьяною публикою и как в заключение своего дико-грязного концерта они хором пропели:

Не пылит дорога,

Не дрожат листы,

Подожди немного,

Отдохнешь и ты, —

намекая этим своим пьяным покровителям, что им тоже не мешало бы отдохнуть немного и с силами собраться для завтрашнего пьянства.

Думал ли великий германский поэт, а за ним и наш великий Лермонтов, что их глубоко поэтические стихи будут отвратительно дико петы пьяными цыганками перед собором пьянейших ремонтеров? Им и во сне не снилась эта грязная пародия.

Что же я еще видел тогда замечательного на этом замечательном торжище? Кажется, ничего больше. Познакомился с распутным стариком Якубовичем (отцом декабриста) и с его меньшим сыном Квазимодо, которому дал на честное слово до завтра два полуимпериала и которые, разумеется, пропали. Еще познакомился с одним из бесчисленных членов фамилии Родзянки. И на третий день моего пребывания в Ромни купил на жилет какой-то материи, фунт донского балыка и с непоименованным Родзянкою выехал из этого омута на Ромодановский шлях.

Вот и все, что я на досуге припомнил о роменской ярманке по поводу Ильина дня.

20-е июля – день, в который я предполагал проститься с моею тюрьмою, так написал и Лазаревскому и Кухаренку, а ветер, олицетворенная судьба, распорядилася иначе. Что делать, посидим еще за морем да подождем погоды. В продолжение Ильина дня и ночи ветер не шелохнулся. Мертвая тишина.

21 [июля]

Записавши роменские воспоминания, я по случаю воскресенья пошел в укрепление побриться и от первого, унтер-офицера Кулиха, услышал, что в 9-м часу утра пришла почтовая лодка. Побрившись, скрепя сердце, я возвращался на огород и, выходя из укрепления, встретил смотрителя полугоспиталя Бажанова, и он первый поздравил меня с свободой. 21 июля 1857 года в 11 часов утра.

В первом часу получил Залецкого письмо от 30 мая.

От трех часов пополудни до трех часов пополуночи под вербою с Фиялковским пили чай и лимоновку и на выдержку прочитали несколько мест Либельта и нашли, что подобные книги пишутся для арестантов, которым даже Библии не дают читать. Замечание довольно резкое и почти верное. Но об этом на досуге.

22 [июля]

По случаю сего радостного для меня события можно бы оставить небольшой пробел в сей прозаической хронике. Но так как в физической моей деятельности, или, лучше сказать, бездействии, не последовало решительной перемены и, как кажется, раньше 8 дня августа не должно ожидать сицевой перемены, то во избежание решительного бездействия, а паче соблазнительной лимоновки, и буду, не нарушая заведенного порядка, по утрам нагревать свой чайник и число за числом стройно, как солдатская шеренга, вести свой журнал. От безделья и это рукоделье.

Сегодня комендант сказал мне, что он не может дать мне пропуск от Новопетровского укрепления через Астрахань до Петербурга, потому что он не имеет приказа по корпусу о моем увольнении, и если таковой приказ не получится на следующей почте, то предполагаемое мною живописное, спокойное и дешевое путешествие Волгою не состоялось. Но это поправная беда. В Оренбурге, с помощию друзей моих Бюрно и Герна, я восстановлю свои оскудевшие фина[н]сы. Жаль только, что ненужное удаление от прямого пути заставляет меня отказаться от желания видеть в нонешнем году художественную выставку в Академии, опоздаю, а еще больше жаль, что я должен отстрочить радостное свидание с Лазаревским и прочими моими земляками-друзьями. А еще более жаль мне, что совершенно лишние 1000 верст отдалят от меня минуту блаженнейшего счастия. Минутку, в которую я сердечною слезою благодарности омочу руку моей благороднейшей заступницы графини Настасии Ивановны и ее великодушного супруга графа Федора Петровича. О мои незабвенные благодетели! Без вашего человеколюбивого заступничества, без вашего теплого, родственного участия к моей печальной судьбе меня бы задушил всемогущий сатрап в этом безотрадном заточении. Благодарю вас, мои заступники, мои избавители. Вся радость, все счастие, вся моя светлая будущность суть ваше нетленное добро, мои единые, мои святые заступники!

Графу Федору Петровичу с это[й] же почтою я напишу письмо. О как бы мне не хотелось писать этих бездушных каракуль, которые выражают только одну чопорную ве[ж]ли[во]сть и ничего больше. Графине Настасии Ивановне я не могу теперь писать: все, что бы я ни написал ей, это и тени не выскажет того восторженно сладкого чувства благодарности, которым переполнено мое сердце и которое я могу излить только слезами при личном моем свидании с нею.

Лазаревскому вместо письма пошлю эти две тетради моего журнала, пускай читает с Семеном во ожидании меня, его искреннего счастливого друга.

На сегодня довольно. Пойду в укрепление, достану свежих чернил от Кулиха, новое перо и бумаги на третью тетрадь для сего журнала. Настала новая эпоха, в моей старой жизни должно быть все новое.

23 [июля]

Кулих, снабдивш[и] меня бумагою, пером и чернилом, предложил мне с собою пообедать, быть может, в последний раз. На такой трогательный довод сказать было нечего, и я согласился тем охотнее, что и Фиялковский, веселый и умный малый, случился тут же и тоже не отказывался от солдатской трапезы. Кулих как каптенармус к обыкновенным щам и каше прибавил кусок жареной баранины, я достал из кармана большой огурец (без этого лакомства я не являюсь в укреплении). А Фиялковский тоже достал из кармана и поставил на стол бутылку с водкой. Непышно, но с аппетитом и так искренно-весело мы пообедали, как дай Бог всем добрым людям так каждый день обедать. За обедом и после обеда Фиялковский забавно подтрунивал над Кулихом, его чином и в особенности над его тепленьким местом. Кулих, чтобы отделаться от неистощимого Фиялковского, обратился ко мне с вопросом, как мне нравится книга, которую он принес для меня из Уральска. Я, разумеется, сказал, что очень нравится, на что Фиялковский страшно захохотал и громогласно назвал Либельта просто дурнем за то, что он написал такую книгу. Пшевлоцкого за то, что он купил эту книгу, а Кулиха дубельтовым дурнем за то, что он 500 верст нес на плечах своих эту пустую увесистую книгу. Кулих не на шутку обиделся такой нецеремонной критикой и требовал ясных доказательств на такую грубую клевету. Чтобы утишить возникавшую ссору, я пригласил приятелей к себе на огород пить чай. Предложение было принято, и мы отправились под мою вербу. Либельт лежал у меня под подушкой, и я во ожидании чайника предложил Фиялковскому прочесть вслух страничку из сего великого творения. Он охотно это исполнил. Кулих не поверил слышанному. Он думал, что Фиялковский импровизирует и продолжает трунить над его тяжелою ношею. Вырвал у него из рук книгу и прочитал сам весь параграф «О фантазии». «Что?» – спросил Фиялковский наивно изумленного Кулиха. «Пшевлоцкий, – отвечал он, – цивилизованный дурень, вот и все». Насмешки Фиялковский возобновил с прежней силою, пока не остановил его своим приходом общий наш приятель Кампиньони. Этот бессовестный пьяница ради рюмки лимоновки не постыдился подойти к нам и поздравить меня с получением свободы. Мы встали и разошлись в разные стороны, предоставив в полное распоряжение незваного гостя чайник и бутылку с лимоновкой. Вежливость за вежливость.

Ночь была лунная, тихая, очаровательная ночь. Я долго гулял по огороду. А нежные наши дамы (комендантша и Бажанова), из опасения простудиться, сидели за сальным огарком в вонючей киргизской кибитке и, разумеется, сплетничали. Им бы предложить эстетику Либельта, что бы они из нее сделали? Наверное, папильотки. И это естественно. Для человека-материалиста, которому Бог отказал в святом, радостном чувстве понимания Его благодати, Его нетленной красоты, для такого получеловека всякая теория прекрасного ничего больше, как пустая болтовня. Для человека же, одаренного этим божественным разумом-чувством, подобная теория также пустая болтовня, и еще хуже – шарлатанство. Если бы эти безжизненные ученые эстетики, эти хирурги прекрасного, вместо теории писали историю изящных искусств, тут была бы очевидная польза. Вазари переживет целые легионы Либельтов.

24 [июля]

Перед рассветом прошел сильный дождь с грозою, и около огорода в запруженную балку налилося с каменных оврагов столько воды, что можно плавать порядочной лодке, что мы и пробовали с Ираклием Александровичем после обеда. Жаль, что в этой лощине песчаный грунт, и вода на поверхности его не может удержаться долго. А какое бы было украшение и польза этому безводному месту.

Вечером капитан Косарев объявил мне, с претензией на благодарность, что он, по приказанию коменданта, отдал приказ по полубаталиону о моем увольнении. За что я нижайше благодарил господина коменданта.

25 [июля]

Весь день провел в гостях у Мостовского на ближней пристани. Он арестован на неделю по распоряжению окружного начальника артиллерии генерала Фреймана, вследствие кляуз своего цейхвахтера, отвратительнейшего надворного советника Мешкова. Арест Мостовского ничего больше, как маска. А надворному советнику велено подать в отставку и передать свою подполковничью должность нижнему чину, какому-то фейерверкеру Михайлу Иванову. Это в своем роде маска.

Перед вечером приехал на пристань комендант и взял меня с собою на огород. А ввечеру еще раз покатались мы на лодке по дождевому ставу.

26 [июля]

Сегодня во весь день и до половины ночи работал я над письмом графу Федору Петровичу и ничего не мог сделать с этим неудающимся письмом. Мне хочется высказаться как можно проще и благороднее, а оно выходит или высокопарно до смешного, или чувствительно до нелепого, или, наконец, льстиво до подлого, но никак не выходит то, чего бы мне хотелось. Это, вероятно, оттого оно у меня не клеится, что я еще не пришел в себя от радости; нужно подождать, еще время терпит, раньше 8 августа почта не отправится из укрепления. Время еще терпит. Записать разве черновое на память и исподволь на досуге поправить во избежание поговорки: поспешить – людей насмешить, как я это сделал моим ответом на письмо графини Настасии Ивановны от 12 октября минувшего года, которым она первая известила меня о предстоящей свободе и на которое я хватил ей такую восторженную чепуху (второпях, разумеется), что она сочла меня или с ума спятившим, или просто пьяным. А чтобы этого и теперь не случилось, то напишу сначала черновое письмо, а попростывши немного, напишу и беловое.

«Ваше сиятельство,

граф Федор Петрович.

Вашему великодушному заступничеству и святому, человеколюбивому участию графини Настасии Ивановны обязан я моей новою жизнию, моим радостным обновлением. Я теперь так счастлив, так невыразимо счастлив, что не нахожу слов достойно выразить вам мою сердечную, мою бесконечную благодарность. Без вашего человеколюбивого, христианского участия в моей безотрадной судьбе меня задушили бы в этой широкой тюрьме, в этой бесконечной безлюдной пустыне. А теперь я свободен, теперь независимо ни от чией воли я строю свое радужное будущее, свое безмятежное грядущее. Какая радость, какое полное счастие наполняет мою душу при мысли, что я снова увижу Академию, увижу вас, моего единого спасителя, и слезами радости и благодарности омочу ваши чудотворящие руки. Молю Милосердого Господа сократить путь и время к этому беспредельному счастию. А теперь, Боже Всемогущий, услыши мою чистую, искреннюю молитву и надолго-долго продли ваши драгоценные дни для славы божественного искусства и для счастия людей, близких вашему любящему сердцу.

21 июля получено здесь официальное известие о моем освобождении. В тот же день я просил коменданта дать мне пропуск через Астрахань до Петербурга, но он без воли высшего начальства не может этого сделать. И я для получения драгоценного этого паспорта должен побывать еще раз в Оренбурге и сделать по этому случаю 1000 верст лишних почти по пустыне. Но Господь Милосердый, помогавший мне исходить во всех направлениях эту безлюдную пустыню, не оставит меня и на этом теперь коротком пути. Грустно только, что этот ненужный путь отдалит по крайней мере на месяц радостную минуту свидания с вами и с графиней Настасией Ивановной, главной виновницей моего счастия.

Всемогущий и Премилосердый Господь не оставил меня здоровьем в этом долголетнем и суровом испытании; и любовь, которую я с раннего детства бессознательно питал к прекрасным искусствам, теперь посылает Он мне любовь сознательную и светлую и крепкую, как алмаз. Живописцем-творцом я не могу быть, об этом счастии неразумно было бы и помышлять. Но я, по приезде в Академию, с Божию помощию и с помощию добрых и просвещенных людей, буду гравером à la aquatinta и, уповая на милость и помощь Божию и на ваши советы и покровительство, надеюсь сделать что-нибудь достойное возлюбленного искусства. Распространять посредством гравюры славу славных художников, распространять в обществе вкус и любовь к доброму и прекрасному – это чистейшая, угоднейшая молитва Человеколюбцу Богу. И посильно бескорыстная услуга человеку. Это мое единственное, непреложное стремление. На большее я не могу надеяться. И только буду просить не оставить меня вашим просвещенным содействием в этой моей милой лучезарной надежде.

Целую руку моей святой заступницы г[рафини] Н[астасии] И[вановны], целую вас, ваше семейство, целую все близкое вашему доброму сердцу и остаюсь по гроб благодарный

художник Т. Шевченко».

Я не мог себе отказать в радости подписать под этим черновым письмом «художник Т. Шевченко». В продолжение 10 лет я писался и подписывался «рядовой Т. Шевченко». И сегодня в первый раз написал я это душу радующее звание.

27 [июля]

Сегодня за обедом Ираклий Александрович сообщил мне важную художественную новость, вычитанную им в «Русском инвалиде». Новость эта для меня интересна своею неновостью. «Инвалид» извещает, что наконец колоссальное чудо живописи, картина Иванова «Иоанн Креститель» окончена! И была представлена римской публике во время пребывания в Риме вдовствующей императрицы Александры Федоровны. И по словам самого художника, в газете сказано скромного, произвела фурор, какого он не ожидал. Дай Боже нашому теляти вовка зъисты. Но мне что-то страшно за автора «Марии Магдалины». Двадцатилетний труд сохранил ли сочность и свежесть жизни, не увял ли он, как южный роскошный цветок от долгого и ненужного поливания? Не заплесневел ли он, как хмельное пиво от долгого брожения? Боже сохрани всякого артиста от такого печального и запоздалого урока.

Еще будучи в Академии, я много слышал об том колоссальном, тогда уже почти оконченном труде. Художники нерешительно говорили об нем. Аматоры решительно восхищались, в том числе и покойный Гоголь. Карл Павлович Брюллов никогда ни слова не говорил о картине Иванова, самого же Иванова в шутку называл немцем, т. е. кропуном. А кропанье, по словам великого Брюллова, верный признак бездарности, с чем я не могу согласиться в отношении Иванова, глядя на его «Марию Магдалину».

Восторженное письмо Гоголя ничего не сказало художнику, ни даже опытному знатоку об этом произведении. Теоретики все одним миром мазаны. Граф де Кенси написал отличнейший трактат о «Юпитере Олимпийском» – статуе Фидия. Издал еrо in folio великолепно, для своего времени (в начале текущего столетия), и если бы не приложил к своему роскошному изданию рисунков, художники бы подумали, что душа самого великого Фидия говорит устами вдохновенного графа. Но неуклюжие изобличители-рисунки испортили все дело. Как после этого верить этим восторженным теоретикам? Говорит как будто бы и дело, а делает черт знает что. Почтенному графу, вероятно, нравились эти рисунки-уроды, если он приложил их к своему ученому трактату.

Как бы я был рад, если бы картина Иванова опровергла мое предубеждение. К коллекции моих будущих эстампов à la aquatinta прибавился бы еще один великолепный эстамп.

О картине Моллера «Иван Богослов проповедует на острове Патмосе во время праздника бакханалий», о которой я случайно прочитал в «Русском инвалиде», что она показывается в Петербурге публично в пользу раненных в Севастополе. Не знаю, почему я имею выгоднее понятие о картине Моллера, чем о многолетнем произведении Иванова.

28 [июля]

Еще вчера, т. е. в субботу вечером, уговорились мы с Фиялковским провести сегоднишний воскресный [день] где-нибудь подальше от противного укрепления, и для сей уединенной радости назвали место в балке, в глубоком диком овраге, верстах в пяти от укрепления, где можно найти и защиту от солнца под скалами, и родниковую свежую воду. Уговорились мы идти туда рано и провести весь день в ущельях этого мрачного оврага. Насчет провианта положено было, чтобы он взял кусок сырой баранины, фунтов 5-ть, для кебаба, хлеба соразмерную долю и бутылку водки. А я – чайник, чаю, сахару, стакан и 5-ть огурцов. Все улажено как нельзя лучше, и дешево и забористо. И я уже по своему обыкновению сибаритствовал умственно в объятиях мрачного оврага. Прошла ночь, настало утро, и солнышко взошло, а Фиялковский не является на огород, как мы условились. Я ждать-пождать, а его все нет как нет. Я нагрел чайник и принялся за чай, не переставая смотреть на укрепление. Наконец ругнул я изменника хорошенько и принялся строчить новую тетрадь. А Андрий Обеременко (огородник от подвижной команды и близкий мой земляк), которого я пригласил с собою в балку в виде товарища и мехоноши, выпивши вместо стакана чаю рюмку водки, принялся ругать проклятого нечестивого ляха.

Поусумнившись достаточно в достоинстве многолетнего труда Иванова, я закрыл тетрадь и пошел в укрепление разрешать задачу, заданную мне паном Фиялковским. Прихожу, а он сидит на крылечке около казарм и ругает Дахмищина, солдата-жида, за то, что он не дает ему более 20 копеек за койку. «А что же ты, – говорю я, – про балку забыл?» «Постой, дай кончить гандель», – говорит он. Кончивши гандель, он признался мне, что от заката до восхода солнца тянул штоса и протянулся до снаги. Кулих даже подушку взял. Пособолезновав немного о его неудаче, я предложил снова путешествие в балку уже в 3 часа после обеда, взявши на свой кошт и хлеб, и мясо, и водку. Он охотно согласился, и мы, сказавши друг другу «непременно», расстались. Взял я у артельщика в долг 5 фунтов баранины, столько же фунтов хлеба и, возвратясь на огород, послал Оберем[ен]ка в кабак за водкою.

После обеда я по обыкновению вздремнул немного под вербою, и ровно к трем часам собрались мы с Обеременком в дорогу. Собравшися, уселись мы снова под вербою, пробило 4 часа, нема нашего пана Фиялковского. Андрий молча посмотрел на меня и принялся снова за свою люльку-буруньку. Пробило и пять часов, а пана Фиялковского не видать. Андрий снова посмотрел на меня и уже не вытерпел – плюнул. Прошло еще полчаса, и Андрий начал розташовувать торбу с провиантом и, вынимая баранину, проговорил: «Понапрасну тилько добро знивечилы. Сказано – лях, – прибавил он как бы про себя, – невира. То так и пропаде, так и здохне невирою». Я не нашел нужным убеждать Андрия в противном, велел ему отдать баранину в комендантскую кухню и просить повара зажарить ее к вечеру, а сам пошел на ближнюю пристань навестить заключенного друга Мостовского.

Проходя мимо первой батареи, или флагштока, я увидел внизу под скалою кучку солдат, играющих в орлянку. Сначала я не обратил внимания на эту весьма обыкновенную картину. Но мне как будто шепнул кто-то, не здесь ли Фиялковский? Всматриваюсь и глазам не верю. Мой Фиялковский, спустив с правого плеча шинель, с ловкостью знатока дела бросил что-то вверх, кружок игроков быстро поднял головы и потом медленно опустил, крикнувши: «Орел!» Фиялковский нагнулся очистить кон, а я, пожелав ему успеха, пошел далее.

Погостивши у Мостовского до восхода едва ущербленной луны, я собрался в обратный путь. Прощаясь, он благодарил меня за навещение и еще за то, что два года тому назад я не принял его благородного предложения поселиться у него на квартире. Теперь он только понял, какую подлую кляузу мог вывести Мешков из нашего сожительства. У него не дрогнула бы рука воспользоваться силою военных уголовных законов, где сказано, что офицер, позволивший себе фамильярное обращение с нижним чином, предается военному суду. Теперь только он увидел пропасть, от которой я его отвел, зная лучше отвратительного надворного советника Мешкова.

Ночь лунная, тихая, волшебная ночь. Как прекрасно верно гармонировала эта очаровательная пустынная картина с очаровательными стихами Лермонтова, которые я невольно прочитал несколько раз как лучшую молитву Создателю этой невыразимой гармонии в своем бесконечном мироздании. Не доходя укрепления, на каменистом пригорке я сел отдохнуть. И глядя на освещенную луной тоже каменистую дорогу, и еще раз прочитал:

Выхожу один я на дорогу,

Предо мной кремнистый путь блестит.

Ночь тиха, пустыня внемлет Богу,

[И] звезда с звездою говорит.

Отдыхая на камне, я смотрел на мрачную батарею, высоко рисовавшуюся на скале, и многое, многое вспомнил из моей прошлой невольнической жизни. В заключение поблагодарил Всемогущего Человеколюбца, даровавшего мне силу души и тела пройти этот мрачный, тернистый путь, не уязвив себя и не унизив в себе человеческого достоинства.

Успокоив себя святою молитвою, я побрел тихонько на огород, нарушив глубокую тишину очаровательной ночи песнею:

Та нема в світі гірш нікому,

Як сіромі молодому.

Не доходя с полверсты до огорода (это уже было в первом часу ночи), меня встретил Андрий Обеременко вопросом: «Де це вас Бог носыть до такои добы?» – У гостях, кажу, був. – «Та я бачу, що в гостях, бо добри люды тилько йдучи з гостей спивають». Я, как будто не слышу его слов, запел:

Іде багач, іде дукач,

П’ян шатається,

Над бідною голотою

Насміхається.

– Та годи вже вам, – перебивает меня ласково Андрий, – идить лучче та покладиться спать. – А я продолжаю:

Один веде за чуприну,

Другий з тила б’є, —

Не йди туди, вражий сину,

Де голота п’є.

Андрий, убедившись, что я совершенно пьяный, взял меня осторожно под руку, привел к вербе, разостлал свою шинель, нарвал и положи[л] под голову бурьяну, положил меня, перекрестил и ушел. Мне не приходилося разочаровывать старика в его богоугодном подвиге и тем более являть перед ним свои лицедейские качества. Я от души молча поблагодарил его и, недолго поворочавшись, заснул.

29 [июля]

Видел во сне Семена Артемовского с женою, выходящего от обедни из церкви Покрова. На Сенной площади будто бы разведен парк, деревья еще молодые, но огромные, в особенности поразил меня своею величиною папоротник. Настоящий китайский ясень. В парке встретили Кулиша, тоже с женой, и вместе пошли в гости к Михайлу Лазаревскому.

Все, что сердцу дорого, сгруппировалось на этот раз в моем сновидении. И если б не проклятые курчата своим несносным чокотаньем меня разбудили, я непременно бы увидел еще кого-нибудь из дорогих моих друзей. И мало того, что бегают около тебя, визжат, кокочут. Нет, нужно еще тебе на лицо вскочить да за нос ущипнуть. Счастлив ты, храбрый молодец, что не попался мне под руку, а то бы я оторвал смелую голову, чтобы ты знал, как клевать доброго человека, когда он спит и видит во сне такие отрадные, милые серд[ц]у лица.

Разбуженный так некстати чубатеньким нахалом, я встал и ушел в беседку с твердым намерением продолжить прекрасное видение. Но при всем моем желании этот проект мне не удался. Солнце, которое другой раз так вяло, медленно подымается из-за горизонта, тут как на смех быстро выскочило, как бы желая поощрить бесчеловечный поступок чубатого нахала и поднять на ноги смиренно в углах дремавших мух. Делать нечего. Трудно противу рожна прати, делать нечего, я встал, уготовал себе трапезу, т. е. чай, и пошел искать человеколюбивого Андрия, так любовно успокоившего меня вчера под вербою. Чтобы столь милосердый подвиг достойно оценить, я думал его попотчевать

Чаєм шклянкою

І горілки чаркою.

Но увы! Это доброе намерение мне не удалось. Андрий (чего я никак не ожидал) спал сном праведника в своей темной землянке. Зная из недавнего опыта, как невежливо и нехорошо нарушать чужой покой, я оставил Андрия в покое, вполне уверенный, что старик позволил себе лишнюю чарку, что с ним если и случается, то весьма, весьма редко. Артиллерийский огородник, его друг и товарищ по землянке, приятно рассеял мое не совсем выгодное предположение в отношении Андрия. Он сказал мне, что прошлой ночью Андрий был очередным ночным сторожем огорода и, разумеется, вовсю ночь не спал. Так теперь и пополняет ущерб.

Делать нечего. Чаю шклянку и горилки чарку отложил до другого разу, а теперь напишу несколько строк в моем журнале на память о тебе, мой настоящий, простой, благородный земляк.

Вскоре по прибытии моем в укрепление, я заметил в солдатской публике (другой публики в укреплениях не имеется), в этой однообразной жалкой публике, совершенно не солдатскую фигуру. Походка, физиономия, даже шапка-чабанка – все в нем обличало моего земляка. Спрашиваю, что это за человек такой. Мне отвечают, что это Андрий, госпитальный служитель и хохол. Этого-то мне и нужно. Физиономия его показалась мне более суровою, нежели вообще у земляков моих. И потому-то я начал с ним сближаться издалека и осторожно. Удостоверившись от его ближайшего начальства, от унтер-офицера Игнатьева и капитана Балагурова, смотрителя полугоспиталя, что Андрий Обеременко примерной честности и трезвой жизни человек, я начал искать случая поговорить с ним наедине по-своему. Но он как будто бы заметил мои манеры и, как казалось, старался отклонить от себя эту честь. Меня это более подстрекало на сближение.

Большую часть бессонных ночей в Новопетровском укреплении провел я, сидя на крылечке у офицерского флигеля. Однажды, это было зимой часу в третьем ночи, сижу я по своему обыкновению на крылечке, смотрю – из лазаретной кухни выходит Андрий. Он тогда занимал должность хлебопека и квасника. Завидное место огородника я уже ему выхлопотал. «А що, – говорю я, – Андрию, и тоби, мабуть, не спыться?» «Та не спыться, матери его ковинька», – сказал он. Я затрепетал, услыша его чистый, неиспорченный родной выговор. Я попросил его посидеть трохи со мною, на что он неохотно согласился. Разговор начал я, как это обыкновенно водится между солдатами, спросом, которой земляк губернии и т. д. На мой спрос Андрий отвечал, что он губернии Киевской, повита Звенигородского, из села Ризанои, «тут, коло Лысянки, колы чувалы», – прибавил он; а я прибавил, что не тилько чував, а сам бував и в Лысянци, и в Ризаний, и в Русаливци, и всюды. Одним словом, оказалось, что мы самые близкие земляки. «Я сам бачу, – сказал он, – що мы свои, та не знаю, як до вас приступыты, бо вы все то з офицерами, то з ляхами тощо. Як тут, думаю, до его пидийты. Може, воно й сам який-небудь лях, та так тилько ману пускае». Я принялся снова уверять его, что я настоящий его земляк, искренно желал продолжать разговор, но пробило 3 часа, и он ушел топить печь для хлебов и для квасу.

Так началося наше личное знакомство с Андрием Обеременком. И чем далее – более узнавали мы друг друга и более привязывались друг к другу. Но наружные отношения наши остались те же самые, что и в первое наше свидание. Он себе не позволял ни одного шагу наружного сближения, ни тени ласкательства, как это делали другие. Подозревая во мне, не знаю почему, богача-земляка и даже родственника коменданта, Андрий наравне с другими верил во все это, но при других он даже не кланялся со мною, чтобы не подумали другие, что он навязывается ко мне в друзья. Местом наших постоянных свиданий было помянутое крылечко, а время – ночь, когда все, кроме перекликавшихся часовых, спало. Невозмутимо холодная и даже суровая наружность его обличала в нем человека жесткого, равнодушного. Но это маска. Он страстно любит маленьких детей, а это верный знак сердца кроткого, незлобивого. Я часто как живописец любовался его темно-бронзовой усатой физиономией, когда она нежно льнула к розовой щечке младенца. Это была одна-единственная радость в его суровой одинокой жизни. Независимо от его простого благородного характера, я полюбил его за то, что он в продолжение двадцатилетней солдатской пошлой, гнусной жизни не опошлил и не унизил своего национального и человеческого достоинства. Он остался верным во всех отношениях своей прекрасной национальности. А такая черта благородит и даже неблагородного человека. Если мелькали светлые минуты в моем темном долголетнем заточении, то этими сладкими минутами я обязан ему, моему простому благородному другу Андрию Обеременку.

Пошли же тебе Господи, мой неизменный друже, скорый конец испытанию. И поможи тебе Пресвятая Матерь Всех Скорбящих пройти эти безводные пустыни, напиться сладкой Днепровой воды и вдохнуть в измученную грудь живительный воздух нашей прекрасной, нашей милой родины!

В продолжение дня я не видался с Андрием. Перед вечером пошел я нарисовать вид первой батареи с того самого места, с которого я ночью любовался ею, возвращаясь от Мостовского. Когда-нибудь сделаю акварельный рисунок. Уже стемнело, когда я возвратился на огород. Под вербою сидел Андрий и встретил меня таким вопросом: «А що мы будем робыть з отым мнясом?» – «З яким?» – «А що на льоди другый день валяеться». – «Собакам його выкинуть. А як не смердыть, то повечеряем». – «Я вже вечеряв». «А я не хочу вечерять», – сказал я и уже хотел идти в беседку. «А знаете що?» – сказал Андрий, останавливая меня. «Не знаю що». – «Ходимо з отым мнясом завтра раненько в балку та поснидаем до ладу». – «Добре, ходимо». – «Та не берить з собою отого цыгана, отого проклятого ляха. Нехай вин сказыться». – «Добре, не визьмемо никого». И мы расстались.

5 августа

В 5-ть часов вечера приплыл я на самой утлой рыбачьей ладье в город Астрахань. Все это так нечаянно и так быстро совершилось, что я едва верю совершившемуся. Я, как во сне виденную, припоминаю теперь прогулку мою в балку с Андрием Обеременком, после которой на другой день, т. е. 31 июля, Ираклий Александрович внезапно согласился дать мне пропуск прямо в Петербург. На другой же день он сдержал свое слово, а на третий, т. е. 2 августа в 9 часов вечера, оставил [я] Новопетровское укрепление. И после трехдневного благополучного плавания по морю и по одному из многочисленных рукавов Волги прибыл в Астрахань.

6 [августа]

Астрахань – это остров, омываемый одним из протоков Волги, перерезанный рядом вонючих болот, называемых рекою Кутумом, и каналом, ни в чем не уступающим реке Кутуму. Полуостров этот окружен густым лесом мачт и уставлен живописными бедными лачугами и серыми, весьма неживописными деревянными домиками с мезонинами, не похожими на лачуги потому только, что из них выглядывают флотские и вообще официальные физиономии. Всю эту огромную безобразную серую кучу мусору венчают зубчатые белые стены Кремля и стройный великолепный пятиглавый собор московской архитектуры 17-го столетия. Таков город Астрахань. Но не таким он мне представлялся, когда я, подходя к Бирючей Косе (главная застава в устьях Волги), увидел сотни, правда, безобразных кораблей, нагруженных большею частию хлебом; мне представлялась Венеция времен дожей, а оказалось – гора мышь родила. А проток Волги, окружающий Астрахань и сообщающий ее с Каспийским морем, глубиной и шириной Босфору не уступит. Но проток этот омывает не Золотой Рог, а огромную кучу вонючего навоза. Где же причина этой нищеты (наружной) и отвратительной грязи (тоже наружной) и, вероятно, внутренней? Где эта причина? В армяно-татарско-калмыцком народонаселении или в другой какой политическо-экономической пружине? Последнее вероятнее. Потому вероятнее, что и другие наши губернские города ничем не уступают Астрахани, исключая Ригу.

Из множества частных пароходов теперь ни одного нет в Астрахани по причине Макарьевской ярманки. Пароход «Меркурий» возвратится в Астрахань не прежде 15 августа, а к 20 августа нагрузится и пойдет в Рыбинск и меня довезет до Нижнего. А пока я волею-неволею делаюся соглядатаем сего нарочито грязного города.

7 [августа]

Ай да Астрахань! Ай да портовый город! Ни одного трактира, где бы можно хоть как-нибудь пообедать, а о квартире в гостинице и говорить нечего. Зашел я в одну сегодня из так называем[ых] гостиниц на Косе Герап (на астраханском Золотом Роге), спросил чего-нибудь поесть. И запачканный вертлявый половой отвечал мне, что все, что прикажете, все есть, кроме чаю. А на поверку оказалось, что ничего не имеется, кроме чая, даже обыкновенной ухи. Это в Астрахани, в городе, который половину огромного русского царства кормит осетриной! И если бы не приехал сюда, по делам службы, двумя месяцами прежде меня, Новопетровского укрепления плац-адъют[ант] Бурцов, то мне пришлось бы ночевать если не на улице, так в калмыцкой кибитке. Они здесь так же чисты, как и грязные лачуги, но гостеприимнее. Спасибо Бурцову, он приютил и накормил меня в этом негостеприимном улусе.

8 [августа]

На человека, прозябавшего, как я, семь лет в нагой пустыне, всякий, даже богоспасаемый город Белебей (самый ничтожный городишка Оренбургской губернии), должен бы был сделать приятное впечатление. Со мной случилося не так. Стало быть, я не совсем еще одичал. Это хорошо. Сегодня поутру вышел я в город с намерением отыскать колбасную лавку, чтобы запастись прочной провизией для дороги и попристальнее всмотреться в наружность города. Проходя по Московской улице (Невский проспект), у меня начало сглаживаться первое неприятное впечатление. Улица хоть куда. Дома большею частию трехэтажные, украшенные снизу, как водится, вывесками, преимущественно голубыми с золотом. Из лавок, преимущественно галантерейных, выглядывают вяло красивые армянские, а изредка и персидские выразительные физиономии. Гостиный двор, несмотря на массу, здание легкое и даже грациозное, здание во вкусе Гваренги. Губернаторский дом тоже здание массивное, в отношении к частным домам, бельэтаж, а-ля ренессанс, смотрит весело, вроде бонтонного отеля, поддерживаемый массивною галереею аркад, под которыми помещаются лавки с разными благородными товарами, в том числе и с кумысом. Сначала меня это поразило своей дисгармонией – в жилище представителя верховной власти лавки с разными товарами, в том числе и с кумысом. Странно. Но как мирная промышленность не может иначе процветать, как под эгидою власти, то я на этой мысли помирился и пошел далее. Обойдя вокруг покрытый пылью сквер, я вышел в дру[гу]ю, параллельную Московской, улицу, уже менее украшенную вывесками и армянами. Из этой ничем особенно не примечательной улицы я взял налево и, перейдя деревянный мост, очутился за Кутумом.

Пройдя шагов сто по улице, перед домом, наружностию своей напоминающим загородный трактир средней руки, деревянный, одноэтажный, с бельведером, и по широкой, окружающей бельведер галерее, усатый кавалер в сером пальто-сак и с серебряным Георгием прохаживается и с достоинством посматривает на снующихся плебеев, калмыков и татар. Настоящий гренадер под фирмою Лон-лакея. Не дворянское ли это астраханское собрание? – подумал я и хотел идти далее, как мне мелькнула в глазах над воротами желтая табличка с надписью: «Дом Сапожник[ов]а». Не будь Александр Александрович Сапожников бриллиантовою звездою астраханского горизонта и безмездным астраханским метрдотелем, я зашел бы к нему, как старому знакомому, но эти великолепные его недостатки меня остановили.

За домом и садом Сапожникова видны вдали лачуги. Я как живописец люблю шляться по этим грязным живописным закоулкам, но как человек, искренно любящий человека, я перед домом миллионера сделал налево кругом и вскоре очутился в центре города.

В центре города, т. е. на Московской улице, зашел я в гостиницу под фирмою «Москва», спросил себе пару чаю и уселся в компании татар и армян. Машину накрутил какой-то молодец в солдатской шинели, и она задребезжала увертюру «Роберта-Дьявола». Несмотря на отсутствие всякой гармонии, меня тронула, и до слез тронула, эта изуродованная красавица мелодия. Значит, я давно уже не слушал ничего и похожего на музыку. Барабан и горн очерствил мой слух, но не очерствил сердца, воспринимающего прекрасное.

После увертюры «Роберта» машина зашипела «Уж как веет ветерок». Я и это шипение прослушал с наслаждением и, почти примиренный с Астраханью, заплатил пятиалтынный за чай, вышел на улицу.

Московская улица. Существует ли хоть один губернский город в России без Московской улицы? Кажется, нет. А без колбасной лавки существуют многие губернские города, в том числе и портовый город Астрахань. Дрянь, никуда не годный портовый город Астрахань. Я обошел все главные и неглавные улицы. Прочитал всех цветов большие и малые вывески, говорившие большею частию о продаже чихиря и панских товаров, но ни одна из них не сказала о продаже копченых колбас. Эх, немцы, немцы сарептские, и вы акклиматизировались, а я наверняка рассчитывал на вашу стойкую колбасолюбивую натуру.

После обеда, по наставлению Авдотьи, кухарки Бурцова, пошел я отыскивать немецкую булочную, в которой, по ее словам, продаются и немецкие колбасы. Топография города уже мне более или менее известна. И я, по указаниям той же Авдотьи, без особенного труда нашел немецкую булочную. Добродушная круглая физиономия немца вытянулась и осторожно улыбнулась, когда я вместо булки спросил колбасу. Но как я не шутя спрашивал, то немец не шутя и отвечал мне, что он булочный, но не колбасный мастер, и что колбасного мастера во всем городе нет ни одного, и что если в сарептской лавке я не найду этого товару, то до самого Саратова я не увижу ни одной колбасы. Но так как сарептская лавка, по сказаниям того же немца, весьма не близка к центру города, то я и отложил мои поиски до завтрашнего дня.

Сегодня 8-е августа. Сегодня выйдет почтовая лодка из Новопетровского укрепления в Гурьев-городок и возьмет с собою Фиялковского и прочих освобожденных вместе со мною. Желаю тебе лучшей будущности, Фиялковский, ты вполне ее достоин. На расставаньи он и Мостовский дали мне свои будущие адресы, но едва ли у нас завяжется когда-нибудь переписка, потому что я не принадлежу к касте пустомелей, а они, как люди более меня практические, тоже не будут переливать из пустого в порожнее. Но я всегда сохраню воспоминание об вас, мои благородные друзья.

9 [августа]

В 5 часов утра пошел я от нечего делать на косу (пристань) проведать моих новопетровских аргонавтов, так быстро переплывших со мною Хвалынское море. Рыбу они свою продали, купили хлеба и с этим золотым руном отплывут завтра к пустынным берегам полуострова Мангишлака. Желаю вам счастливого плавания, бесстрашные плаватели. Поклонитеся от меня прибрежным скалам, на которых я провел столько бессонных ночей. Поклонитеся от меня коменданту и благородному Мостовскому. И больше никому.

Простившись с аргонавтами, я прошел на малые исады (съестной базар). Кроме фрукт[ов], огородной зелени и хлеба печеного, на этих исадах я ничего не заметил, мясо не продается по случаю поста, а рыба продается на лодках. Публика рыночная, как и везде, перекупки, повара и кухарки, изредка попадается заплывшая жиром купчиха-гастрономка да такого же содержания особа духовного чина, сугубо рачащая о плоти греховной. У щеголя краснобородого кизылбаша купил я за 5 копеек серебра 5 головок чесноку (это добро доставляется сюда из Персии) и отправился в Кремль полюбоваться вблизи красавцем собором. Он, как щеголь 17-го века, красуется в кружевах перед всем городом.

По слухам знаю я о существовании книги под названием «Описание города Астрахани». Но о приобретении ее здесь, на месте, и помышлять нечего. Город, не имеющий книжной лавки, значит, и читателей не имеет. А как бы кстати иметь теперь в руках эту книгу. Там, верно, помещены документальные сведения о времени построения Кремля и собора, как главные украшения города. Кто же мне заменит эту дорогую книгу? К кому обратиться мне с моим любопытством? И как ранняя обедня еще не отошла, то я пошел прямо в собор с целию встретить там священника и обратиться к нему с моей антикварской любознательностью. К счастию моему, я встретил самого ключаря собора отца Гавриила Пальмова. Так он мне рекомендовался. Но удовлетворить мое любопытство сегодня он не мог по недостатку времени и назначил мне свидание в соборе в воскресенье после поздней обедни. Подожду.

10 [августа]

Ходил в контору «Меркурия» узнать, скоро ли прилетит этот сын Юпитера. И мне сказали, что его ожидают не ближе 15 августа, а к 20 августа выйдет обратно в Нижний. Ожидание, как всякое ожидание, несносно. Но к этому ожиданию лепятся еще издержки, которые я думал устранить, прилепившись у Бурцова на квартре. А он, как на грех, вздумал жениться (это общая слабость Новопетровского гарнизона). 17 августа у него свадьба, и я, разумеется, оказался совершенно лишним человеком. С целью отыскать себе угол на несколько дней, пошел я шляться по переулкам вокруг конторы «Меркурия». Здесь все заперто, кроме скворешниц на высоких шестах, свидетельствующих о жилищах меломанов. Постучался я в несколько запертых ворот наугад, потому что билетиков здесь над ворота[ми] не приклеивают, как это водится в порядочных городах. После долгих поисков удалось мне открыть наемный чулан с миниатюрным окном, выходящим прямо на помойную яму. На безрыбьи и рак рыба, на безлюдьи и Фома человек, говорит пословица. Вследствие этой мудрой пословицы, с завтрашнего дня я ночую в чулане за 20 коп. серебра в сутки, 6 рублей в месяц чулан с помойною ямой! Да это хоть и в Сан-Франциско, так впору.

Давши задаток, я пришел к Бурцову, и, по случаю духоты и пыли на улице, я пробыл весь день в комнате, написал радостные письма друзьям моим Лазаревскому и Герну. Кухаренку напишу завтра. Ожидаю от него ответа на «Москалеву криныцю». Не знаю, что значит его молчание?

Перед вечером вышел я, как говорится, и себя показать и на людей посмотреть. Вышел я на набережную канала. Здесь это Англинская набережная, в нравственном отношении, а в физическом – деревянная, досчатая. Канал сам по себе дрянь. Но как дело частного лица, это произведение гигантское, капитальное. Я не мог добиться время его построения, узнал только, что он построен на кошт некоего богатого грека Варвараци. Честь и слава покойному эллину. Так на этой-то набережной по вечерам рисуется цвет здешнего общества.

Женщины здешние ненатурально белы и преимущественно чахоточны. Мужчины вообще в белых фуражках с кокардою, не исключая и мужчин гражданского ведомства. Непонятная любовь к ливрее. Нередко попадаются львы и львицы, эти повсеместные плотоядные не климатизируются, они и здесь такой же шерсти, как и в Архангельске, как и везде. Плебейская же физиономия калмыка и татарина здесь редко покажется, ее место на исадах и в грязных переулках. Всматриваясь пристальнее в господствующую здесь узкоглазую физиономию калмыка, я нахожу в ней прямодушное, кроткое выражение. И эта прекрасная черта благородит этот некрасивый тип. Вернейшие слуги и лучшие работники здесь суть калмыки. Любимый цвет – желтый и синий, пища – какая угодно, не исключая и падали. Место жительства – кибитки, а занятия – рыбная ловля и вообще тяжелая работа. Мне понравились эти родоначальники монгольского племени.

11 [августа]

После поздней обедни в соборе обязательный отец Гавриил показал мне ризницу собора, замечательную немногими, но по достоинству работы и старины весьма редкими вещами. Первое, что он мне показал, это плащаница, шитая шелками и золотом, времен Ивана Грозного и, по преданию, отбитая у Марины Мнишек. 2. Печатное, плохо сохранившееся Евангелие 1606 года. 3. Сакос, шелками и золотом шитый, епископа Иосифа, убиенного Разиным. 4. Фелон, шелками и золотом шитый, того же епископа. 5. Архиерейский посох удивительно тонкой работы, дар царя Бориса Годунова. 6. Серебряный ковш искусной работы, дар царя Петра Первого 1701 года. Огромный потир венецианской работы 1705 года. Время заложения собора – 1698 года, и освящения – 1710 года 14 августа. На вопрос мой, кто был архитектором этого колоссального и прекрасного собора, отец Гавриил отвечал – простой русский мужичок. Не мешало бы Константину Тону поучиться строить соборы у этого русского мужичка. Я, разумеется, не противуречил и спросил его о времени построения Кремля. Он отвечал: «Борисом Годуновым. А малый Троицкий собор построен царем Иваном Грозным вскоре после взятия у татар Астрахани», – прибавил он, замыкая ризницу. И на том спасибо.

12 [августа]

В 7 часов утра пришел сверху пароход «Князь Пожарский», принадлежащий компании «Меркурия». Я пошел в контору справиться о его обратном рейсе. Определительно в конторе мне ничего не сказали. Хотел взять билет, и его не дали за отсутствием главного приказчика. В надежде на скорое отплытие и по случаю умеренной духоты, я пошел шляться из улицы в улицу, не теряя надежды отыскать хоть какую-нибудь колбасную лавку. Но увы! Кроме пыли, смраду и вечной вывески – продажа чихиря, я ничего не встретил.

Чем дальше в лес, тем больше дров. Возвращаясь из сарептского магазина, в котором все есть, кроме копченой колбасы и сарептской горчицы в банках, ругнул я моих приятелей-немцев, разумеется, выйдя на улицу. Полюбовался вычурно-грубой старой архитектурой церкви Рождества Богородицы, морского ведомства. И по наставлению отца Гавриила пошел отыскивать градскую библиотеку. Против губернаторского сквера прочитал я на бледно-голубой вывеске: «Публичная библиотека для чтения». «Браво, – подумал я, – в Астрахани публичная библиотека. Стало быть, и чтецы имеются». Замарашка мальчуган указал мне вход в это святилище, и я благоговейно поднялся во второй этаж и вступил в единственную залу библиотеки. Библиотекарь, в сертуке с красным воротником и с гренадерскими усами, которого я принял за полицейского чиновника, сказал мне, что книги Рыбушкина «Описание города Астрахани» в настоящее время в библиотеке не имеется, а что она находится у бухгалтера общественного призрения Васильева. Я объяснил ему, что я нездешний, но он все-таки послал меня в приказ общественного призрения. Делать нечего, отправился к помянутому бухгалтеру Васильеву. И от сего почтенного старичка получил надежду прочитать книгу Рыбочкина завтра в 9 часов утра.

13 [августа]

Переночевал кое-как в новой квартире, или, вернее, в чулане. Поутру пошел отворить ставню, и меня какой-то сытый бородач окатил помоями из полоскательной чашки и меня же выругал за то, что меня чорт носит спозаранку под окнами. Я ругнул его бородатым старым ослом и отправился к Бурцову чай пить. После чая написал Кухаренку письмо, нарочито небольшое. И с лоскутком бумаги и кусочком карандаша пошел в Публичную библиотеку для чтения. Библиотекарь с красным воротником и гренадерскими усами объявил мне, что бухгалтер Васильев не сообщил еще желаемой мною книги. Я остался ждать, потому что бухгалтер Васильев вчера сам мне обещал представить книгу в библиотеку непременно к 9 часам.

В ожидании «Описания города Астрахани» Рыбушкина я спросил каталог Публичной астраханской библиотеки. Каталог тоже был на дому у какого-то важного лица (не у Сапожникова ли?), и так без каталога в руках я увидел на полках запыленный «Вестник Европы», длинную фалангу «Московского телеграфа», в нескольких экземплярах графа Хвостова, Державина, Карамзина, «Дух законов» и Свод законов с прибавлениями, а остальные полки завалены творениями Дюма и Сю не в подлиннике. О манускриптах, касающихся истории города и края, я, не знаю отчего, совестился спросить.

Но что всего интереснее было для меня в этой Публичной библиотеке – это «Русский вестник», журнал, уже несколько лет издаваемый, а я его сегодня в первый раз вижу. В какой же я дикой пустыне прозябал до сих пор.

Первая книжка «Русского вестника» за 1856 год попалась мне в руки, оглавление мне понравилось. Там были выставлены имена Гоголя, Соловьева, Аксакова, имена, хорошо известные в нашей литературе. Я развертываю книгу, и мне попалась литературная летопись. Читаю, и что же я читаю? Наша славная-преславная Савор-Могила раскопана. Нашли в ней какие-то золотые и другие мелочи, не говорящие даже, действительно ли это была могила одного из скифских царей.

Я люблю археологию. Я уважаю людей, посвятивших себя этой таинственной матери истории. Я вполне сознаю пользу этих раскапываний. Но лучше бы не раскапывали нашей славной Савор-Могилы. Странная и даже глупая привязанность к безмолвным, ничего не говорящим курганам. Во весь день и вечер я все пел:

У степу могила

З вітром говорила.

Повій, вітре буйнесенький,

Щоб я не чорніла.

14 [августа]

В продолжение ночи шел проливной дождь. И из пыльной, серой Астрахани поутру я увидел Астрахань черную, грязную. Вооружившись туркменским чапаном, я пошел к Бурцову пить чай. Потом отнес на почту письмо и пошел в библиотеку. Но сия Публичная библиотека, вероятно, по случаю дождя и грязи была заперта. И я, поклонившись дверям сего недоступного таинственного святилища, ушел восвояси с миром, дивяся бывшему.

И что мне этот Рыбочкин так завяз в зубах. Интереснейшее в Астрахани и без его указаний я видел (соборную ризницу), а об остальном стоит ли хлопотать? Не стоит.

15 и 16 [августа]

В день Успения Пр[есвятой] Б[ого]р[одицы] встретил я в Астрахани старого моего бывшего профессора Киевского университета, дражайшего и любимейшего нашего поэта, и встретил я его с величайшею радостию в такой далекой стороне, которого я встретил как отца, как брата, как величайшего друга, и имел счастие прожить с ним несколько дней почти вместе.

Воспитанник Киевского университета

Иван Клопотовский

В тот же день и я был осчастливлен встречею с любимым и уважаемым мною поэтом Тарасом Григорьевичем Шевченко, с которым я провожу эти дни, что оставит во мне глубокое воспоминание навсегда.

Воспитанник того же университета

Степан Незабитовский

Я запишу в своем дневнике, что 16 августа я провел день с поэтом Малороссии Шевченко.

Евгений Одинцев

Августа 16

С душевным восторгом я встретил и провел несколько часов с моим милым батьком, старым казаком Тарасом Григоровичем Шевченко, за что очень благодарен Богу, что Он довел меня быть вместе с ним.

Федор Чельцов

17 [августа]

Иван Рогожин из дружбы к Перфилу поступил за него на полгода в солдаты; но как ни хитер и ни изворотлив был бес, но никак не мог примениться к порядку, и его, бидного, драли, як Сидорову козу, так что, когда прошло уже полгода, ему стыдно было показаться к своему набóльшему. Бедный бес не рассчитал, что как наденет ранцы, то выходит крест, и так ему поистине пришлось несть крест Господень, а Перфил, когда услышал от него рассказ о службе, сказал ему: «В чужие сани не садись». С тех пор ни один бес уже не хотел служить в солдатах; а ты ж то, батьку, десять лит пробув в ных. Офицеры, як почулы от Перфила о том, что Рогожин за него пробыл полгода, выразили свой восторг словами: «Знатно, и бес побывал в наших руках».

Скрепил Иван Рогожин

Фельдфебель Перфил

18 [августа]

В. Кишкин, встреча со старым знакомым.

19 [августа]

Lekarz Karol Nowicki

Paweł Radziejowski

Tytus Szalewicz

20 [августа]

Krasomó wstwo niewielu otrzymało w udziale; mnie zaś, pozbawionimu tego Boskiego daru, pozostaje w milczeniu tylko podziwiać i hołdować twórczej twej potędze, Swięty narodowy wieszczumęczeniku Małejrosii. Twoja dzisiejsza przytomność wśród nas zupełnie szczęśliwym mnie czyni i chwile obecne nigdy się w mej pamięci nie zatrą. O, stokroć, stokroć błogosławię ten drogi dzień, w którym niebo pozwoliło mi osobiście poznać się z tobą, gorliwy i nieulękły opowiadaczu słówa prawdy. Niech że słów tych kilka przypominają ci […] poetomalarzu głęboką czcią poważаjącego ciebie

Tomasza Zbrożka.

23 [августа]

С 15 по 22 августа был у меня в грязной и пыльной Астрахани такой светлый, прекрасный праздник, какого еще не было в моей жизни. Земляки мои, большею частию кияне, так искренно, радостно, братски приветствовали мою свободу и до того распростерли свое гостеприимство, что лишили меня свободы самому вести свой журнал и взяли эту обязанность на себя. Благодарю вас, благородные бескорыстные друзья мои. Вы подарили меня такою радостию, таким полным счастием, которое едва вмещаю я в моем благодарном сердце. И память об этих счастливейших днях я вношу не в прозаический журнал мой. Я внесу в сокровищницу моего сердца.

15 же августа вечером Зброжек случайно у Сапожниковых проговорился, что я в Астрахани. И 16 августа я возобновил старое знакомство с Александром Александровичем. Это уже был не шалун-школьник в детской курточке, которого я видел в последний раз в 1842 году. Это уже был мужчина, муж и, наконец, отец прекрасного дитяти. А сверх всего этого, я встретил в нем простого, высокоблагороднейшего, доброго человека. Черта, характеризирующая семейство Сапожниковых. Он, не знаю как надолго, оставляет Астрахань и до Нижнего Новгорода предложил мне каюту на абонированном им пароходе «Князь Пожарский». Пятирублевый билет, взятый мною, я возвратил в контору пароходной компании «Меркурий» с тем, чтобы он был отдан первому бедняку безденежно. Капитан парохода «Князь Пожарский» Владимир Васильевич Кишкин распорядился так, что вместо одного бедняка поместил на барже пять бедняков, не могших заплатить за место до Нижнего даже по цалковому. Черта практически благородная.

25 [августа]

Парохода «Князь Пожарский» буфетчик Алексей Панфилов Панов, отпущенник г-на Крюкова.

27 [августа]

Ночи лунные, тихие, очаровательно поэтические ночи! Волга, как бесконечное зеркало, подернутая прозрачным туманом, мягко отражает в себе очаровательную бледную красавицу ночи и сонный обрывистый берег, уставленный группами темных деревьев. Восхитительная, сладко успокоительная декорация! И вся эта прелесть, вся эта зримая немая гармония оглашается тихими задушевными звуками скрипки. Три ночи сряду этот вольноотпущенный чудотворец безмездно возносит мою душу к творцу вечной [гармонии] пленительными звуками своей лубочной скрипицы. Он говорит, что на пароходе нельзя держать хороший инструмент, но и из этого нехорошего он извлекает волшебные звуки, в особенности в мазурках Шопена. Я никогда не наслушаюсь этих общеславянских, сердечно, глубоко унылых песен. Благодарю тебя, крепостной Паганини. Благодарю тебя, мой случайный, мой благородный. Из твоей бедной скрипки вылетают стоны поруганной крепостной души и сливаются в один протяжный, мрачный, глубокий стон миллионов крепостных душ. Скоро ли долетят эти пронзительные вопли до твоего свинцового уха, наш праведный, неумолимый, неублажимый Боже?

Под влиянием скорбных вопиющих звуков этого бедного вольноотпущенника пароход в ночном погребальном покое мне представляется каким-то огромным, глухо ревущим чудовищем с раскрытой огромной пастью, готовою проглотить помещиков-инквизиторов. Великий Фультон! И великий Ватт! Ваше молодое, не по дням, а по часам растущее дитя в скором времени пожрет кнуты, престолы и короны, а дипломатами и помещиками только закусит, побалуется, как школьник леденцом. То, что начали во Франции энциклопедисты, то довершит на всей нашей планете ваше колоссальное гениальное дитя. Мое пророчество несомненно. Молю только многотерпеливого Господа умалить малую часть своего бездушного терпения. Молю его коснуться своим свинцовым ухом хоть одной полноты этого душу раздирающего вопля, вопля своих искренних, простосердечных молителей.

28 [августа]

Со дня выхода парохода из Астрахани, т. е. с 22 августа, я не могу ни за что, ни даже за свой журнал, приняться аккуратно, как это было в Новопетровском укреплении. Я все еще не могу и не желаю освобождаться из-под влияния, произведенного на меня в Астрахани моими земляками. И повторившего это чудное влияние Александром Александровичем Сапожниковым и всеми сопутствующими ему его родственниками и друзьями. Все они, начиная с хозяйки (Нины Александровны) и хозяина, все они так дружески просты, так внимательны, что я от избытка восторга не знаю, что с собою делать, и, разумеется, только бегаю взад и вперед по палубе, как школьник, вырвавшийся из школы. Теперь только я сознаю отвратительное влияние десятилетнего уничижения. Теперь только я вполне чувствую, как глубоко во мне засела казарма со всеми ее унизительными подробностями. И такой быстрый и неожиданный контраст мне не дает еще войти в себя. Простое человеческое обращение со мною теперь мне кажется чем-то сверхъестественным, невероятным.

Берега Волги от Царицына и Дубовки с часу на час делаются выше, живописнее, очаровательнее. И я не сделал еще ни одного очерка. Недосуг. Все книги всех русских журналов за текущий год добрейший Александр Александрович предложил к моим услугам, и я только сегодня начал читать «Королеву Варвару» Попова. И только начал. А журнал свой, который в эти дни должен бы был наполняться такими очаровательными событиями, я совсем оставил, извиняя себя невозможностью писать по случаю вздрагивания палубы. О как бы я желал продлить это сладкое состояние, это чувство животворного, очаровательного бездействия.

Я оставил знойную степь в кителе и туркменском верблюжьем чапане. В Астрахани я думал только о пологе от комаров. А север, к которому стремлюсь, мне и в голову не приходил. И сегодня я мог бы быть порядочно наказан за невнимание к беловласому Борею, если бы не выручил меня Александр Александрович. В продолжение ночи дул свежий норд-ост, и к утру сделалось порядочно холодно, так порядочно, что не прочь бы был и от тулупа. А у меня, кроме кителя и помянутого чапана, совершенно ничего не оказалось. Александр Александрович, спасибо ему, предложил мне свое теплое пальто, брюки и жилет. Я с благодарностию принял все это, как дар, ниспосланный мне свыше, и через минуту явился на палубе преображенным в настоящего денди. Бог да наградит тебя, мой добрый Саша, за это братски дружеское преображение!

29 [августа]

Берега Волги с каждым часом делаются выше и привлекательнее. Я попробовал сделать очерк одного места с палубы парохода, но, увы, нет никакой возможности. Палуба дрожит, и контуры берегов быстро меняются. И я с своим давнишним новопетровским предположением рисовать берега матушки Волги должен теперь проститься. Сегодня с полуночи и до восхода солнца пароход грузился дровами около Камышина, и я едва успел сделать легонький очерк камышинской пристани с правым берегом Волги. Дров взято до Саратова, и, значит, я ближе Саратова ничего не сделаю. Выше Камышина в 60 верстах на правом берегу Волги лоцман парохода пока[за]л мне бугор Сеньки Разина. Это было на рассвете, и я не мог хорошо рассмотреть этой замечательной, но неживописной местности. Исторический бугор этот, – я не знаю, почему его называют бугром, – он и на вершок не выше окружающей его местности. И если бы лоцман мне не указал его, я и не заметил бы этой ничтожной твердыни славного лыцаря Сеньки Разина, этого волжского барона и, наконец, пугала московского царя и персидского шаха. Открытые большие грабители испугались скрытого ночного воришки! Так белоголового великана хищника беркута пугает иногда ничтожный нетопырь.

Самое плоское суздальское изображение прославленного предмета так же интересно, как и самое изящное произведение живописи. Сознавая эту истину, мне еще досаднее, что я не мог сделать ниже слабого очерка с этого весьма прославленного бугра. Солнце еще не всходило, а бугор оставался за нами верстах в де[с]яти, и я должен был довольствоваться небольшим фантастическим рассказом несловоохотливого лоцмана.

Волжские ловцы и вообще простой народ верит, что Сенька Разин живет до сих пор в одном из приволжских ущелий близ своего бугра, и что (по словам лоцмана) прошедшим летом какие-то матросы, плывшие из Казани, останавливались у его бугра, ходили в ущелье, видели и разговаривали с самим Семеном Степановичем Разиным. Весь он, сказывали матросы, оброс волосами, словно зверь какой, а говорит по-человечьи. Он уже начал было рассказывать что-то про свою судьбу, как настал полдень, и из пещеры выполз змий и начал сосать его за сердце, а он так страшно застонал, что матросы от ужаса разбежались куда кто мог. А за то его, приба[ви]л лоцман, ежеденно змий за сердце сосет, что он проклят во всех соборах, а прокля[т] он за то, что убил астраханского архиерея Иосифа. А убил он его за то, что тот его волшебству сопротивлялся.

По словам того же рассказчика, Разин не был разбойником, а он только на Волге брандвахту держал и собирал пошлину с кораблей и раздавал ее неимущим людям. Коммунист, выходит.

30 [августа]

Из уважения к имениннику и принятому обычяю дарить именинников, я сегодня подарил Александру Александровичу портрет его тещи m-me Козаченко. Портрет сделан в один сеанс белым и черным карандашами довольно аляповато, но не лишен экспрессии. Именинник, по обыкновению своему, был весел и любезен, а гости его, в том числе и нас, Господи, устрой, также охулки на руку не положили, и нецеремонная милая гармония царила на палубе «Князя Пожарского».

Ввечеру от саратовской пассажирки, некоей весьма любезной дамы Татьяны Павловны Соколовской, случайно узнал я, что Н. И. Костомаров уехал за границу. А мать его живет в Саратове. Я просил у нее адрес Костомаровой и…

31 [августа]

Едва пароход успел остановиться у Саратовской набережной, как я уже был в городе, и по указаниям обязательной m-me Соколовской я, как по писаному, без помощи дорого[го] извозчика нашел квартиру Татьяны Петровны Костомаровой. Добрая старушка, она узнала меня по голосу, но, взглянувши на меня, усумнилась в своей догадке. Убедившись же, что это действительно я, а не кто иной, она привитала, как родного сына, радостным поцелуем и искренними слезами.

Пароход простоял в Саратовской пристани до следующего утра, и я с полудня до часу пополуночи провел у Татьяны Петровны. И, Боже мой, чего мы с ней ни вспомнили, о чем мы с ней ни переговорили. Она мне показывала письма своего Николаши из-за границы и лепестки фиалок, присланные ей сыном в одном из писем из Стокгольма от 30 мая. Это число напомнило нам роковое 30 мая 1847 года, и мы, как дети, зарыдали. В первом часу ночи я расстался с счастливейшею и благороднейшею матерью прекраснейшего сына.

1 сентября

Петр Ульянов Чекмарев

Новый месяц начался новым приятнейшим знакомством. За полчаса до поднятия якоря явился в капитанской каюте, и в моем временном обиталище, человек некрасивой, но привлекательно-симпатической наружности. После монотонно произнесенного: «Петр Ульянов Чекмарев», он сказал с одушевлением: «Марья Григорьевна Солонина, незнаемая вами ваша милая землячка и поклонница, поручила мне передать вам ее сердечный сестрин поцелуй и поздравить вас с вожделенной свободой». И тут напечатлел на моей лысине два полновесных искренних поцелуя, один за землячку, а другой за себя и за саратовскую братию. Долго я не мог опомниться от этого нечаянного счастия, и, придя в себя, я вынул из моей бедной коморы какую-то песенку и просил своего нового друга передать эту лепту моей милой, сердечной землячке. Вскоре начали подымать якорь, и мы расстались, давши друг другу слово увидеться будущею зимой в Петербурге.

2 [сентября]

Пятнадцать лет не изменили нас,

Я прежний Сашка все, ты также все Тарас.

Александр Сапожников

Сегодня в 7 часов утра случайно собрались мы в капитанской каюте и слово за слово из обыденного разговора перешли к современной литературе и поэзии. После недолгих пересудов я предложил А. А. Сапожникову прочесть «Собачий пир» из Барбье Бенедиктова, и он мастерски его прочитал. После прочтения перевода был прочитан подлинник, и общим голосом решили, что перевод выше подлинника. Бенедиктов, певец кудрей и прочего тому подобного, не переводит, а воссоздает Барбье. Непостижимо! Неужели со смертию этого огромного нашего Тормоза, как выразился Искандер, поэты воскресли, обновились? Другой причины я не знаю. По поводу «Собачьего пира» наш добрый, милый капитан Владимир Васильевич Кишкин достал из своей заветной портфели его же, Бенедиктова, «Вход воспрещается» и с чувством поклонника родной обновленной поэзии прочитал нам, внимательным слушателям. Потом прочитал его же «На новый 1857 год». Я дивился и ушам не верил. Много еще кое-чего упруго свежего, живого было прочитано нашим милым капитаном. Но я все свое внимание и удивление сосредоточил на Бенедиктове. А прочее едва слушал.

Итак, у нас сегодня из обыкновенной болтовни вышло необыкновенно эффектное литературное утро. Приятно было бы повторять подобную импровизацию. В заключение этой поэтической сходки А. А. Сапожников вдохновился и написал двустишие, грациозное и братски искреннее.

Ночью против города Волжска (место центральной конторы дома Сапожниковых) пароход на несколько часов остановился. А. А. сошел на берег и в скором времени возвратился на пароход с своим главным управляющим Тихоном Зиновьевичем Эпифановым. Белый с черными бровями, свежий, удивительно красивый старик, с прекрасными манерами, и тени не напоминающими русского купца. Он мне живо напомнил своей изящной наружностию моего дядю Шевченка-Грыня.

3 [сентября]

Не забывайте любящего вас И. Явленского.

Ел, пил, спал. Во сне видел Орскую крепость и корпусного ефрейтора Обручева. Я так испугался этого гнусного ефрейтора, что от страха проснулся и долго не мог прийти в себя от этого возмутительного сновидения.

4 [сентября]

В продолжение ночи пароход грузился дровами против города Хвалынска: одно-единственное место на берегах Волги, напоминающее древнее название Каспийского моря. Поутру, снявшись с якоря, мы собрались в каюте нашего доброго капитана, и после недлинного прелюдия составилось у нас опять литературно-поэтическое утро. Обязательный Владимир Васильевич прочитал нам из своей заветной портфели несколько животрепещущих стихотворений неизвестных авторов и, между прочим, «Кающуюся Россию» Хомякова. Глубоко грустное это стихотворение я занес в свой журнал на память о наших утренних беседах на пароходе «Князь Пожарский».

Кающаяся Россия

Неуклони сердце твое в словеса

лукавствия непщевати о гресех твоих.

Тебя призвал на брань святую,

Тебя Господь наш полюбил,

Тебе дал силу роковую,

Да совершишь ты волю злую

Слепых, безумных, буйных сил.

Вставай, страна моя родная,

За братьев! Бог тебя зовет

Чрез волны гневного Дуная

Туда, где, землю огибая,

Шумят струи Эгейских вод.

Но помни, быть орудьем Бога

Земным созданьям тяжело;

Своих рабов он судит строго,

А на тебе, увы, как много

Грехов ужасных налегло.

В судах черна неправдой черной

И игом рабства клеймена,

Бесчестной лести, лжи тлетворной

И лени мертвой и позорной

И всякой мерзости полна!

И, недостойная избранья,

Ты избрана; скорей омой

Себя водою покаянья,

Да гром двойного наказанья

Не грянет над твоей главой.

С душой коленопреклоненной,

С главой, лежащею в пыли,

Молись молитвою смиренной

И раны совести растленной

Елеем плача исцели.

И встань потом, верна призванью,

И бросься в пыл кровавых сеч.

Борись за братьев крепкой бранью,

Держи сталь крепкой Божьей дланью,

Рази мечом, то Божий меч.

А. Хомяков

5 [сентября]

Берега Волги более и более изменяются, принимают вид однообразный и суровый. Плоские возвышенности правого берега покрыты лесом, большею частию дубовым. Кое-где изредка блестят белые стволы берез и серые матовые стволы осины. Древесный лист заметно желтеет. Температура воздуха изменяется, холодает. Как бы она меня не захватила врасплох. Сегодня был первый утренник. Ноги прозябли. Нужно будет в Самаре купить коты и дубленый полушубок. Ничего не читаю и не рисую. Рисовать не дает машина своим неугомонным шумом и трепетанием, а читать – ненаглядные берега Волги. Во сне видел церковь святыя Анны в Вильне и в этой церкви молящуюся милую Дуню, чернобровую Гусиковскую. Это, верно, вследствие чтения «Королевы Варвары Радзивилл». Г. Попов – историк нового и прекрасного стиля. Он, кажется, ученик Соловьева. Нужно будет прочитать его в «Русском вестнике» «Турецкую войну при царе Федоре Алексеевиче». Мне теперь много нужно прочитать. Я совершенно отстал от новой литературы. Как хороши «Губернские очерки», в том числе и «Мавра Кузьмовна» Салтыкова, и как превосходно их читает Панченко (домашний медик Сапожникова), без тени декламации. Мне кажется, что подобные, глубоко грустные произведения иначе и читать не должно. Монотонное, однообразное чтение сильнее, рельефнее рисует этих бездушных, холодных, этих отвратительных гарпий. Я благоговею перед Салтыковым. О Гоголь, наш бессмертный Гоголь! Какою радостию возрадовалася бы благородная душа твоя, увидя вокруг себя таких гениальных учеников своих. Други мои, искренние мои! Пишите, подайте голос за эту бедную, грязную, опаскуженную чернь! За этого поруганного бессловесного смерда!

6 [сентября]

В 10 часов утра «Князь Пожарский» бросил якорь у набережной города Самары. Издали эта первой гильдии отроковица весьма и даже весьма неживописна. Я вышел на берег и пошел взглянуть поближе на эту чопорную юную купчиху и купить коты. На улице попался мне И. Явленский, и мы сообща пустилися созерцать город. Ровный, гладкий, набеленный, нафабренный, до тошноты однообразный город. Живой представитель царствования неудобозабываемого Николая Тормоза.

Как из любопытства, так и вследствие вопиющего аппетита, это случилося часу около второго, и мы велели извозчику ехать к самому лучшему трактиру в городе; он и поехал и привез нас к самому лучшему заведению, т. е. трактиру. Едва вступили мы на лестницу сего заведения, как оба в один голос проговорили: «Здесь русский дух, здесь Русью пахнет» – т. е. салом, гарью и всевозможной мерзостью. У нас, однако ж, хватило храбрости заказать себе котлеты, но увы, не хватило терпения дождаться этих бесконечных котлет. Явленский бросил половому полтинник, ругнул маненько, на что тот молча с улыбкою поклонился, и мы вышли из заведения. Огромнейшая хлебная пристань на Волге, приволжский Новый Орлеан! И нет порядочного трактира. О Русь!

После мнимого завтрака мы поехали в лавки. В лавках, даже в лавочках не оказалось такого товару, какой мне был необходим (коты), и мы отправились на пароход.

В капитанской каюте на полу увидел я измятый листок старого знакомца «Русского инвалида», поднял его и от нечего делать принялся читать фельетон. Там говорилось о китайских инсургентах и о том, какую речь произнес Гонг, предводитель инсургентов, перед штурмом Нанкина. Речь начинается так: «Бог идет с нами. Что же смогут против нас демоны? Мандарины эти – жирный убойный скот, годный только в жертву нашему Небесному Отцу, Высочайшему Владыке, Единому Истинному Богу». Скоро ли во всеуслышание можно будет сказать про русских бояр то же самое?

В Самаре живет богатый купец Светов. Глава секты молоканов. Правительство (кроткими мерами) заставляло его принять православие, но он, несмотря на кроткие меры, решительно отказался от православия и изъявил желание принять кальвинизм. На что, однако ж, правительство не изъявило своего желания и оставило его в покое, запретив ему и его секте тор[г]овать (одна из кротких мер).

7 [сентября]

В 10 часов утра при свежем норде с дождем и снегом мы оставили Самару. От Самары вверх начинает подыматься левый берег Волги: это плоская возвышенность Жигулевских гор. Через два часа мы подошли к воротам Жигулевских гор. Это ущелье, сузившее Волгу до одной версты; за горами, как за рамой, открылась нам новая, доселе не виданная панорама, испятнанная темно-синими полосами. Это обитатель севера, сосновый лес. На первый план этой [панорамы] из-за ущелья, поросшего черным лесом, высунулась обнаженная отдельная гора. Это Царев Курган; народное предание говорит, что Петр Первый, путешествуя по Волге, останавливался на этом месте и в[с]ходил на эту гору, вследствие чего она и получила название Царева Кургана.

Гора эта своею формою и величиною напомнила мне такую же гору близ Звенигородки, Киевской губернии, в селе Гудзивци. И Гудзивскую гору, быть может, какой-нибудь помазанник-пройдоха освятил своим восшествием, но земляки мои как-то тупо сохраняют в своей памяти подобные освящения. Они (земляки мои) чуть ли не догадываются, что если царь взойдет на такую гору, то, верно, недаром, а уповательно для того, чтобы несытым оком окинуть окрестность, на которой (если он полководец) сколько в один прием можно убить верноподданных. А если он, Боже сохрани, агроном, то это еще хуже, особенно если окрестность окажется бесплодною, то он высочайше повелит ее сделать плодоносною, и тогда потом и кровью крепостного утучнится бесплодный солончак. Земляки мои, верно, не без причины не освящают своей памятью подобных урочищ.

Не мог я дознаться, на каком народном предании основываясь, покойный князь Воронцов назвал в своих Мошнах гору обыкновенную Святославовою горою, с которой будто бы этот пьяный варяг-разбойник любовался на свою шайку, пенившую святый Днепр своими разбойничьими ладьями. Я думаю, это просто фантазия сиятельной башки и ничего больше. Сиятельному англоману просто пожелалося украсить свой великолепный парк башнею вроде маяка, вот он и сочинил народное предание, приноровив его к местности, и аляповатую свою башню назвал башнею Святослава. А Михайло Грабовский (не в осуд будь сказано) чуть-чуть было документально не доказал народного предания о Святославовой горе.

Капитан наш, спасибо ему, догадался сегодня из своей каюты-ажур сделать посредством кошом каюту-темницу и учредил в ней чугунную печь, и я теперь буквально нахожусь в теплых объятиях друга.

Вот тебе и волжские комары, которых я так боялся.

8 [сентября]

Утро ясное, тихое, с морозцем. Левый берег Волги от самого Царева Кургана заметно понижается, и сегодня рано я его увидел таким точно, как и до Самары: ровный, плоский, однообразный. Правый берег по-прежнему угрюмо возвышен и покрыт мелким лесом. Если бы и можно было рисовать, то совершенно рисовать нечего, кроме разве огромной расшивы, стоящей на якоре посредине Волги, как на зеркале.

Я рассчитывал, что казенные смотровые сапоги послужат мне по крайней мере до Москвы, а они и до Симбирска не дотянули, изменили, проклятые, то бишь казенные. Иван Никифорович Явленский заметил этот ущерб в моем весьма нещегольском костюме и предложил мне свои сапоги из чисел запасных, за что я ему сердечно благодарен. Сапоги его пришлись мне по ноге, и я теперь щеголяю почти в новых сапогах, вдобавок на высоких каблуках, что мне не совсем нравится, но дареному коню в зубы не смотрят.

9 [сентября]

Симбирск-от видишь,

А неделю идешь.

Бурлацкая поговорка

С восходом солнца далеко, на пологой возвышенности, упирающейся в Волгу, показался Симбирск, т. е. несколько белых пятнышек неопределенной формы. Матрос вахтенный, указывая мне на беленькие пятнушки, проговорил бурлацкую поговорку, которую я тут же и записал. От Сенгилея до Симбирска 50 верст, и это пространство мы прошли не в продолжение недели, но в продолжение битых десяти часов. «Княнзь Пожарский» сегодня как-то особенно медленно двигался вперед. А может быть, мне это так показалось, потому что Симбирск не сходил с горизонта, в котором мне хотелося побывать засветло, взглянуть на монумент Карамзина. Симбирск же вместо того, чтобы приблизиться ко мне, он, увы! совершенно скрылся за непроницаемой завесой, сотканной из дождя и снега. Мерзость эта усиливалась, вечер быстро близился, и я терял надежду видеть на месте, видеть музу истории, которую я видел только в [г]лине в мастерской незабвенного Ставассера. Чего я боялся, то и случилось. Едва к пяти часам «Князь» положил свой якорь у какой-то досчатой пристани, прочая декорация была закрыта дождем с снегом. Несмотря на все это, я решился выйти на берег. Черноземная, моя родная грязь по колена, и ни одного извозчика. Промочивши в луже и грязи ноги, я возвратился, нельзя сказать, благополучно, на пароход.

Другой раз я проезжаю мимо Симбирска, и другой раз не удается видеть мне монумент придворного историографа. Первый раз в 1847 меня провез фельдъегерь мимо Симбирска. Тогда было не до монумента Карамзина. Тогда я едва успел пообедать в какой-то харчевне, или, вернее сказать, в кабаке. Во мне была (как я после узнал) экстренная надобность в Оренбурге, и потому-то фельдъегерь неудобозабываемого Тормоза не дремал. Он меня из Питера на осьмые сутки поставил в Оренбург, убивши только одну почтовую лошадь на всем пространстве. Теперь же, в 1857 году, вместо экстренности – ночь и с такими отвратительными вариациями, что глупо бы и думать о монументе Карамзина.

По случаю двадцатиоднолетней супружеской жизни Катерины Никифоровны Козаченко за завтраком побороли мы двух великанов, под именем пироги, с разными удивительными внутренностями, и по этому-то необыкновенному случаю обедали поздно, ровно в 7 часов, и ровно в 7 часов положил рядом с «Князем» якорь пароход «Сусанин». Капитан «Сусанина» Яков Осипович Возницын был приглашен самим хозяином к обеду. По случаю неудачи видеть Симбирск и монумент Карамзина, у меня родился и быстро вырос великолепный проект: за обедом напиться пьяным. Но увы, этот великолепный проект удался только вполовину.

После обеда зашли мы в капитанскую светелку (так называют волжские плаватели (матросы) напалубную капитанскую каюту) и принялися за чай. Между прочими интересными разговорами за чаем Возницын сказал, что он после закрытия волжской навигации едет в свое поместье (Тверской губернии) по случаю освобождения крепостных крестьян. Он хотя и либерал, но, как сам помещик, проговорил эту великолепную новость весьма не с удовольствием. Заметя сие филантропическое чувство в помещике Тверской губернии, я почел лишним завести разговор с помещиком о столь щекотливом для него предмете. И не разделив восторга, пробужденного этой великой новостью, я закутался в свой чапан и заснул сном праведника.

В 6 часов вечера приходил к капитану нашему нек[и]й гер Ренинка[м]пф, агент компании фирмы «Меркурий». Пошлая лакейско-немецкая [физиономия], и ничего больше! А между прочим, эта придворно-лакейская физиономия принадлежат статскому советнику и председателю какой-то палаты, чуть ли не казенной!

10 [сентября]

Вчерашний мой великолепный, вполовину удавшийся проект сегодня, и то уже, слава Богу, только вечером, удался, и удался с мельчайшими подробностями, с головной болью и прочим тому подобным.

11 [сентября]

Так как от глумления пьянственного у Тараса колеблется десница и просяй шуйцу – но и оная в твердости своей поколебася (тож от глумления того ж пагубного пьянства), вследствие чего из сострадания и любви к немощному приемлю труд описать день, исчезающий из памяти ослабевающей, дабы оный был неким предречением таковых же будущих и столпом якобы мудрости (пропадающим во мраке для человечества – не быв изречено литерами), мудрости, говорю, прошедшаго; историк вещает одну истину и вот она сицевая:

Борясь со страстьми обуревающими – и по совету великого наставника – «не иде на совет нечестивых и на пути грешных не ста, блажен убо» – и совлекая ветхого человека – Тарас, имярек, вооружася духом смирения и удаливыйся во мрак думы своея – ретива бо есть за человечество – во един вечер, – был причастен уже крещению духом по смыслу Св. Писания «окрестивыйся водою и духом – спасен будет», вкусив по первому крещению водою (в зловонии же и омерзении непотребного человечества – водкою сугубо прозываемое) – был оный Тарас зело подходящ по духу св. Еван. – пропитан бе зело; не остановился на полупути спасения, глаголивый «Елицым во Христа крестистися – во Христа облекостеся». Не возмогивый – по тлению и немощи телесне – достичи сего крайнего предела идеже ангелы уподобляется – Тарас зашел таки далеко, уподобясь тому богоприятному состоянию, коим не все сыны Божии награждаются, иже на языце порока и лжи тлетворной мухою зовется. И бе свиреп в сем положении, не давая сомкнуть мне зеницы в ночи – часа одного – и вещая неподобные изреки, греховному миру сему, изрыгая ему проклятия, выступая с постели своей бос и в едином рубище яко Моисей преображенный, иже бе писан рукою Брюно, выступающим с облак к повергшемуся во прах израильтянину, жертвоприносящему тельцу злату. В той веси был человек некий – сего излияния убояхуся – шубкой закрыся – и тут же яко мельчайшийся инфузорий легким сном забывся. – Тут следует пробел, ибо Тарас имел свидетелем своего величия и торжества немудраго некоего мужа – мала, неразумна и на языке того ж злоречия кочегаром зовомого, кой бе тих и тупомыслен на дифирамбы невозмутимого Тараса. – В. Кишкин.

P. S. Далее не жди тож от Тараса, о! бедное, им любимое человечество! никакого толку и большого величия, и мудрого слова, ибо – опохмелившийся, яко некий аристократ (по писанию крестивыйся водкою; опохмеление не малое и деликатности не последней водка вишневая счетом пять (а он говорит 4, нехай так буде), при оной цыбуль и соленых огурцов велие множество.

12 [сентября]

Погода отвратительн[а]я. «Князь Пожарский» и «Сусанин» положили на ночь якорь в Спасском затоне. Это зимняя стоянка парохода Меркуриевской компании. Здесь устроены мастерские, квартиры для капитанов, помещение для мастеровых, школа и кабак. Местность прекрасная, окруженная молодыми дубовыми рощами, и, несмотря на холодную погоду, в рощах сохранилася свежая зелень и некоторые цветы, из которых я набрал маленький букет и, как истинный Терсис Посошков, преподнес его милейшей баронессе Медем, одной из пассажирок «Князя Пожарского» и жене одного из капитанов Меркуриевской компании. Милая, привлекательная женщина.

Утро ясное, с морозом до пяти градусов. К двенадцати часам дня погода по-вчерашнему изменилась в перемежающий дождь с снегом. «Князь Пожарский» благополучно перешел Красновидовский перекат (мели) и в одиннадцать часов вечера положил якорь в десяти верстах от Казани.

13 [сентября]

Казань-городок —

Москвы уголок.

Эту поговорку слышал я в первый раз в 1847 году на почтовой станции в Симбирской губернии, когда препровождался я на фельдъегере в Оренбург. Какой-то упитанный симбирский степняк, описывая моему препроводителю великоление города Казани, замкнул свое описание этою ловкою поговоркою. Сегодня поутру увидел я издали Казань, и давно слышанная поговорка сама собою вспомнилась и невольно проговорилась. Едва пароход успел положить якорь, как я выскочил на берег, поместился за четвертак в татарской тележке и пустился в город. Как издали, так и вблизи, так и внутри Казань чрезвычайно живо напоминает собою уголок Москвы: начиная с церквей, колоколен до саек и калачей, – везде, на каждом шагу, видишь влияние белокаменной Москвы. Даже башня Сумбеки, несомненный памятник времен татарских, показалась мне единоутробною сестрою Сухаревой башни. Большая улица (конечно, Московская), ведущая в Кремль, смахивает на Невский проспект своею чопорностью и торцовой мостовою. Улица эта начинается великолепным зданием университета, украшенного грандиозными тремя ионическими портиками. Жаль, что этому прекрасному зданию недостает площади. Оно бы много выиграло, и монумент певца Екатерины не красовался бы на дворе в миниатюрном палисаднике, меланхолически созерцаемый рудою коровою.

Полюбовавшись вместе с рудою коровою статуею сплетателя торжественных од и иной гнусной лести, я, проходя через двор, встретил студента с порядочно синим подбородком, почему и заключил, что он не новичок в здешней аудитории. На этом основании я обратился к нему с вопросом, не помнит ли он Посяду и Андруского, переведенных в 1847 году из Киевского университета в Казанский. Он сказал, что не помнит, и советовал мне обратиться к старому сторожу Игнатьеву. Я вежливо поблагодарил его за наставление, но, не находя нужным применить к делу это милое наставление, я вышел на улицу. Выйдя на улицу, я услышал глухой шум барабана и увидел густую толпу народа, провожавшего на казнь преступника. Чтобы не встретить эту гнусную процессию, я своротил в переулок, и в числе бегущих смотреть эту процессию я увидел молодую девушку с шарманкою за плечами и ободранного мальчика с тамбурином в руках. Мне сделалось не грустно, а как-то особенно скверно, и я опять за четвертак взял татарскую тележку и возвратился на пароход.

Возвращаясь на пароход, я увидел в правой стороне от дороги памятник, воздвигнутый над костями убитых при взятии Казани царем Иваном Лютым. Это усеченная пирамида с портиками, поставленная будто бы на том самом месте, где стоял шатер царя Лютого. Печальный памятник.

14 [сентября]

По случаю принятия нового груза пароход наш простоял до 11 часов утра у казанского берега. Пользуясь этим редким случаем и хотя пасмурною, но не мокрою погодою, я вышел на берег и сделал два абриса: общий вид Казани и вид на Волгу против Казани и села Услон. Возвращаясь на пароход, купил я у смазливой перекупки соленого отваренно[го] ляща. И придя на пароход, задал себе настоящий плебейский пир. Кроме ляща и новопетровской ветчины, заключил я свой пир головкой чесноку с черным хлебом и провонял не только капитанскую светелку, всего «Князя Пожарского». Сопутники мои бегали от меня, как черт от ладану. Одна только милая хозяйка и добрейшая ее мамаша Катерина Никифоровна Козаченко нашли, что чеснок хотя и воняет, но не так несносно, чтобы при встрече со мною необходимо было закрывать нос, и еще более, чтобы доказать им, господам, не любящим чесноку, что чеснок вещь не только не противная, но даже приятная, обещалися заказать обед с чесноком и обкормить хулителей. Милейшая Катерина Никифоровна.

Против города Свияжска прошли благополучно Васильевский перекат (мель) и встретили пароход «Адашев» Меркуриевской же компании. Он буксирует две баржи с дровами и одну из них посадил на мель. «Князь Пожарский» попытался было стащить ее с мели, но безуспешно и, пройдя несколько верст вперед, положил якорь на ночь, из опасения сесть на Вязовском перекате. Выше устья Камы Волга заметно сделалася уже и мельче.

15 [сентября]

Проспал я ровно до девяти часов утра. Надо думать, что это случилось со мною под глухой шум «Князя Пожарского», потому что со мною этого прежде не случалося, ни даже под нетрезвую руку. Это на диво долгое спание заключилось отвратительным сновидением. Будто бы Дубельт с своими помощниками (Попов и Дестрем) в своем уютном кабинете перед пылающим камином меня тщетно навращал на путь истинный, грозил пыткой, и в заключение плюнул и назвал меня извергом рода человеческого. Едва успел он произнести этот милый эпитет, как явился в полном мундире капитан Косарев и сделал мне почти палочный выговор за то, что я опоздал на ученье. Тем и кончилось это позорное сновидение. Меня разбудил гром падающего якоря, т. е. цепи, перед Ураковским перекатом.

Пользуясь сей непродолжительной стоянкой и продолжительным тихим переходом через сей Ураковский перекат, я нарисовал белым и черным карандашом, довольно удачно, портрет Михайла Петровича Комаровского, будущего капитана будущего парохода А. Сапожникова, за то, что он подарил мне свои бархатные теплые сапоги.

В 10 часов вечера «Князь Пожарский» положил якорь перед Гремячевским перекатом.

За ужином Нина Александровна наивно рассказывала содержание «Дон Жуана» Байрона, который она прочитала на днях в французском переводе. И еще милее и наивнее просила своего мужа учить ее англинскому языку.

16 [сентября]

Собачий пир

(Из Барбье)

Когда взошла заря и страшный день багровый,

Народный день настал;

Когда гудел набат и крупный дождь свинцовый

По улицам хлестал;

Когда Париж взревел, когда народ воспрянул

И малый стал велик;

Когда, в ответ на гул старинных пушек, грянул

Свободы звучный клик!

Конечно, не было там [видно] ловко сшитых

Мундиров наших дней;

Там действовал напор, лохмотьями прикрытый,

Запачканных людей,

Чернь грязною рукой там ружья заряжала,

И закопченным ртом

В пороховом дыму там сволочь восклицала:

«Е… м… умрем!»

А эти баловни в натянутых перчатках,

С батистовым бельем,

Женоподобные, в корсетах на подкладках,

Там были ль под ружьем?

Нет! Их там не было, когда, все низвергая

И сквозь картечь стремясь,

Та чернь великая и сволочь та святая

К бессмертию неслась!

А те господчики, боясь громов и блеску

И слыша грозный рев,

Дрожали где-нибудь вдали за занавеской,

На корточки присев!

Их не было в виду, их не было в помине

При общей свалке там.

Затем, что, видите ль, свобода не графиня,

И не из модных дам,

Которая, нося на истощенном лике

Румян карминных слой,

Готова в обморок при первом падать крике,

Под первою пальбой.

Свобода – женщина с упругой, мощной грудью,

С загаром на щеке.

17 [сентября]

Вчера мне ничто не удалось. Поутру начал рисовать портрет Е. А. Панченка, домашнего медика А. Сапожникова. Не успел сделать контуры, как позвали завтракать. После завтрака пошел я в капитанскую светелку с твердым намерением продолжать начатый портрет, как начал открываться из-за горы город Чебоксары. Ничтожный, но картинный городок. Если не больше, так по крайней мере на половину будет в нем домов и церквей. И все старинномосковской архитектуры. Для кого и для чего они построены? Для чувашей? Нет, для православия. Главный узел московской старой внутренней политики – православие. Неудобозабываемый Тормоз по глупости своей хотел затянуть этот ослабевший узел и перетянул. Он теперь на одном волоске держится.

Когда скрылися от нас живописные грязные Чебоксары, я снова принялся за портрет. Но принялся вяло, неохотно. Принялся для того, чтобы его кончить, и кончил, разумеется, скверно.

От этой первой неудачи я с досады лег спать и проспал прекрасный вид села Ильинского. Ввечеру, когда «Князь Пожарский» положил на ночь якорь и все успокоилось, я, чтобы хоть чем-нибудь вознаградить две неудачи, принялся переписывать «Собачий пир», как вошел в светелку А. С[апожников] с К[ишкиным] и П[анченко] и ни с сего ни с того составился у нас литературный вечер. Капитан наш вытащил из-под спуда «Полярную звезду» 1824 года и прекрасно прочитал нам отрывок из поэмы «Наливайко», а Сапожников – отрывки из поэмы «Войнаровский». Потом А[лександр] А[лександрович] пригласил нас ужинать. И как это случилося в 12 часов, то за ужином оказалась именинница, а именно бабушка Любовь Григорьевна Явленская. Поздравили, и не один, и не два, а три раза поздравили. Потом начали отсутствующих имен[ин]ниц поздравлять, и я таки порядком напоздравлялся.

Несмотря на последнее вчерашнее событие, я сегодня проснулся рано и, как ни в чем не бывало, принялся за свой журнал и, пока братия еще в объятиях Морфея, буду продолжать «Собачий пир» до новой перепойки.

С зажженным фитилем, приложенным к орудью,

В дымящейся руке!

Свобода – женщина с широким, гордым шагом,

Со взором огневым,

Под гордо вьющимся по ветру красным флагом,

Под дымом боевым;

И голос у нее – не женственный сопрано,

Но жерл чугунный ряд,

Ни медь (звон) колоколов, ни палка барабана

Его не заглушат!

Свобода – женщина, но в сладострастьи щедром

Избранникам своим верна,

Могучих лишь одних к своим приемлет недрам

Могучая жена.

Ей нравится плебей, окрепнувший в проклятьях,

А не гнилая знать,

И в свежей кровию дымящихся объятьях

Ей любо трепетать.

Когда-то ярая, как бешеная дева,

Явилась вдруг она,

Готовая дать плод от девственного чрева,

Грядущая жена.

И гордо вдаль она, при кликах исступленья,

Свой совершая ход,

И целые пять лет горячкой вожделенья

Сжигала свой народ!

А после кинулась вдруг к палкам, к барабану,

И маркитанткой в стан

К двадцатилетнему явилась капитану:

«Здорово, капитан!»

Да, – это все она! Она с отрадной речью

Являлась нам в стенах,

Избитых ядрами, испятнанных картечью, —

С улыбкой на устах;

Она – огонь в глазах, в ланитах жизни краска,

Дыханье горячо,

Лохмотья, нищета, трехцветная повязка

Чрез голое плечо!

Она! В трехдневный срок французов жребий вынут!

Она! Венец долой!

Измята армия, трон скомкан, опрокинут

Кремнем из мостовой!

И что же? О позор! Париж, столь благородный

В кипеньи гневных сил,

Париж, где некогда великий вихрь народный

Власть львиную сломил, —

Париж, который весь гробницами уставлен

Величий всех времен!

Париж, где камень стен пальбою продырявлен,

Как рубище знамен!

Париж, отъявленный сын хартий, прокламаций,

От головы до ног

Обвитый лаврами, апостол в деле наций,

Народов полубог!

Париж, что некогда, как светлый купол храма

Всемирного, блистал,

Стал ныне скопищем нечистоты и срама,

Помойной ямой стал,

Вертепом подлых душ, мест ищущих в лакеи

Паркетных шаркунов,

Просящих нищенски для рабской их ливреи

Мишурных галунов;

Бродяг, которые рвут Францию на части

И сквозь плевки, толчки,

Визжа, зубами рвут издохшей тронной власти

Кровавые клочки!

Так вепрь израненный, сраженный смертным боем,

Чуть дышит в злой тоске,

Покрытый язвами, палимый солнца зноем,

Простертый на песке;

Кровавые глаза померкли, обессилен

Могучий зверь. Поник;

Отверстый зев его шипучей пеной взмылен

И высунут язык…

Вдруг рог охотничий пустынного простора

Всю площадь огласил,

И спущенных собак неистовая свора

Со всех рванулась сил!

Завыли жадные! Последний пес дворовый

Оскалил острый зуб

И с визгом кинулся на пир ему готовый,

На неподвижный труп!

Борзые, гончие, лягавые, бульдоги:

«Пойдем!» – и все пошли:

«Нет вепря короля! Возвеселитесь, боги!

Собаки короли!

Пойдем! Свободны мы! Нас не удержат сетью,

Веревкой не скрутят!

Суровый сторож нас не приударит плетью,

Не крикнет: „Пес, назад!“

За те щелчки, толчки хоть мертвому отплатим!

Коль не в кровавый сок

Запустим морду мы, так падали ухватим

Хоть нищенский кусок!

Пойдем!» И начали из всей собачьей злости

Трудиться что есть сил;

Тот пес щетины клок, а тот кровавой кости

Обгрызок ухватил,

И рад бежать домой, вертя хвостом мохнатым,

Чадолюбивый пес,

Ревнивой суке в дар и в корм своим щенятам

Хоть что-нибудь принес.

И бросив из своей окровавленной пасти

Добычу, говорит:

«Вот, ешьте! Эта кость – урывок царской власти!

Пируйте! Вепрь убит».

Бенедиктов

18 [сентября]

Вчера праздновали именины милейшей бабушки Любовь Григорьевны Явленской. Сегодня празднуем день рождения ее милейшего внучка А. А. Сапожникова. А пока еще не грозит завтрак, то я по-вчерашнему воспользуюся безмятежным утром и перепишу еще одно стихотворение из заветной портфели нашего обязательнейшего капитана.

Русскому народу

1854 года

– Меня поставил Бог над русскою землею, —

Сказал нам русский царь.

– Во имя Божие склонитесь предо мною,

Мой трон – Его алтарь!

Для русских не нужны заботы гражданина,

Я думаю за вас!

Усните. Сторожит глаз царский властелина

Россию всякий час.

Мой ум вас сторожит от чуждых нападений,

От внутреннего зла,

Пусть ваша жизнь течет вдали забот в смиреньи,

Спокойна и светла!

Советы не нужны помазаннику Бога,

Мне Бог дает совет.

Гордитесь, русские, быть царскими рабами.

Закон ваш – мысль моя!

Отечество вам – флаг над гордыми дворцами,

Россия – это я.

Мы долго верили, в грязи восточной лени

И мелкой суеты

Покорно цаловал ряд русских поколений

Прах царственной пяты.

Бездействие ума над нами тяготело.

За грудами бумаг,

За перепискою мы забывали дело

В присутственных местах.

В защиту воровства, в защиту нераденья

Мы ставили закон;

Под буквою скрывались преступленья,

Но пункт был соблюден;

Своим директорам, министрам мы служили,

Россию позабыв,

Пред ними ползали, чинов у них просили,

Крестов наперерыв.

И стало воровство нам делом обыденным,

Кто мог схватить, тот брал,

И тот меж нами был всех более почтенный,

Кто более украл.

Развод определял познанье генерала —

Глуп он или умен,

Церемониальный марш и выправка решала,

Чего достоин он.

Бригадный командир был лучший губернатор,

Отличный инженер, правдивейший сенатор,

Честнейший человек;

Начальник, низшие права не признавая,

Был деспот, полубог;

Бессмысленный сатрап был царский бич для края.

Губил, вредил, где мог;

Стал конюх цензором, шут царский – адмиралом,

Клейнмихель графом стал!

Россия отдана в аренду обиралам…

Что ж русский? Русский спал…

Кряхтя, нес мужичок, как прежде, господину

Прадедовский оброк,

Кряхтя, помещик нес вторую половину

Имения в залог,

Кряхтя, по-прежнему дань русские платили

Подьячим и властям;

Качали головой, шептались, говорили,

Что это стыд и срам,

Что правды нет в суде, что тратят миллионы, —

России кровь и пот, —

На путешествия, киоски, павильоны,

Что плохо все идет.

Потом за ералаш садились по полтине,

Косясь по сторонам;

Рашели хлопали, бранили Фреццолини,

Лорнировали дам

И низко кланялись продажному вельможе

Отечества сыны!

Иль удалялись в глушь прадедовских имений

В бездействии жиреть,

Мечтать о пироге, беседовать о сене,

Животным умереть,

А если кто-нибудь, средь общей летаргии

Мечтою увлечен,

Их призывал на брань за правду и Россию, —

Как был бедняк смешон!

Как ловко над его безумьем издевался

Чиновный фарисей,

Как быстро от него, бледнея, отрекался

Вчерашний круг друзей!

И под анафемой общественного мненья,

Средь смрада рудников,

Он узнавал, что грех прервать оцепененья

Тяжелый сон рабов.

И он был позабыт; порой лишь о безумце

Шептали здесь и там:

«Быть может, он и прав …да жалко вольнодумца,

Но что за дело нам?»

Спасибо Ивану Никифоровичу Явленскому за то, что он отказался от завтрака и помог мне кончить превосходное прелюдие к превосходнейшему стихотворению, которое я, если Бог поможет, перепишу завтра.

19 [сентября]

Не хвалися идучи на рать,

А хвалися идучи с рати.

Вчера вечером путешественники и путешественницы сыграли по последней пульке преферанса в кают-компании «К[нязя] Пожарского», рассчиталися и расплатилися до денежки за все пульки, сыгранные в продолжение рейса, т. е. от 22 августа. Покончивши эту статью, сели за ужин, приготовленный из последней провизии. Поужинали, разумеется, в последний раз в кают-компании. Выпили последний херес, мадеру и, кажется, шампанское, составили проект завтрашнего обеда в Нижнем Новеграде и разошлися спать. Хорошо. С рассветом «К[нязь] Пожарский» поднял якорь, свистнул, фыркнул и весело захлопал своими огромными колесами. Хорошо. Берега быстро меняют свои контуры. Пролетаем мы мимо красивого по местоположению села Зименки помещика Дадьянова и замечательного по следующему происшествию. Прошедшего лета, когда поспело жито и пшеница, мужичков выгнали жать, а они, чтобы покончить барщину за один раз, зажгли его со всех концов при благополучном ветре. Жаль, что яровое не поспело, а то и его бы за один раз покончили бы. Отрадное происшествие. Так вот, летим мы во весь дух мимо этого замечательного села. Как вдруг левое колесо перестало вертеться и из «К[нязя] Пожарского»-дельфина сделалась черепаха. «Что случилось?» – раздался общий голос. «Шатун лопнул!» – раздался в ответ одинокий голос машиниста. Я смекнул, что прежде вечера мы не будем в Нижнем Новграде, т. е. прежде вечера не будем обедать; смекнувши делом, я пошел в капитанскую светелку, выпил добрую чару лимоновки, закусил остатком новопетровской ветчины, взял какую-то газету, лег да и заснул себе с Богом. Просыпаюсь, а наш «К[нязь] Пожарский» стоит себе, тоже с Богом, на Телячьем броде. Собачий брод кое-как переполз, а Телячий невмоготу стало. Что делать? Паузиться, т. е. перегружаться. Пауза эта длится до сих пор, т. е. до первого часу ночи. А путешественницы и путешественники пробавляются натощак в ералаш в ожидании нижегородского обеда.

20 [сентября]

Пауза продолжалась за полночь. С рассветом «К[нязь] Пожарский» поднял якорь и, как подстреленный орел, захлопал одним колесом своим. Взошло солнце и осветило очаровательные окрестности Нижнего Новаграда. Я хотел было хоть что-нибудь начертить, но увы, дрожание палубы при одном колесе еще ощутительнее, а серые сырые тучки не замедлили закрыть животворяще[е] светило и задернуть прозрачным серым туманом живую декорацию. Декорация от тумана сделалася еще очаровательнее, но рисовать ее решительно невозможно: тучки небесные, вечные странницы, пустили из себя такую мерзость, что я укрылся в капитанскую светелку и принялся за свои чувалы (торбы).

В одиннадцать часов утра «К[нязь] Пожарский» положил якорь против Нижнего Новогорода. Тучки разошлися, и солнышко приветливо осветило город и его прекрасные окрестности. Я вышел на берег и без помощи извозчика, мимо красавицы 17 столетия, цер[к]ви с[в]. Георгия, поднялся на гору. Зашел в гимназию к Боб[р]жицкому, бывшему студенту Киевского университета; не нашел его дома, я пошел в Кремль. Новый собор – отвратительное здание. Это огромная квадратная ступа с пятью короткими толкачами. Неужели это дело рук Константина Тона? Невероятно. Скорее это произведение самого неудобозабываемого Тормоза. Далее. Приношение благодарного потомства гражданину Минину и кн. Пожарскому. Копеечное, позорящее неблагодарное потомство приношение! Утешительно, что этот грошовый обелиск уже переломился.

Из Кремля зашел я опять к Бобржицкому и опять не застал его дома. Из гимназии пошел я искать в Покровской улице дом Сверчкова, квартиру А. А. Сапожникова. Нашел. И только что успел поздравить с временным новосельем хозяйку, хозяина и вообще сопутниц и сопутников, как является Николай Александрович Брылкин (главный управляющий компании пароходства «Меркурий») и по секрету от других объявляет, сначала хозяину, а потом мне, что он имеет особенное предписание полицеймейст[е]ра дать знать ему о моем прибытии в город. Я хотя и тертый калач, но такая неожиданность меня сконфузила. Позавтракавши кое-как, я отправился на пароход, поблагодарил моего доброго друга капитана за его обязательности, взял свой пачпорт и передал его вместе с вещами Н. А. Брылкину. Успокоившись немного, я в третий раз пошел к Бобржицкому и на сей раз нашел его дома с широко распростертыми объятиями. В 8 часов вечера я отправился к Н. А. Брылкину, провел у него часа два времени в дружеской беседе, взял у него для прочтения «Голос[а] из России», лондонское издание, и отправился к Павлу Абрамовичу Овсянникову на мою временную квартиру.

21 [сентября]

Добрые мои новые друзья, Н. А. Брылкин и П. А. Овсянников, посоветовали мне прикинуться больным, во избежание путешествия, пожалуй, по этапам, в Оренбург, за получением указа об отставке. Я рассудил, что не грех подлость отвратить лицемерием, и притворился больным. До первого часу лежал, читал «Голоса из России» и дожидал медика и полицеймейстера. А в первом часу махнул рукою и отправился к Сапожниковым. После обеда проводил моих добрых, милых спутников и спутниц до почтовой конторы и простился с ними. Они в почтовых каретах отправились в Москву. Когда увижу[сь] я с вами, прекраснейшие люди? Просил Комаровского и Явленского цаловать в Москве моего старого друга М. С. Щепкина, а Сапожникова просил в Петербурге целовать мою святую заступницу графиню Н. И. Толстую. Вот тебе и Москва! Вот тебе и Петербург! И театр, и Академия, и Эрмитаж, и сладкие дружеские объятия земляков, друзей моих Лазаревского и Гулака-Артемовского! Проклятие вам, корпусные и прочие командиры, мои мучители безнаказанные! Гнусно! Бесчеловечно! Отвратительно гнусно!

В 7 часов вечера зашел я к Н. А. Брылкину, встретил у него Овсянникова и Кишкина и дружеской откровенной беседой заглушил вопли так внезапно, так гнусно, подло уязвленного сердца. Если бы не эти добрые люди, мне бы пришлось теперь сидеть за решеткой и дожидать указа об отставке или просто броситься в объятия красавицы Волги. Последнее, кажется, было бы легче.

22 [сентября]

Сегодня, как и вчера, погода дрянь, слякость и мерзость. На улицу выйти нет возможности. Из-за стены Кремля показывает собор свои безобразные толкачи с реповидными верхушками, и ничего больше не видно из моей квартиры. Скучно. Медика и полицеймейст[е]ра по-вчерашнему дожидал и, не дождавшися, пошел к Н. А. Брылкину обедать. После обеда, как и до обеда, лежал и читал «Богдана Хмельницкого» Костомарова. Прекрасная книга, вполне изображающая этого гениального бунтовщика. Поучительная, назидательная книга! Историческая литература сильно двинулась вперед в продолжение последнего десятилетия. Она осветила подробности, закопченные дымом фимиама, усердно кадимого перед порфирородными идолами.

23 [сентября]

Погода постоянно скверная. Я постоянно лежу и читаю Зиновия Богдана. Прекрасная, современная книга! От нечего делать нарисовал сегодня портрет В. В. Кишкина удовлетворительно. Обедал по обыкновению у Н. А. Брылкина, и по обыкновению после обеда читал и спал.

24 [сентября]

Н. А. Брылкин ездил в Балахну с мистером Стремом, американским инженером, посмотреть на строящийся там пароход и баржи для компании «Меркурий». От нечего делать и я напросился им сопутствовать. Щегольской, новенький пароход «Лоцман» в полдень поднял якорь и понес нас вверх по Волге. С разными остановками в 5-ть часов вечера мы, наконец, остановились у Балахны. Едва успел вскарабкаться на кучу бревен и взглянуть на эту родительницу бесчисленных живописных расшив, как инспектация кончилась, и я пошел к «Лоцману».

Из рассказов я узнал, что Балахна одна из главных верфей на берегах Волги, то же, что на Оке Дедново, где строился голландскими мастерами первый русский корабль «Орел». В десятом часу возвратилися в Нижний, пообедали или поужинали и разошлися спать.

25 [сентября]

Утро было хотя и неясное, по крайней мере без ветру и дождя. Воспользовавшись сиею бесцветною погодой, я с крылечка моей квартиры начертил верхушку церкви с[в]. Георгия. Хоть что-нибудь да делал.

26 [сентября]

Опять дождь, опять слякоть. Настоящее безвыходное положение. Старинны[е] нижегородские цер[к]ви меня просто очаровали. Они так милы, так гармонически пестры, и отвратительная погода не дает мне рисовать их. Я, однако ж, сегодня перехитрил упрямую погоду. Рано поутру пошел в трактир, спросил себе чаю и нарисовал из окна Благовещенский собор. Древнейшая в Нижнем церковь. Нужно будет узнать время ее построения. Но от кого? К пьяным косматым жрецам не хочется мне обращаться, а больше не к кому. Нижний Новгород во многих отношениях интересный город и не имеет печатного указателя. Дико! По-татарски дико!

27 [сентября]

Проходя мимо церкви святого Георгия и видя, что двери церкви растворены, я вошел в притвор и в ужасе остановился. Меня поразило какое-то безобразное чудовище, нарисованное на трехаршинной круглой доске. Сначала я подумал, что это индийский Ману или Вешну заблудил в христианское капище полакомиться ладаном и деревянным маслицем. Я хотел войти в самую церковь, как двери растворилися и вышла пышно, франтовски разодетая барыня, уже не совсем свежая, и, обратя[ся] к нарисованному чудовищу, три раза набожно и ко[ке]тливо перекрестилась и вышла. Лицемерка! Идолопоклонница! И наверное блядь. И она ли одна? Миллионы подобных ей бессмысленных, извращенных идолопоклонниц. Где же христианки? Где христиане? Где бесплотная идея добра и чистоты? Скорее в кабаке, нежели в этих обезображенных животных капищах. У меня не хватило духу перекреститься и войти в церковь; из притвора я вышел на улицу, и глазам моим представилась по темному фону широкого луга блестящая, грациозно извивающаяся красавица Волга. Я вздохнул свободно, невольно перекрестился и пошел домой.

28 [сентября]

Нарисовал портрет мамзель Анхен Шауббе. Гувернантка Брылкиных, очень милая молодая немочка, резвая, наивная, настоящий мальчик в юбке.

Прочитал комедию Островского «Доходное место». Не понравилось. Много лишнего, ничего не говорящего. И вообще аляповато, особенно женщины не натуральны. В скором времени ее будут давать на здешней сцене. Нужно будет посмотреть.

Перед вечером требовала меня зачем-то полиция, но я не пошел.

29 [сентября]

Солнце сегодня взошло светло, весело. Я пошел в Кремль и начал рисовать соборную колокольню, но руки так озябли, окоченели, что я едва мог сделать общий абрис. Пользуясь улыбкою осеннего дня, я после завтрака отправился к Печерскому монастырю с намерением нарисовать эту живописную обитель. Выбрал точку. Прилег отдохнуть. И, лелеемый теплыми лучами солнца, задремал, и так плотно задремал, что проснулся уже перед закатом солнца. Возвращаясь на квартиру мимо Георгиевского публичного сада, я зашел в сад, встретил много гуляющей публики обоих полов и всех возрастов. Между женщинами, как на подбор, ни одной не только красавицы или хорошенькой, даже сносной не встретил. Уроды и, как кажется, большей частию старые девы. Бедные старые девы!

30 [сентября]

В ожидании незваного гостя, г. полицеймейстера, я предложил сеанс моему доброму хозяину Павлу Абрамовичу Овсянникову. Портрет был окончен к двум часам довольно удачно, а г. Лапа (так прозывается) к нам не жаловал. Погода прекрасная. Я вышел на бульвар. Между прочей публикой встретил я на бульваре детей – три девочки и мальчик. Прехорошенькие и резвые дети. Костюм их показался и странным и жалким. На девочках были какие-то коротенькие легенькие дырявые мантильки, дворянско-немецкого покроя. Ручонки нагие, и почти босиком. На мальчике поярковая серая шляпа с пером, мантилька такая же, как и на девочках, а башмаки еще хуже. Вообще показались мне они похожими на труппу младенцев-комедиантов. Я дошел с ними до кондитерской, купил им сладких пирожков на полтину и познакомился. Зовут их: Катя (самая бойкая), Надя и Дуня, а мальчика Саней; дети они некоего Арбеньева, театрального музыканта. Значит, я немногим ошибся. На расставаньи они просили меня к себе в гости, и я, разумеется, обещал прийти.

Расставшись с детьми, вспомнил я Алексея Панфилыча Панова, крепостного Паганини на «Князе Пожарском». Он зимует в Нижнем и квартирует где-то против архиерейского дома. С Георгиевской набережной пошел я к архиерейскому дому с целию найти квартиру и навестить моего возлюбленного виртуоза. Квартиры виртуоза я, однако ж, не нашел, а мимоходом зашел в архиерейский сад. Это преимущественно липовая роща, обнесенная деревянным забором, посередине которой красуется, вроде казармы, огромное трехэтажное здание (архиерейская келья). Невдалеке от здания между деревьями беседка с колоколами, и в другой стороне, также между деревьями, четыре улья обделаны наподобие надгробных памятников. Везде пусто и уныло, физическая гниль и нравственный застой на всем отражается. Скверно. Придя на квартиру, я на сон грядущий прочитал «Рассказ маркера» граф[а] Толстого. Поддельная простота этого рассказа слишком очевидна.

1 [октября]

Грязь, туман, слякоть и прочая атмосферическая гадость, вследствие чего я предложил сеанс г. Грасу, зятю Н. А. Брылкина. Сеанс на половине был прерван приходом г. Лапы и г. Гартвиг[а]. Первый – бравый и любезный гвардейский полковник и полицеймейстер. Второй – не бравый, но не менне любезный полицейский медик. Оба поляки или литвины, и оба не говорят по-польски. Гартвиг, спасибо ему, без малейшей формальности нашел меня больным какой-то продолжительной болезнью, а обязательный г. Лапа засвидетельствовал действительность этой мнимой болезни, и после взаимных нецеремоний мы расстались. Вследствие этого обязательного визита я представляю себе мое возвращение в Оренбург сомнительным.

С сегоднишнего дня начинаются здесь спектакли, и после обеда Н. А. Брылкин пригласил меня в свою ложу. Давали народную сантиментально-патриотическую драму Потехина «Суд людской – не Божий». Драма – дрянь с подробностями. Г. Мочалова, независимо от своей бедной натянутой роли, мне понравилась. У ней есть движения настоящей артистки. Г. Климовский, как и роль его, приторен. Водевиль – «Коломенский нахлебник». Водевиль балаганный и исполнен был соответственно своему назначению. Маленький оркестр в антрактах играл несколько номеров из «Дон Жуана» Моцарта прекрасно, может быть, потому, что это очаровательное создание трудно сыграть не прекрасно. Зала театра небольшая, но отделана просто и со вкусом. Публика, в особенности женская, замечательно неблестящая и немногочисленна.

2 [октября]

Утро ясное, тихое, с морозом. Нужно было вчера начатый порт[рет] г. Граса сегодня кончать, я и принялся за работу с тем, чтобы скорее кончить и идти к Печерскому монастырю с целию нарисовать его. Но, увы, монастырь этот мне не дается. Кончивши портрет, я нечаянно, но нелицемерно позавтракал, прилег на минутку вздохнуть и проспал ровно до двух часов. Непростительное свинство! Едва успел я проснуться, как вошел Н. А. Брылкин и предложил мне идти с ним на бульвар погулять перед обедом. На бульваре встретили мы некоего господина Якоби. Н[иколай] А[лександрович] отрекомендовал меня сему господину Якоби. Он просил нас к себе обедать, и мы не отказались. Г. Якоби – один из нижегородских аристократов, весьма любезный и довольно едкий либерал и вдобавок любитель живописи. Он показал мне свой альбом, ничем особенно не замечательный, и картину, плохо освещенную, картину с большими достоинствами, изображающую молящегося какого-то молодого святого; выражение лица прекрасно. По уверению хозяина, эта драгоценность принадлежит кисти Гверчино, а по-моему, она больше похожа на хорошую копию с Доменикино Цампиери. Но я хозяину не сказал моего мнения, по опыту зная, как трудно противуречить знатокам живописи. На расставаньи он взял с нас слово быть завтра вечером в клубе при выборе старшин, где обещал меня познакомить с своими товарищами и угостить музыкой. Я не прочь и от музыки, и от знакомства, в особенности от знакомства. Мне необходима денежная работа, а иначе я должен буду обратиться опять за святыми финансами к моему искреннему М. Лазаревскому. Попробую, не удастся ли устранить эту необходимость.

3 [октября]

Русские люди, в том числе и нижегородцы, многим одолжились от европейцев и, между прочим, словом клуб. Но это слово совершенно не к лицу русскому человеку. Им бы лучше было одолжиться подобным словом, а оно, верно, существует в китайском языке, одолжиться бы у китайцев и японцев, если они отринули свое родное слово посиделки, удивительно верно изображающее русские дворянские сборища. У европейцев клуб имеет важное политическое значение, а у русских дворян это даже и не мирская сходка, а просто посиделки. Они собираются посидеть за ломберными столами, помолчать, поесть, выпить, и если случай поблагоприятствует, то и по сусалам друг друга смазать.

После выбора старшин любезнейший г. Якоби представил меня своим товарищам, в том числе генералу Веймарну и г. Кудлаю (полицейместер № 2). Генерал Веймарн замечателен тем, что он не похож на русского генерала, а похож вообще на прекрасного простого человека, а г. Кудлай, кроме того, что не похож на полицеймейст[е]ра, как и товарищ его Лапа, замечателен тем, что он друг и дальний родственник моего незабвенного друга и товарища покойного Петра Степановича Петровского. Многое и многое разбудил он в моем сердце своим живым воспоминанием о прекрасных минувших днях. Мы с ним до того увлеклись минувшим, что не заметили, как настоящие посиделки кончились. В заключение усоветовали мы писать к брату покойного моего друга, к Павлу Степановичу Петровскому, чтобы он, отложа всякое попечение, навестил бы нас в Нижнем Новеграде. И, если можно, захватил бы с собою и моего искреннего Михайла Лазаревского.

4 [октября]

Додвенацети часов вел Себя хорошо Некончивше потрет адилаиди Алексеевне брилкиной попросил я униколая Александровича брылкина екапажа снамереньям зделать очайныя везита, пришлого дома выридился спомощию павла обрамовича овсяникова как первой статейной франт начил свою визидацыю Г. веймора Г. веймар наперьвой раз показался мне вдомашнем виду человеком окуратном нонечопорном. вели мы речей о том что унас пути соопщенели вроссии болие нежели гнусны например 1843 году в Чернигови набазари продавали муку 20 ко серб пуд. А вместечко гомели туже самую му продавали 1 срб. пуд поговоривши апутей сообщеньи, мы, слегка коснулиса, и воено сословья – одним словом совсем отвратительне что конечно неподлежит немалейшем сомненью заключившим нашева обоюднаго любезничиство таким мнением овоеном сословии я простился Г. Генералом и поехал гдотору градвингу.

5 [октября]

Михайло – хороший слуга, но в секретари не годится, малограмотен. Я хотел по примеру Юлия Цезаря и работать, т. е. рисовать, и диктовать, но мне ни то, ни другое не удалось. За двумя зайцами погонишься – ни одного не поймаешь. Пословица очень справедлива. Не знаю, умел Юлий Цезарь рисовать? А диктовать, говорят, он мог разом письма о пяти совершенно разных предметах, чему я почти не верю. Но не о том речь, а речь о том, что у меня и сегодня еще колеблется де[с]ница от позавчерашня глумления пьянственного, и я вчера только вид показывал, что я будто бы рисую, а где там, и фон не мог конопатить. Так только, абы-то.

Остановились мы на том, как я приехал к доктору Гартвигу.

6 [октября]

Вчера только я успел обмокнуть перо в чернило, [чтобы] описать визит мой доктору Гартвигу и перейти к нецеремонному визиту г. Кудлаю, как дверь с шумом растворилася и вошел в комнату сам Кудлай. Разумеется, я положил омоченное в чернило перо, встретил дорого[го] светского гостя в подштанниках и после лобызаний вдарились сначала в обыкновенный пустой разговор, а потом перешли к воспоминаниям о Питере, о покойном Петровском и о великом Брюллове. Воспоминания наши были прерваны приходом слуги от Н. А. Брылкина с предложением обеда. Я проводил моего гостя, оделся и отправился к Н[иколаю] А[лександровичу] обедать. После обеда резвушка мамзель Анхен Шауббе [предложила] сопутствовать ей в театр. Я с удовольствием принял ее предложение и во второй раз слушал музыку Моцарта из «Дон Жуана» и в первый раз видел драму Коцебу «Сын любви», о существовании которой я знал по слуху. Драма моей резвой сопутнице очень понравилась, как произведение Коцебу, а мне, к ужасу моей дамы, тоже понравилась, только не совсем. За что я и получил из улыбающихся уст восторженно[й] немки название грубого варвара, неспособного сочувствовать ничему прекрасному и моральному. Роль Амалии, дочери барона, исполняла артистка московского т[еат]ра госпожа Васильева, натурально и благородно, а прочие, кроме г. Платонова (роль барона), лубочно. За драмою последовала «Путаница»; по-здешнему хорошо, а по-моему – тоже лубочно. Спектакль кончился в первом часу, к удовольствию публики вообще и моей спутницы в особенности.

7 [октября]

Мороз закалил, наконец, непроходимую грязь, это хорошо. Нехорошо только то, что если он установится, то лишит меня возможности нарисовать здешние старинные церкви, которые мне так понравились. Вследствие уже не слякоти, а преждевременного гостя мороза, я сидел дома. Написал Михайлу Лазаревскому о притче, случившейся со мною в Нижнем Новегороде, и просил прислать мне сколько-нибудь денег, потому что я на публику здешнюю плохо надеюся.

8 [октября]

Пользуясь хорошою погодою, я позавтракал сыто и пошел гулять. Обогнувши два раза Кремль и полюбовавшись окрестными видами и коническими старинными колокольнями, как лисица виноградом, зашел к моему поставщику чтения, к милейшему Константину Антоновичу Шрейдерсу, бывшему студенту Киевского университета и в некотором роде земляку моему. Встретил у него некоего барона Торнау, полковника генерального штаба, человека либерала, прекрасно и неутомимо говорящего. Во время последней войны он был при русском посольстве в Вене военным агентом. Следовательно, ему есть о чем говорить. Жалею, что разговор его длился не более получаса, он здесь проездом и, кроме [того], торопился на обед к губернатору.

Барон Торнау, между прочим, рекомендовал мне на всякий случай своего близкого приятеля, известного путешественника, Петра Егоровича Ковалевского, в настоящее время начальника азиатского департамента, по уверению барона, человека царем любимого, а следовательно, и много могущего.

9 [октября]

Сегодня поутру любезнейший Н. А. Брылкин принес мне давно жданное «Краткое историческое описание Нижнего Новагорода», составленное некоим Н. Хранцовским. Но так как сегодня погода довольно сносная, то я, оставя сию интересную [книгу] до вечера, отправился к Печерскому монастырю. Кое-как набросал вид монастыря, я с окоченелыми руками прибежал домой. Позавтракал, поотогрелся и принялся за книгу. Книга хорошая и достаточно знакомит с историею края и города. Жаль, что г. Хранцовский об архитектурных памятниках и вообще о памятниках старины говорит слишком экономно. Но и за то спасибо. Печерский монастырь, что я сегодня рисовал, построенный при царе Федоре Ивановиче в 1597 [г.] вместо разрушившегося древнего монастыря, основанного архимандритом Дионисием.

10 [октября]

Сегодня погода не поблагоприятствовала моему доброму намерению рисовать Архангельский собор в Кремле, и я предложил сеанс Н. А. Брылкину и нарисовал его портрет.

11 [октября]

А сегодня с горем пополам отправился поутру рисовать Архангельский собор, озяб до слез и ничего бы не сделал, если бы не попался мне на глаза генерал Веймарн, командир учебного карабинерного полка и, разумеется, главный хозяин в казармах, под которыми я расположился рисовать. Я рассказал ему о своем горе, и он обязательно позволил мне поместиться у любого окна в казармах, чем я и воспользовался с благодарностью. Поработавши, отправился я обедать к Н. К. Якоби. Вместо десерта он угостил меня брошюрой Искандера лондонского второго издания «Крещеная собственность». Сердечное, задушевное человеческое слово! Да осенит тебя свет истины и сила истинного Бога, апостол наш, наш одинокий изгнанник!

12 [октября]

Окончил вчера начатый рисунок Архангельского собора. Оригинальное, красивое и самое древнее, прекрасно сохранившееся здание в Нижнем Новегороде. Собор этот построен во время великого князя нижегородского Юрия Всеволодовича в 1227 году.

13 [октября]

Рисовал карандашами портрет Анны Николаевны Поповой, слывущей здесь красавицей первой стати. Действительно, она красивая и еще молодая женщина, но увы, маненько простовата. Может быть, и к лучшему. Первый портрет рисую за деньги, за 25 рублей. Посмотрим, что дальше будет. Не худо б, если б этаких тароватых красавиц было погуще в Нижнем. Хоть бы на портного заработал.

После сеанса отправился обедать к Н. К. Якоби, а после обеда отправился в театр. Спектакль был хоть куда. Васильева, в особенности Пиунова была естественна и грациозна. Легкая игривая роль ей к лицу и по летам. Увертюра из «Вильгельма Телля» была и[с]полнена прекрасно. Словом, спектакль был блестящий.

Каковы-то теперь спектакли в Питере, на Большом театре? Хоть бы одним глазом взглянуть, одним ухом послушать.

14 [октября]

К величайшему удовольствию красавицы и ее благоверного сожителя и, в особенности, к своему собственному удовольствию, сегодня я портрет окончил, отдал и весело вечер провел с моим милым капитаном В. В. Кишкиным. На днях он едет в Петербург. Когда же я поеду в Петербург? Отвратительное положение. Немногим лучше, чем в Новопетровском укреплении.

15 [октября]

При ветре и морозе нарисовал вид двух безыменных башен, часть Кремлевской стены и вид на Заочье. В целом вышел порядочный рисунок. Я тороплюся сде[ла]ть побольше эскизов на случай, если придется мне здесь зазимовать, так чтобы была хоть какая-нибудь работа. Обедал у Н. К. Якоби. Первую часть вечера провел у Брылкиных, а вторую с Овсянниковым в клубе за «Пчелой» и бутылкой эля. В клубе познакомился с некоим г. Варенцовым. Это инспектор института благородного при здешней гимназии и товарищ по университету Н. И. Костомарова. От него я узнал, что Костомаров еще не возвратился из-за границы в Саратов и что Кулиш издал второй том «Записок о Южной Руси».

16 [октября]

От нечего делать зашел я сегодня к Варенцову. Заговорили, разуеется, о Костомарове, и он сообщил мне (по известиям, полученным им из Москвы), что будто бы в Москве между молодежью ходит письмо Костомарова, адресованное на имя государя. Письмо, исполненное всякой истины и вообще пространнее и разумнее письма Герцена, адресованного тому же лицу. Письмо Костомарова якобы написано из Лондона. Если это правда, то наверное можно сказать, что Н[иколай] И[ванович] сопричтен к собору наших заграничных апостолов. Благослови его, Господи, на сем великом поприще!

От Варенцова зашел я к новому знакомому, некоему Петру Петровичу Голиховскому, милому, любезному человеку. Он здесь мимоездом из Питера в Екатеринбург. Он отрекомендовал меня своей эффектной красавице жене. Она – мужественная брюнетка, родом молдаванка, и такой страстно-чувственно-электризующей красоты, какой я не встречал еще на своем веку. Удивительная огненная женщина. П. П. Голиховский между прочим сообщил мне, что в Париже образовался русский журнал под названием «Посредник», редактор Сазонов. Главная цель журнала – быть посредником между лондонскими периодическими изданиями Искандера и русским правительством и еще – обнаруживать подлости «Пчелы», «Le Nord» и вообще правительственные гадости. Прекрасное намерение. Жаль, что это не в Брюсселе или не в Женеве. В Париже как раз коронованный Картуш по-дружески прихлопнет это новорожденное дитя святой истины.

От красавицы Голиховской зашел я к красавице Поповой и остался у нее обедать. Но эта красавица не молдаванке чета, она показалась мне сладкою, мягкою, роскошною, но далеко не такою полною жизни красивицей, как бурная, огненная молдаванка.

После обеда у Поповых зашел я к Н. К. Якоби и познакомился у него с некоим симбирским барином Киндяковым, родственником Тимашева, теперешнего начальника штаба корпуса жандармов. Так как Киндяков едет в Петербург, то я и просил его узнать от своего родственника, долго ли еще продлится мое изгнание и могу ли я когда-нибудь надеяться на совершенную свободу?

У Якоби же встретился я и благоговейно познакомился с возвращающимся из Сибири декабристом, с Иваном Александровичем Анненковым. Седой, величественный, кроткий изгнанник в речах своих не обнаруживает и тени ожесточения против своих жестоких судей, даже добродушно подтрунивает над фаворитами коронованного фельдфебеля, Чернышевым и Левашевым, председателями тогдашнего верховного суда. Благоговею перед тобою, один из первозванных наших апостолов!

Говорили о возвратившемся из изгнания Николае Тургеневе, о его книге, говорили о многом и о многих, и в первом часу ночи разошлись, сказавши до свидания.

17 [октября]

Сегодня получил письмо от М. Лазаревского и два письма от милого моего, неизменного Залецкого. Лазаревский пишет, что он виделся с графиней Настасией Ивановной и что они усоветовали, в случае воспрещения мне въезда в столицу, просить письмом графа Ф[едора] П[етровича], чтобы он исходатайствовал мне это разрещение через президента нашего М[арию] Н[иколаевну] для Академии художеств, классы которой я буду с любовию посещать, как было во время оно. Добрые, благородные мои заступники и советники.

Залецкий, кроме обыкновенного своего сердечно-искреннего прелюдия, пишет, что рисунки мои получил все сполна, что некоторые из них уже пристроил в добрые руки и деньги 150 рублей переслал на имя Лазаревского. Неутомимый друг! Знакомит он меня еще с какой-то своей землячкой-литвинкой, недавно возвратившейся из Италии с огромным грузом изящных произведений. Для меня и за глаза подобные явления очаровательны, и я сердечно благодарю моего друга за это письменное знакомство.

Что значит, что Кухаренко мне не пишет? Неужели он не получил моего поличия и мою «Москалеву криныцю»? Это было бы ужасно досадно.

Упившись чтением этих дружеских милых посланий, вечером, вместе с Овсянниковым, отправились мы к огненной молдаванке. Страшная, невиданная женщина! Намагнетизировавшись хорошенько, мы пожелали ей счастливой дороги до нелюбимого ею Екатеринбурга и расстались, быть может, навсегда. Чудная женщина! Неужели кровь древних сабинок так всемогуще бесконечно жива? Выходит, что так.

18 [октября]

Написал и отослал письма моим милым друзьям М. Лазаревскому и Б. Залецкому.

19 [октября]

В клубе великолепный обед с музыкою и повальная гомерическая попойка…

20 [октября]

Ночь и следующие сутки провел в очаровательном семействе madame Гильде.

22 [октября]

Вздумалось мне просмотреть рукопись моего «Матроса». На удивление безграмотная рукопись, а писал ее не кто иной, как прапорщик О[ренбургского] О[отдельного] корпуса, баталиона № 1, г. Нагаев, лучший из воспитанников Оренбургского Неплюевского кадетского корпуса. Что же посредственные и худшие воспитанники, если лучший из них безграмотный и вдобавок пьяница? Проклятие вам, человекоубийцы – кадетские корпуса!

23 [октября]

При свете великолепного пожара вечером часу в 9-м встретился я с А. К. Шрейдерсом. Он сообщил мне, что обо м[н]е получена форменная бумага на имя здешнего военного губернатора от командира Оренбургского Отдельного корпуса. Для прочтения сей бумаги зашли мы в губернаторскую канцелярию к правителю канцелярии, милейшему из людей, Андрею Кирилловичу Кадинскому. Бумага гласит о том, что мне воспрещается въезд в обе столицы и что я обретаюсь под секретным надзором полиции. Хороша свобода. Собака на привязи. Это значит, не стоит благодарности, в[аше] в[еличество].

Что же я теперь буду делать без моей Академии? Без моей возлюбленной акватинты, о которой я так сладко и так долго мечтал. Что я буду делать? Обратиться опять к моей святой заступнице графине Настасье Ивановне Толстой? Совестно. Подожду до завтра. Посоветуюсь с моими искренними друзьями, с П. А. Овсянниковым и с Н. А. Брылкиным. Они люди добрые, сердечные и разумные. Они научат меня, что мне предпринять в этом безвыходном положении.

24 [октября]

Сегодня мы усоветовали так. На неопределенное время остаться мне здесь, по случаю мнимой болезни, а тем временем писать графу Ф. П. Толстому и просить его ходатайства о дозволении мне жительства в Петербурге хотя на два года. В продолжение двух лет я с помощию Божиею успею сделать первоначальные опыты в моей возлюбленной акватинте.

25 [октября]

Продолжаю по складам прочитывать и поправлять «Матроса» и ругать безграмотного переписчика, пьяницу прапорщика Нагаева. Прочитывая по складам мое творение, естественно, что я не могу следить за складом речи. Убедился только в одном, что название этого рассказа необходимо переменить. Пока не придумаю моему «Матросу» другого, более приличного имени, назову его так: «Прогулка с пользою и не без морали».

26 [октября]

Заходил к Варенцову и взял у него для прочтения два номера, 2 и 3, «Русской беседы». В эпилоге к «Черной раде» П. А. Кулиш, говоря о Гоголе, Квитке и о мне грешном, указывает на меня как на великого самобытного народного поэта. Не из дружбы ли это?

Во 2 номере «Русской беседы» я с наслаждением прочитал трехкуплетное стихотворение Ф. Тютчева:

Эти бедные селенья,

Эта скудная природа —

Край родной долготерпенья,

Край ты русского народа!

Не поймет и не заметит

Гордый взор иноплеменный,

Что скользит и тайно светит

В наготе твоей смиренной.

Удрученный ношей крестной,

Всю тебя, земля родная,

В рабском виде Царь Небесный

Исходил, благословляя.

27 [октября]

Несколько дней сряду хорошая ясная погода, и я сегодня не утерпел, пошел на улицу рисовать. Я нарисовал церковь порока Илии с частию Кремля на втором плане. Церковь пророка Илии построена в 1506 году в память огненного стреляния, спасшего Нижний от татар и ногаев.

28 [октября]

Сегодня погода тоже почти позволила мне выйти рисовать на улицу. Нарисовал я кое-как церковь Николая за Почайной, построенную в 1372 году. Вероятно, тоже в ознаменование какого-нибудь кровопролития. По дороге зашел я к моему любезному доктору Гартвигу, застал его дома, позавтракал, выпил отличнейшей вишневки собственного приготовления и в старом изорванном нижегородском адрес-календаре прочитал, что в Княгининском уезде Н[ижегородской] губернии в селе Вельдеманове от крестьянина Мины и жены его Марьяны в 1605-м году в мае месяце родился знаменитый патриарх Никон.

29 [октября]

Ходил к Трубецкому, весьма милому князю-человеку, и не застал его дома. Обедал у Н. К. Якоби, а после обеда в театре слушал между прочим увертюру из «Роберта» Мейербера в антрактах какой-то кровавой драмы. Возможно ли двадцатиинструментным, вдобавок нетрезвым, оркестром исполнять какую бы то ни было увертюру? А тем более увертюру «Роберта» Мейербера? Прости им, не видят бо, что творят. К концу кровавой драмы половина ламп в зале погасла, и тем кончился великолепный спектакль.

30 [октября]

Пользуясь погодой, я совершил прогулку вокруг города с удовольствием и не без пользы. В заключение прогулки нарисовал Благовещенский монастырь. Старое, искаженное новыми пристройками здание. Главная церковь, колокольня не совсем уцелели от варварского возобновления. Осталися только две башни над трапез[н]ой неприкосновенными. И какие они красавицы! Точно две юные, прекрасные, чистые отроковицы грациозно подняли свои головки в Подателю добра и красоты и как бы благодарят Его, что Он заступил их от руки новейшего архитектора. Прекрасное, ненаглядное создание!

Благовещенский монастырь основан в XIV столетии св. Алексеем митрополитом. К этому времени принадлежат и прекрасные башни. Соборная церковь монастыря построена в 1649 году. Местоположение монастыря очаровательное.

31 [октября]

Сегодня только наконец дочитал своего «Матроса». Он показался мне слишком растянутым. Может быть, оттого, что я по складам его читал. Прочитаю еще раз в новом экземпляре, и если окажется сносным, то пошлю его к М. С. Щепкину, пускай где хочет, там его и приютит.

Вечером И. П. Грас познакомил меня с Марьей Александровной Дороховой. Директриса здешнего института. Возвышенная, симпатическая женщина! Несмотря на сво[ю] аристократическую гнилую породу, в ней так много сохранилось простого, независимого человеческого чувства и наружной силы и достоинства, что я невольно [сравнил] с изображением Свободы Барбье (в «Собачьем пире»). Она еще мне живо напомнила своей отрывистой прямою речью, жестами и вообще наружностию моего незабвенного друга, к[няжну] Варвару Николаевну Репнину. О если бы побольше подобных женщин-матерей, лакейско-боярское сословие у нас бы скоро перевелось.

1 ноября

Рисовал портрет М. А. Дороховой, и после удачного сеанса по дороге зашел к Шрейдерсу, встретил у него милейшего М. И. Попова и любезнейшего П. В. Лапу. Выпил с хорошими людьми рюмку водки, остался обедать с хорошими людьми, и с хорошими людьми за обедом чуть-чуть не нализался, как Селифан. Шрейдерс оставлял меня у себя отдохнуть после обеда, но я отказался и пошел к madаme Гильде, где и положил якорь на ночь.

2 [ноября]

Возвращаясь домой с благополучного ночлега, зашел я проститься к Варенцову. Он сегодня едет в Петербург. У меня было намерение послать с ним в Москву своего «Матроса», но переписчик мой тоже с добрыми людьми загулял, и рукопись остановилась. Досадно. Придется подождать Овсянникова. Когда я сбуду с рук этого несносного «Матроса»?

Придя домой и от нечего делать раскрыл генварскую книжку «О[течественных] з[аписок]», и какая прелесть случайно попалася мне на глаза. Это стихотворение без названия З. Тур.

Во время сумерек, когда поля и лес

Стоя[т] окутаны полупрозрачной дымкой,

С воздушных ступеней темнеющих небес

Спускается на землю невидимкой

Богиня стройная с задумчивым лицом.

Для ней нет имени. Она пугливей грезы;

Печальный взор горит приветливым огнем,

А на щеках заметны слезы.

С корзиною цветов, с улыбкой на губах,

Она украдкою по улицам проходит,

И озирается на шумных площадях,

И около дворцов пугливо бродит.

Но увидав под крышею окно,

Где одинокая свеча горит, мерцая,

Где юноша, себя и всех забыв давно,

Сидит, в мечтах стих жаркий повторяя,

Она порхнет туда и, просияв, войдет

В жилище бедное, как мать к родному сыну,

И сядет близ него, и счастье разольет,

И высыплет над ним цветов корзину.

3 [ноября]

Сегодня воскресенье, и я, как порядочный человек, причепурився и вышел из дому с намеренеим навестить моих добрых знакомых. Зашел я к первому мистеру Гранду, англичанину от волоска до ноготка. У него, у англичанина, я в первый раз увидел сочинения Гоголя, изданные моим другом П. Кулишем. Друг мой немного подгулял. Издание вышло немного мужиковато, особенно портрет автора до того плох, что я удивляюсь, как знаменитый Иордан позволил подписать под ним свое прославленное имя.

У него же, у Гранда, и в первый же раз увидел я «Полярную звезду» Искандера за 1856 год, второй том. Обертка, т. е. портреты первых наших апостолов-мучеников, меня так тяжело, грустно поразили, что я до сих пор еще не могу отдохнуть от этого мрачного впечатления. Как бы хорошо было, если бы выбить медаль в память этого гнусного события. С одной стороны – портреты этих великомучеников с надписью «Первые русские благовестители свободы», а на другой стороне медали – портрет неудобозабываемого Тормоза с надписью «Не первый русский коронованный палач».

4 [ноября]

Кончил сегодня портреты М. А. Дороховой и ее воспитанницы Нины, побочной дочери Пущина, одного из декабристов. Удивительно милое и резвое создание. Но мне как-то грустно делается, когда я смотрю на побочных детей. Я никому, и тем более заступнику свободы, не извиняю этой безнравственной независимости, так туго связывающей этих бедных побочных детей. Простительно какому-нибудь забубенному гусару, потому что он только гусар, но никак не человек. Или какому-нибудь помещику-собачнику, потому что он собачник и только. Но декабристу, понесшему свой крест в пустынную Сибирь во имя человеческой свободы, подобная независимость непростительна. Если он не мог стать выше обыкновенного человека, то не должен и унижать себя перед обыкновенным человеком.

5 [ноября]

Сегодня окончательно проводил Варенцова в Петербург и сегодня же через него получил письмо от Костомарова из Саратова. Ученый чудак пишет, что напрасно прождал меня две недели в Петербурге и не хотел сделать ста верст кругу, чтобы посетить меня в Нижнем. А сколько бы радости привез своим внезапным появлением. Ничего не пишет мне о своих глазах и вообще о своем здоровьи.

6 [ноября]

Написал письмо Костомарову и моим астраханским землякам-друзьям. Хотя погода и не совсем благоприят[ст]вовала, но я все-таки отправился на улицу. С некоторого времени мне, чего прежде не бывало, нравится уличная жизнь, хотя нижегородская публика ни даже в воскресный ясный [день] не показывается на улице, и Большая Покровка, здешний Невский проспект, постоянно изображает собою однообразный длинный карантин. А я все-таки люблю побродить час-другой вдоль этого пустынного карантина. Откуда же эта нелепая любовь к улице? После десятилетнего поста я разом бросился на книги, объелся и теперь страдаю несварением в желудке. Другой причины я не знаю этому томительному нравственному бездействию. Рисовать ничего порядочного не могу, не придумаю, да и помещение мое не позволяет. Рисовал бы портреты, за деньги не с кого, а даром работать совестно. Нужно что-нибудь придумать для разнообразия. А что – не знаю.

Погрузившись в это мудрое размышление или сочинение, я нечаянно нат[к]нулся на дом Якоби. Зашел, пообедал, и после обеда отправился в гостиную на чай к старушкам, т. е. madame Якоби и ее неумолимо говорливой сестрице. В числе разных, по ее мнению, чрезвычайно интересных приключений ее быстроминувшей юности она рассказала мне о Лабзине, о том самом конференс-секретаре Академии художеств, который предложил Илью Байкова, царского кучера, выбрать в почетные члены Академии, потому что он ближе Аракчеева к государю. За эту остроту Аракчеев сослал его в Симбирск, где он и умер на руках моей почтенной собеседницы. Мне приятно было слышать, что этот замечательный мистик-масон до самой могилы сохранил независимость мысли и христианское незлобие.

После Лабзина речь перешла на И. А. Анненкова, и я из рассказа моих собеседниц узнал, что происшествие, так трогательно рассказанное Герценом в своих воспоминаних про Ивашева, случилося с супругою И. А. Анненкова, бывшей некогда гувернанткой, мадмуазель Поль.

Она жива еще и теперь. Меня обещали старушки познакомить с этою достойнейшею женщиною. Не знаю, скоро ли я удостоюсь счастия взглянуть на эту беспримерную святую героиню.

Дюма, кажется, написал сантиментальный роман на эту богатырскую тему.

По поводу портрета М. А. Дороховой и ее воспитанницы Ниночки, которые я на днях рисовал, старушки сообщили мне, что мать Ниночки – простая якутка и теперь еще жива в Ялуторовске, а что отец ее, г. Пущин, служит где-то на видном месте в Москве и что женился на богатой вдове, некоей madame Коцебу, собственно для того, чтобы достойно и прилично воспитать свою Ниночку. Отвратительный отец.

7 [ноября]

На днях как-то проходил я через Кремль и видел большую толпу мужиков с открытыми головами перед губернаторским дворцом. Явление это показалось мне чем-то необыкновенным, и до сегоднишнего дня я не мог узнать его содержания, а сегодня Овсянников рассказал мне, в чем было дело.

Крестьяне помещика Демидова, того самого мерзавца Демидова, которого я знал в Гатчине кирасирским юнкером в 1837 году и который тогда не заплатил мне деньги за портрет своей невесты, теперь он, промотавшийся до снаги, живет в своей деревне и грабит крестьян. Кроткие мужички, вместо того, чтобы просто повесить своего грабителя, пришли к губернатору просить управы, а губернатор, не будучи дурак, велел их посечь за то, что они искали управы по начальству, т. е. начинали с станового.

Интересно знать, что дальше будет.

8 [ноября]

Рисовал сегодня до обеда портреты м[есье] и м[адам] Якоби, а вечером пошел к Веймарну; у него сегодня полковой праздник и, следовательно, пиру[ш]ка. Войдя в первую комнату, я совершенно растерялся, меня поразила [толпа] военных людей. Я этих почтенных господ давно уже, слава Богу, не встречаю. В особенности один между ними так живо напомнил мне своею толсто[ю] телячьею рожею капитана Косарева, что я чуть-чуть не вытянул руки по швам и не возгласил: «Здрав[и]я желаю, ваше благородие!» Из этого отвратительного состояния вывел меня сам гостеприимный хозяин, пригласив меня в гостиную; между прочими гостями в гостиной встретил я И. А. Анненкова, и в продолжение вечера я не расставался с ним.

9 [ноября]

Окончил портреты Якоби.

10 [ноября]

Получил от Кулиша книги: «Записки о Южной Руси», два тома, и «Чорну раду». Какой милый оригинал должен быть этот г. Жемчужников. Как бы я счастлив был увидеть человека, который так искренно, нелицемерно полюбил мой милый родной язык и мою прекрасную бедную родину.

11 [ноября]

Сегодня у меня день великий, торжественный, радостный день. Сегодня получил я письмо от моей святой заступницы гра[фини] Н. И. Толстой, дружеское, родственное письмо. За что она меня удостоивает этого неизреченного счастия? И чем я воздам ей за этот нечаянный светлый, сердечный праздник? Слезы радости и чистая молитва – твоя единая награда, моя благородная, моя святая заступнице.

Она советует мне написать графу Ф[едору] П[етровичу] письмо и просить его ходатайства о разрешении явиться мне в столице. Это была моя первая мысль, но мне совестно было беспокоить старика. А теперь решительно решаюсь. Еще просит она передать поклон В. И. Далю, от ее самой и от какого-то г. Жадовского. С Далем я здесь не виделся, хотя с ним прежде и был знаком, и теперь придется очима лупать. И поделом.

12 [ноября]

Ответивши на письмо моей святой заступницы, причепурился я и отправился к В. И. Далю. Но почему-то, не знаю, прошел мимо его квартиры и зашел к адъютанту здешнего военного губернатора, к Владимиру Федоровичу князю Голицыну, весьма милому молодому человеку, раненному под Севастополем. Вслед за мной зашла к нему сестра его, чернобривое, милое задумчивое создание. О чем грустит, о чем задумывается эта едва развернувшаяся сантифолия?

От князя зашел я к его затю Александру Петровичу Варенцову, пообедал, послушал машинной музыки и отправился в театр. Все было порядочно, кроме г-жи Васильевой. Она, бедняжка, думала очаровать зрителей своим фанданго и совсем не надела панталон. Какое варварское понятие об искусстве. Г-н Климовский в роли Филиппа IV был прекрасен, одет изящно и верно портрету этого испанского государства. А вообще драма «Мать испанка» – так себе, дюжинная драма.

13 [ноября]

Сегодня написал, а завтра отошлю просительное письмо графу Ф. П. Толстому. Прошу его просить кого следует о дозволении мне жить в Петербурге и посещать классы Академии. Письмо, кажется, мне удалось. Овсянников говорит, что при нужде я мог бы занять видное место между кропателями просьб. Посмотрим, пожнем ли желаемые плоды от сего хитрого сочинения.

Сегодня же написал письмо М. С. Щепкину. Прошу свидания с ним где-нибудь на хуторе в окрестностях Москвы. Как бы я рад был [увидеть] этого славного артиста-ветерена.

14 [ноября]

Начал портрет м[адам] Варенцовой. Плотная, кавалергард-мадам. Ничего женственного, ни даже самого обыкновенного кокетства.

15 [ноября]

Получил письмо от моего милого Бронислава, жалуется, что его отец захворал, и рекомендует мне какую-то свою приятельницу Елену Скирмонд, любительницу изящных искусств, мечтательницу и вообще женщину эксцентрическую. Это тоже нехорошо. Но все же лучше, нежели моя новая знакомая м[адам] Варенцова, правда, она тоже женщина эксцентрическая. Только она сосредоточилась не на поэзии, не на изящных искусствах, а на конюшне и на псарне. А может быть, и это своего рода поэзия.

16 [ноября]

Кончил портрет своей отчаянной амазонки и начал ее милое чадо. Мальчик лет пяти, избалованный, будущий собачник, камер-юнкер и вообще человек дрянь.

17 [ноября]

Сделал визитацию В. И. Далю, и хорошо сделал, что я, наконец, решился на эту визитацию. Он принял меня весьма радушно, расспрашивал о своих оренбургских знакомых, которых я не видел с 1850 года, и в заключение просил заходить к нему запросто, как к старому приятелю. Не промину воспользоваться таким милым предложением, тем более, что мои нижегородские знакомые начали понемногу пошлеть.

18 [ноября]

После неудачного, вялого сеанса у м[адам] Варенцовой зашел я по соседству к ее больному брату, князю Голицыну, и застал у него его меньшую милую, задумчивую сестру. Впечатление неудачного сеанса как ветром свеяло. Полюбовавшись на это кроткое создание, я во весь день был счастлив. Какое животворно чудное влияние красоты на душу человека.

19 [ноября]

К общему великому удовольствию сегодня, наконец, я окончил портрет гусароподобной м[адам] Варенцовой и ее будущего собачника-сына. Она чрезвычайно довольна портретом, потому что он похож на какую-то кокетливую нимфу в амазонке с хлыстом, а я еще больше доволен, что, наконец, развязался с этою неуклюжею Бобелиною.

26 [ноября]

Я хотел было совсем оставить свой монотонный журнал, но сегодня совершилось со мною то, чего прежде никогда не совершалось. Шрейдерс, Кадинский и Фрейлих просили меня нарисовать их портреты и предложили деньги вперед. Я никогда не брал денег вперед за работу, а сегодня взял, и, добре помогорычовавши, отправился я в очаровательное семейство м[адам] Гильде и там переночевал. И там украли у меня деньги, 125 руб. И поделом, вперед не бери незаработанных денег. Поутру прихожу домой, другое горе: ночью проехал Федор Лазаревский. Был у Даля, посылал искать меня по всему городу и, разумеется, меня не нашли. И теперь его карточка лежит у меня на столе, как страшный упрек на совести.

27 [ноября]

Волей-неволей сегодня я должен был обедать у Даля и сочинять необыкновенное происшествие, случившееся со мною прошедшей ночью. Но вместо фигурной лжи я сказал ложь лаконическую: я сказал, что ездил в Балахну с Брылкиным, так, ради собственного удовольствия, и тем покончил дело.

28 [ноября]

Жаль мне стало незаработанных денег. В такой досаде отправился я к Кудлаю просить полицейского участия в моем горе. Кудлай сам нездоров, не может выйти из квартиры, но обещался мне завтра прислать одного из своих сподручников, какого-то отъявленного доку. Посмотрим, сотворил ли чудо вышереченный дока.

29 [ноября]

Сегодня поутру в ожидании полицейского доки написал я М. Лазаревскому письмо и насчет роковой ночи повторил ему ту же саму ложь, что и В. И. Далю. Одна ложь ведет за собою другую, это в порядке вещей.

Часу в первом явился ко мне дока, я рассказал ему, в чем дело, и посулил за труды 25 рублей. Но увы, при всем его старании результату никакого. Что с воза упало, то пропало. Следовательно, об этом скверном анекдоте и думать больше нечего. Я так и сделал. Пошел к Шрейдерсу обедать, с досады чуть опять не нализался. После обеда зашел к той же коварной мадам Гильде (какое христианское незлобие!), отдохнул немного в ее очаровательном семействе и в семь часов вечера пошел к князю Голицыну. У Голицына встретил я львов здешней сцены, актеров Климовского и Владимирова. Болтуны и, может быть, славные малые.

Князь прочитал нам свое «Впечатление после боя». Неважное впечатление. После «Впечатления» зашла речь о переводах Курочкина из Беранже. И я прочитал им наизусть не перевод, а собственное произведение. А чтобы не забыть это прекрасное создание поэта, то я вношу его в мой журнал.

Как в наши лучшие года

Мы пролетаем без участья

Помимо истинного счастья!

Мы молоды, душа горда…

Как в нас заносчивости много!

Пред нами светлая дорога.

Проходят лучшие года.

Проходят лучшие года,

Мы все идем дорогой ложной

Вслед за мечтою невозможной,

Идем, неведомо куда.

Но вот овраг, – вот мы споткнулись…

Кругом стемнело… оглянулись —

Нигде ни звука, ни следа.

Нигде ни звука, ни следа.

Ни светлых дней, ни сожаленья,

На сердце тяжесть оскорбленья

И одиночество стыда.

Для утомительной дороги

Нет силы, подкосились ноги.

Погасла дальняя звезда.

Погасла дальняя звезда!

Пора, пора душой смириться!

Над жизнью нечего глумиться,

Отведав горького плода;

Или с бессильем старой девы

Твердить упорно: где вы, где вы?

Вотще минувшие года!

Вотще минувшие года

Не лучше ль справить честной тризной!

Не оскверним же укоризной

Господний мир – и никогда

С бессильной злобой оскорбленных

Не осмеем четы влюбленных,

Влюбленных в лучшие года.

В. Курочкин

30 [ноября]

Сегодня начал портреты в группе своих щедрых приятелей. Не знаю, будет ли толк из этой затеи, приятели неаккуратны в сеансах, обстоятельство важное при работе. Посмотрю, что дальше будет, и если сеансы затянутся, то нарисую отдельно каждого карандашом и тем покончу мой счет с приятелями. Чего бы мне больно не хотелось, и тем более, что предполагаемый рисунок сепиею очень удачно сгруппировался. И мне бы хотелося достойно заплатить им свой долг.

1 декабря

Получил письмо от М. С. Щепкина, в котором он предлагает мне свидание в селе Никольском (имение его сына) или же, если я не имею лишних денег на эту поездку (125 рублей были у меня совершенно лишние), то он обещает сам приехать ко мне в Нижний. Как бы он возвеселил и меня, и своих нижегородских поклонников. Напишу ему, пускай едет сюда и пускай на здешней бедной сцене тряхнет стариною. Теперь же, кстати, здесь дворянские выборы.

После сеанса у Шрейдерса и после обеда у Фрейлиха случайно попал я на полупьяный музыкальный вечер к путейскому офицеру Ультрамарку и услышал там виртуоза на фортепьяно, какого я и не подозревал услышать здесь в захолустьи. Виртуоз этот некто господин Татаринов. Между прочим он сыграл несколько номеров из «Пророка» и из «Гугенотов» Мейербера и вознес меня не седьмое небо.

2 [декабря]

Сегодня сделал я визит вдохновенному моему виртуозу Татаринову и видел у него, чего я также не воображал увидеть в Нижнем. Я увидел у него настоящего, великолепнейшего Гюдена. Такие две прекраснейшие нечаянности разом – наслаждение редкое и высокое. И какие же варвары нижегородцы: они знают Татаринова только как чиновника при компании, строящей железную дорогу. А о картине Гюдена и даже о самом Гюдене никто и не слыхивал, кроме старика Улыбашева, с которым я сегодня познакомился в театре. Это известный биограф и критик Бетговена и самый неизменный посетитель здешнего театра.

3 [декабря]

Три дня сряду нечаянности и самые приятные нечаянности. Это великая редкость в здешней монотонной жизни. Сегодня посетил меня Густав Васильевич Кебер. Гость совершенно неожиданный. Он большой приятель Ф. Лазаревского, и тот, уезжая из Нижнего, поручил ему увидеться со мною, и добрейший Густав Васильевич сегодня исполнил поручение своего и моего друга. Если бы больше подобных нечаянностей, как бы прекрасно текли дни нашей жизни.

4 [декабря]

Написал письмо Щепкину и Кулишу. Прошу их, друзей моих великих, отложить всякое житейское или служебное попечение и приехать ко мне недели на две, а аще совесть не зазрит, то и больше. Как бы я счастлив был, если б сбылось мое желание. Авось-либо и сбудется.

8 [декабря]

В продолжение этих четырех дней писал поэму, названия которой еще не придумал. Кажется, я назову ее «Неофиты, или первые христиане». Хорошо, если бы не обманул меня Щепкин, я ему посвящаю это произведение, и мне бы ужасно хотелося ему прочитать и услышать его верные дружеские замечания. Не знаю, когда я примусь за «Дервиша и Сатрапа», а поползновение большое чувствую к пи[санию].

9 [декабря]

В компании честных артистов Климовского, Владимирова и Платонова праздновал именины общей и в особенности театральной красавицы, по имени Анны Дмитревны, а по прозванию не знаю, и праздновал без хитрости, т. е. приличным случаю и месту продолжением, – яснее, в ущерб очаровательному семейству мадам Гильды.

10 [декабря]

Сегодня вечером Варенцов возвратился из Петербурга и привез мне от Кулиша письмо и только что отпечатанную его «Граматку». Как прекрасно, умно и благородно составлен этот совершенно новый букварь. Дай Бог, чтобы он привился в нашем бедном народе. Это первый свободный луч света, могущий проникнуть в сдавленную попами невольничью голову.

Из Москвы Варенцов привез мне поклон от Щепкина, а от Бодянского поклон и дорогой подарок, его книгу «О времени происхождения славянских письмен» с образчиками древнего славянского шрифта. Сердечно благодарен О[сипу] М[аксимовичу] за его бесценный подарок. Эта книга удивительно как пополнила современную нашу историческую литературу.

Еще привез он для Н. К. Якоби свинцовым карандашом нарисованный портрет нашего изгнанника, апостола Искандера. Портрет должен быть похож, потому что не похож на рисунки в этом роде. Да если бы и не похож, то я все-таки скопирую для имени этого святого человека.

12 [декабря]

Сегодня видел я на сцене «Станционного смотрителя» Пушкина. Я был всегда против переделок, и эту переделку пошел смотреть от нечего делать. И что же: переделка оказалась самою мастерскою переделкою, а исполнение неподражаемо. В особенности сцены второго акта и последняя сцена третьего были так естественно трагически исполнены, что хоть бы и самому гениальному артисту так впору. Исполать тебе, господин Владимиров. Исполать тебе и тетенька Трусова, ты так естественно-зло исполнила роль помещицы Лепешкиной, что сама Коробочка перед тобой побледнела. Вообще ансамбль драмы был превосходен, чего я никак не ожидал. И если бы не усатые отставные гусары-помещики пьяные шумели в ложе, то я вышел бы из театра совер[шенно доволен].

Кстати о помещиках. Их теперь нахлынуло в Нижний на выборы видимо и невидимо. И все без исключения с бородами и усами, в гусарских, уланских и других кавалерийских мундирах. Пехотинцев и флотских незаметно. Говорят между собою только по-французски. Пьянствуют и шумят в театре и, слышно, составляют оппозицию против освобождения крепостных крестьян. Настоящие французы!

13 [декабря]

Получил письмо от Щепкина и от Лазаревского. Старый друзяка пишет, что он приедет ко мне колядовать на празник. Добрый, искренний друг! Он намерен подарить несколько спектаклей нижегородской публике. Какой великолепный праздничный подарок!

Лазаревский между прочим пишет, что он получил на мое имя 175 рублей через Льва Жемчужникова, с оговоркой – не объявлять мне своего имени. Жертва тайная, великодушная! Чем же я заплачу вам, добрые, великодушные земляки мои, за эту искреннюю жертву? Свободной, искренней песней, песней благодарности и молитвы!

Сегодня же принимаюсь за «Сатрапа и Дервиша», и если Бог поможет окончить с успехом, то посвящу его честным, щедрым и благородным землякам моим. Мне хочется написать «Сатрапа» в форме эпопеи. Эта форма для меня совершенно новая. Не знаю, как я с нею слажу?

14 [декабя]

Вечером отправился к старику Улыбашеву с благою целью послушать музыку. Старик прихворнул и не принимал гостей. Возвращаясь домой, попалась мне на улице недавняя именинница и, не совершенно против желания, затащила меня в маскарад. Явление редкое и оригинальное в Нижнем. Это танцкласс Марцинкевича в Петербурге со всеми подробностями. Небольшая разница в костюмах. Там пьяные черкесы заключают спектакль, а здесь просто офицеры с помощию приезжих помещиков-французов. Одним словом, блестящий маскарад!

15 [декабря]

Через В. И. Даля получил письмо от Федора Лазаревского. Пишет он, что незабаром поедет опять куда-то через Нижний, и просит меня не ездить в Балахну. Не поеду. Цур ий!

16 [декабря]

Ввечеру отправился я к В. И. Далю засвидетельствовать ему глубокое почтение от Ф. Лазаревского. После поздорованья и передачи глубочайшего почтения одна из дочерей его села за фортепьяно и принялася угощать меня малороссийскими песнями. Я, разумеется, был в восторге не от уродливых песен, а от ее наивной вежливости. Заметив, что она довольно смело владеет инструментом, я попросил ее сыграть что-нибудь из Шопена. Но так как моего любимца налицо не оказалось, то она заменила его увертюрою из «Гугенотов» Мейербера. И, к немалому удивлению моему, исполнила это гениальное произведение лучше, нежели я ожидал. Скромная артистка удалилась во внутренние апартаменты, а мы с В[ладимиром] И[вановичем] между разговором коснулись как-то нечаянно псалмов Давида и вообще Библии. Заметив, что я неравнодушен к библейской поэзии, В[ладимир] И[ванович] спросил у меня, читал ли я Апокалипсис. Я сказал, что читал, но увы, ничего не понял; он принялся объяснять смысл и поэзию этой боговдохновенной галиматьи и в заключение предложил мне прочитать собственный перевод Откровения с толкованием и по прочтении просил сказать свое мнение. Последнее мне больно не по душе. Без этого условия можно бы, и не прочитав, поблагодарить его за одолжение, а теперь необходимо читать. Посмотрим, что это за зверь в переводе?

17 [декабря]

Получил письмо от П. Кулиша. Он отказывается от свидания со мною здесь, не по недостатку времени и желания, но во избежание толков, которые могут замедлить мое возвращение в столицу. Я с ним почти согласен. От журнала, о котором я ему писал, он наотрез отказался. Готовит материалы для третьего тома «З[аписок] о Южной Руси» и что-то начал писать серьезного, но что такое, не говорит.

Вечером был на бенефисе г. Климовского. И несмотря на порядочное исполнение, все-таки «Дообеденный сон» Островского мне не понравился. Повторение, и повторение вялое. Прочее так себе шло, кроме попурри, пропетого в антракте бенефициантом, вдобавок собственного сочинения.

18 [декабря]

Читал и сердцем сокрушился,

Зачем читать учился.

Читая подлинник, т. е. славянский перевод Апокалипсиса, приходит в голову, что апостол писал это Откровение для своих неофитов известными им иносказаниями, с целью скрыть настоящий смысл проповеди от своих приставов. А может быть, и [с] целию более материальною, чтобы они (пристава) подумали, что старик рехнулся, порет дичь, и скорее освободили бы его из заточения. Последнее предположение мне кажется правдоподобнее.

С какою же целию такой умный человек, В[ладимир] И[ванович], переводил и толковал эту аллегорическую чепуху? Не понимаю. И с каким намерением он предложил мне прочитать свое бедное творение? Не думает ли он открыть в Нижнем кафедру теологии и сделать меня своим неофитом? Едва ли. Какое же мнение я ему скажу на его безобразное творение? Приходится врать, и из-за чего? Так, просто из вежливости. Какая ложная вежливость.

Не знаю настоящей причины, а вероятно, она есть. В[ладимир] И[ванович] не пользуется здесь доброй славою, почему – все-таки не знаю. Про него даже какой-то здешний остряк и эпиграмму смастерил, вот она:

У нас было три артиста,

Двух не стало, это жаль.

Но пока здесь будет Даль,

Все как будто бы не чисто.

19 [декабря]

Monsieur Брас (учитель французского языка в гимназии) рассказал мне сегодня недавно случившееся ужасное происшествие в Москве. Трагедия такого содержания.

Ловкий молодой гвардеец по железной дороге привез в Москву девушку, прекрасную, как ангел. Привез ее в какой-то не слишком публичный трактир. Погулял с нею несколько дней, что называется, на славу и скрылся, оставив ее расплатиться с трактирщиком, а у нее ни денег, ни паспорта. Она убежала из дому с своим обожателем с целью в Москве обвенчаться, и концы в воду. Трактирщик посмотрел на красавицу и, как человек бывалый, смекнул делом, подослал к ней сводню. Ловкая тетенька приласкала ее, приголубила, заплатила трактирщику долг и взяла ее к себе на квартиру. На другой или на третий день она убежала от обязательной старушки и явилась к частному приставу, а вслед за нею явилась и ее покровительница. Подмазала частного пристава, а тот, несмотря на ее доводы, что она благородная, что она дочь генерала, высек ее розгами и отправил в рабочий дом на исправление, где она через несколько дней умерла. Ужасное происшествие! И все это падает на военное сословие. Отвратительное сословие!

20 [декабря]

С благотворительною целью составляется спектакль из благородных субъектов под непосредственной дирекцией г. Голынской и г. Варенцова. Спектакль составят живые картины и концерт.

Г. Варенцов меня как живописца пригласил сегодня на репетицию, собственно, для живых картин, т. е. для освещения этих бестолковых картин. Я по простоте души и попробовал осветить одну из них так, что главная фигура в свете, а прочие в полутоне. Освещение вышло довольно эффектно. Но жалкие маменьки подняли шум, почему одна такая-то освещена, а наши дочки разве хуже ее, что их совсем не видно, что их только по афише будут знать. Я плюнул и хотел уйти, но меня остановила Марья Александровна Дорохова и просила поставить и осветить ее Ниночку. Ниночка, не красавица, явилась в картине очаровательною. Чадолюбивые маменьки хотя и заметили, в чем дело, но все-таки не согласились оставить своих дочерей в полутоне.

Сегодня должен выехать из Москвы М. С. Щепкин. Ах, как бы он хорошо сделал, если бы выехал. Послезавтра я имел бы радость поцеловать моего старого, моего единого друга!

21 [декабря]

Сегодня получил письмо от М. С. Щепкина. Он сегодня выехал из Москвы, и послезавтра я обниму моего старого, моего искреннего друга. Как я счастлив этой нелицемерной дружбой! Не многим из нас Бог посылает таку[ю] полную радость, и весьма, весьма немногие из людей, дожив до семидесяти лет, сохранили такую поэтическую свежесть сердца, как М[ихайло] С[еменович]. Счастливый патриарх-артист!

Сегодня же получил письмо от моей святой заступницы, от графини Настасии Ивановны Толстой. Она пишет, что письмо мое, адресованное графу Ф[едору] П[етровичу], на праздниках будет передано М[арии] Н[иколаевне]. И сообщает мне адрес Н. О. Осипова. Боже мой! Скоро ли я увижу мою Академию? Скоро ли обниму мою святую заступницу?

Спектакль с благотворительной целью сошел хорошо, кроме живых картин и народного гимна. Ниночка Пущина была очаровательна.

24 [декабря]

Праздникам праздник и торжество есть из торжеств!

В три часа ночи приехал Михайло Семенович Щепкин.

29 [декабря]

В 12 часов ночи уехал от меня Михайло Семенович Щепкин. Я, Овсянников, Брылкин и Олейников проводили моего великого друга до первой станции и ровно в три часа возвратилися домой. Шесть дней, шесть дней полной, радостно-торжественной жизни! И чем я заплачу тебе, мой старый, мой единый друже? Чем я заплачу тебе за это счастие? За эти радостные сладкие слезы? Любовью! Но я люблю тебя давно, да и кто, зная тебя, не любит? Чем же? Кроме молитвы о тебе, самой искренней молитвы, я ничего не имею.

30 [декабря]

Я все еще не могу прийти в нормальное состояние от волшебного, очаровательного видения. У меня все еще стоит перед глазами городничий, Матрос, Михайло Чупрун и Любим Торцов. Но ярче и лучезарнее великого артиста стоит великий человек, кротко улыбающийся друг мой единый, мой искренний, мой незабвенный Михайло Семенович Щепкин.

1858

1 генваря

Дружески весело встретил Новый год в семействе Н. А. Брылкина.

Как ни весело встретили мы Новый год, а придя домой, мне скучно сделалось. Поскучавши немного, отправился я в очаровательное семейство мадам Гильде, но скука и там меня нашла. Из храма Приапа пошел я к заутредни; еще хуже – дьячки с похмелья так раздирательно пели, что я заткнул уши и вышел вон из церкви. Придя домой, я нечаянно взялся за Библию, раскрыл, и мне попался лоскуток бумаги, на котором Олейников записал басню со слов Михайла Семеновича. Эта находка так меня обрадовала, что я сейчас же принялся ее переписывать. Вон она:

На улице и длинной и широкой

И на большом дворе стоит богатый дом.

И со двора разносится далеко

Зловоние кругом.

А виноват хозяин в том.

«Хозяин наш прекрасный! но упрямый, —

Мне дворник говорит. —

Раскапывать велит помойную он яму,

А чистить не велит».

Зачем раскапывать заглохшее дерьмо?

И не казнить воров, не предавать их сраму?

Не лучше ль облегчить народное ярмо,

Да вычистить велеть помойную-то яму.

Сочинение этой басни приписывают московскому актеру Ленскому. Это не похоже на водевильный куплет. Басня эта так благодетельно на меня подействовала, что я, дописывая последний стих, уже спал.

Сегодня же познакомил я в семействе Брылкина милейшую Катерину Борисовну Пиунову (актрису). Она в восторге от этого знакомства и не знает, как меня благодарить.

Как благодетельно подействовал Михайло Семенович на это милое и даровитое создание. Она выросла, похорошела, поумнела после «Москаля-чаривныка», где она сыграла роль Тетяны, и так очаровательно сыграла, что зрители ревели от восторга, а М[ихайло] С[еменович] сказал мне, что она первая артистка, с которой он с таким наслаждением играл Михайла Чупруна, и что знаменитая Самойлова перед скромной Пиуновой – солдатка.

2 [января]

Обязательнейший Олейников сегодня сообщил мне стихотворение Курочкина на смерть Беранже, но так скверно переписанное, что я едва мог прочесть. Прочитал, однак, и записал на память. Прекрасное, сердечное стихотворение.

16-е июля 1857 года

Зачем Париж волнуется опять?

На площадях и улицах солдаты,

Народных масс не может взор обнять,

Кому хотят последний долг воздать?

Чей это гроб и катафалк богатый?

Тревожный слух в Париже пролетел,

Угас поэт – народ осиротел.

Великая скатилася звезда,

Светившая полвека кротким светом

Над алтарем страданья и труда!

Простой народ простился навсегда

С своим родным учителем-поэтом,

Воспевшим блеск его великих дел.

Угас поэт – народ осиротел.

Зачем же блеск и роскошь похорон?

Мундиры войск и ризы духовенства?

Тому, кто жил так искренно, как он,

Певец любви, свободы и равенства,

Несчастным льстил, но с сильными был смел,

Угас поэт – народ осиротел.

Зачем певцу напрасный фимиам?

И почестей торжественных забава?

Не быть ничем хотел он в жизни сам,

И в бедности нашла любимца слава.

И слух о нем далеко прогремел!

Угас поэт – народ осиротел.

Народ всех стран; страданье, труд

И сладких слез над звуками – отрада,

И в них, поэт, тебе великий суд!

Великому великая награда,

Когда, свершив завидный свой удел,

Угас поэт – народ осиротел.

3 [января]

Получил от Кулиша письмо со вложением 250 рублей. Деньги эти выручены им за рисунки, которые я послал из Новопетровского укрепления Залецкому для продажи. Залецкий передал их Сераковскому, от Сераковского я не имел об них никакого известия и совершенно потерял их из виду. Не знаю, как они попали в руки Кулиша, и тот нашел им какого-то щедрого земляка-любителя, и мне как будто подарил 250 рублей к Новому году. Спасибо ему.

4 [января]

Весь день был посвящен писанию писем. Обязанность скучная, но неизбежная. Написал полдюжины посланий, в том числе и автору «Семейной хроники», приславшему мне с Михайлом Семеновичем экземпляр своей очаровательной хроники. Кулишу при письме послал свои «Неофиты». Интересно мне знать его мнение о сем новом моем произведении.

В 8-мь часов вечера проводил своего хозяина Овсянникова в Петербург и отправился на бал-маскарад к Варенцову, директору театра, и познакомился там с доктором Рейковским, ученым и весьма и[н]тересным человеком.

5 [января]

Возвратился почталион из Москвы, который сопровождал Михайла Семеновича. Привез мне от него письмо и четыре экземпляра своего портрета для раздачи своим нижегородским друзьям. Письмо свое заключает он печальным известие[м], полученным на пороге своего дома, о смерти сына Димитрия, умершего за границей.

6 [января]

Пиунова сегодня в роли Простушки (водевиль Ленского) была такая милочка, что не только московским – петербургским, парижским бы зрителям в нос бросилась. Напрасно она румянится. Я ей скажу об этом. С роли Тетяны (в «Москали-чаривныке») она, видимо, совершенствуется, и если замужество ей не попрепятствует, из нее выработается самостоятельная великая артистка.

7 [января]

Круликевич, возвращаясь на родину из изгнания (с берегов Сырдарьи), узнал случайно о моем пребывании в Нижнем и сегодни посетил меня. Между многими неинтересными степными новостями он сообщил отвратительно интересную новость. Побочный сын гнилого сатрапа Перовского собственноручно зарезал своего денщика, за что был только разжалован в солдаты; но мелкая душонка [не вынесла] и этого всемилостивейшего наказания, он вскоре умер или отравил себя. Туда й дорога. Выходит, яблоко не далеко от яблони упало. Мать этого малодушного тигренка, жена какого-то паршивого барона Зальц и купленная блядь растленного сатрапа Перовского, однажды, собираясь к обедне, рассердилась за что-то на горничную да и хватила ее утюгом в голову. Горничную похоронили, и тем дело покончил всемогущий сатрап. О Николай, Николай! Какие у тебя лихие сподручники были. По Сеньке шапка.

8 [января]

С сегоднишнего числа я занимаю две квартиры. Прежнюю у Овсянникова и новую у Шрейдерса. Остается наделать долгов, а спрятаться есть куда.

9 [января]

На новосельи у Шрейдерса нарисовал сегодня портрет Олейникова с условием, чтобы он написал фельетонную статейку для «Московских ведомостей» о пребывании М. С. Щепкина в Нижнем. Хорошо, если бы не соврал.

10 [января]

Нарисовал портрет Шрейдерса, и довольно удачно. Часть долга, значит, уплачена. Нужно еще нарисовать Фрейлиха и Кадинского, и тогда квиты. Но когда это случится, не знаю.

11 [января]

Сегодня суббота. По субботам я и милейшая К. Б. Пиунова обедаем у М. А. Дороховой. Но сегодня я должен о[т]казаться от этой радости, и моя милая компаньонка отправилась сам-друг с портретом М. С. Щепкина, присланным им в подарок Марье Александровне, а я поехал провожать до первой станции, по Казанской дороге, моего привлекательно-благородного капитана В. В. Кишкина.

Грустно расставаться с такими добрыми людьми, как этот симпатический Кишкин. Я, возвратившись домой, чувствовал себя совершенным сиротой. Но тягостное мое одиночество недолго длилось. Я вскоре вспомнил, что я один из счастливцев мира сего. М. С. Щепкин, уезжая из Нижнего, просил меня полюбить его милую Тетясю, т. е. Пиунову, и я буквально исполнил его дружескую просьбу. А сегодня, прощая[сь] со мною, Кишкин со слезами на глазах просил меня полюбить его кроткую любимицу Вареньку Остафьеву. И после таких милых обязанностей я скучаю. Дурень, дурень, а в школи вчився. Остафьева выехала куда-то из города, и я в 6-ть часов вечера отправился к Пиуновой. Застал ее дома. Продиктовал ей стихи Курочкина «Как в наши лучшие года», а она прочитала мне некоторые вещи Кольцова и потом чуть-чуть не все басни Крылова. Я в восторге был от этого импровизированного литературного вечера и пришел домой совершенно счастлив. Она любит чтение, значит, она далеко пойдет в своем искусстве. Дай Бог, чтобы сбылось мое пророчество.

12 [января]

Не ради воскресенья и светского пошлого визита пошел я к П. М. Голынской (племянница здешнего губернатора), а по просьбе моего искреннего Михайла Семеновича пошел я передать ей его портрет и приятельский поклон. В огромной гостиной старушку Шаховскую и Голынскую окружали [столь] холодные, официальные, чопорные фигуры, что после приветствия и самого коротенького присеста и на меня пахнуло холодом от этой честной компании. Вышел сам губернатор, я поздравил его с получением через плечо Анны, раскланялся и вышел вместе с Э. А. Бабкиным. Заехал к Бабкину на квартиру, взял у него Пушкина и Гоголя и повез к Пиуновой. Прочитал ей «Сцены из рыцарских времен» и отогрел губернаторским холодом обвеянную душу. Она прочитала мне «Каменного гостя», и потом мы поехали к Брылкиным обедать, после обеда М. А. Грас повезла ее в театр, куда последовал и я, совершенно доволен таким теплым, прекрасным окончанием холодно начавшегося дня.

13 [января]

Бабкин подарил мне прекрасную акватинту, изображающу[ю] смерть Людовика XVI, а я сегодня, за это назидательное изображение, изобразил его собственную персону и довольно удачно. Вечер провел у милейшего юноши виртуоза-виолончелиста Весловского и, возвратясь домой, нашел у себя на столе письмо Сергея Тимофеевича Аксакова. Самое любезное, самое сердечное письмо.

В заключение любезностей он пишет, что «Матрос» мой, наконец, пошел в ход, он передал его Каткову, редактору «Русского вестника». В ожидании будущих благ принимаюсь переписывать вторую часть «Матроса».

14 [января]

Сегодня случайно зашел я к Пиуновой, речь зашла о конце ее театрального года, о возобновлении контракта. Ей, бедняжке, ужасно не хочется оставаться в Нижнем, а не знает, куда девать себя. В Казань ей и хотелось бы, но она боится там какой-то Прокофьвой, не соперницы, но ужасной интриганки. В таком ее горе я предложил ей посильные услуги. Я напишу письмо директору Харьковско[го] театра и буду просить Михайла Семеновича Щепкина о ее заступничестве. Как бы это хорошо было, если б удалося ей переселиться в Харьков.

15 [января]

Не откладывая в длинный мешок, сегодня же я написал и директору Харьковского театра и моему великому другу. Каков-то будет результат из моих нехитрых затей?

16 [января]

Только что хотел заключить письмо моему великому другу, да вспомнил, что сегодня не почтовый день. Оставил послание и принялся за «Матроса». Несносно скучная работа. Литераторам должны платить не за писание, а за переписывание собственных произведений.

Вечером возвратился я из театра и нашел у себя письмо моего гениального друга. И хорошо, что я своего письма не кончил. Между прочим он пишет мне, что рисунки мои он уж пустил в ход. Спасибо ему, неутоми[мо]му.

17 [января]

Окончил неоконченное письмо, отправил на почту и принялся за «Матроса». Несносная работа, когда я ее кончу.

18 [января]

К немалому моему удивлению, сегодня встретил я у Брылкина давнишнего и нелицемерного своего поклонника В. Н. Погожева. Он здесь по делам службы, и завтра едет в Москву.

19 [января]

Сегодня повторилась моя люби[ми]ца в роли Тетяны. Очаровательна, как и в первый раз. Но Климовский в роли Чупруна и по выговору, и по мимике – вандал. Лапти плел, варвар, и только мешал моей милой Тетяси.

20 [января]

Проводил в Петербург до[к]тора Кутерема, Кебера, Шрейдерса, Фрейлиха и Н. А. Брылкина в Казань и на компанейский завод близ Казани. Сегодня у меня день провод.

21 [января]

Бенефис милочки Пиуновой. Полон театр зрителей и очаровательная бенефициантка – прекрасная тема для газетной статейки. Не попробовать ли? Попробуем наудалую.

22 [января]

Проездом из Петербурга в Вятку на службу посетил меня сегодня Яков Лазаревский. Он недавно из Малороссии. Рассказал о многих свежих гадостях в моем родном краю, в том числе и о грустном Екатеринославском восстании 1856 года, и про своего соседа и родственника Н. Д. Белозерского. Этот филантроп-помещик так оголил сво[их] крестьян, что они сложили про него песню, которая кончается так:

А в нашого Білозера

Сивая кобила,

Бодай же його побила

Лихая година.

А в нашого Білозера

Червоная хустка,

Ой не одна в селі хата

Осталася пустка.

Наивное, невинное мщение!

23 [января]

«Дочь второго полка» – глупейшее произведение Доницетти. Либретто тоже нелепо и неестественно. Покойному нашему тормозу, надо думать, очень нравилось это топорное произведение. Да не по его ли заказу оно и родилося на свет Божий? При нем, я помню, когда-то в Петербурге оперетка эта исполнялась с большей дисциплиной. Теперь она и это существенное свое достоинство утратила. Что бы сказал на это Тормоз? Он бы Гедеонова на месяц на гауптвахту упрятал.

Старуха Шмитгоф в роли Марии безобразна, а мой любимец Владимиров в роли старика, дворецкого маркиза, был тоже безобразен.

24 [января]

Получил письма от Кулиша и от М. Лазаревского.

25 [января]

Получил письмо от Костомарова с выговором за молчание. Я действительно виноват перед ним на сей раз. Но что писать? О чем писать? Что я здесь скучаю и ничего не делаю? И не могу, наконец, ничего делать. Лучше молчать, нежели переливать из пустого в порожнее.

26 [января]

Встретил Масляницу катаньем за город. Я предложил это удовольствие милейшей Пиуновой с семейством. Она согласилась. И мы поехали в село Бор, напилися чаю в каком-то кабаке, и на обратном пути она все пела известную свадебную или святочную песню:

Меня миленькой он журил-бранил,

Он журил-бранил, добром говорил,

Ай люли-люли, выговаривал.

Не ходи, девка молода, замуж,

Наберись, девка, ума-разума,

Ума-разума да сундук добра,

Да сундук добра, коробок холста.

Жидовское начало в русском человеке. Он без приданого не может даже полюбить.

27 [января]

В церкви Покрова отпели тело Д. А. Улыбашева, знаменитого критика и биографа Бетговена и Моцарта.

28 [января]

Николай Петрович Болтин, губернский дворянский предводитель, изъявил желание познакомиться со мною. Я удовлетворил его любезному желанию и не раскаиваюсь. Он человек здраво и благородно мыслящий, горячо сочувствующий вопросу о крепостных крестьянах, и усердно хлопочет о составе комитета, который должен порешить это дело в Нижегородской губернии.

29 [января]

Аляповатый бенефис г-жи Васильевой и сплетни.

30 [января]

Любимая и многоуважаемая Катерина Борисовна!

Я сам принес вам книги, и принес их с тем, чтобы вы их прочитали. Но вы, не прочитавши их, прислали мне назад. Как объяснить мне ваш поступок? Он ставит меня решительно в тупик, особенно если принять в соображение наш сегоднешний разговор. Уж не ответ ли это на мое предложение? Если это так, то я прошу вас высказать мне его яснее. Дело слишком для меня важно. Я вас люблю и говорю это вам прямо, без всяких возгласов и восторгов. Вы слишком умны для того, чтобы требовать от меня пылких изъяснений в любви, я слишком люблю и уважаю вас, чтобы употреблять в дело пошлости, так принятые в свете. Сделаться вашим мужем для меня величайшее счастье и отказаться от этой мысли будет трудно. Но если судьба решила иначе, если я имел несчастие не понравиться вам и если возвращенные мне вами книги выражают отказ, то, нечего делать, я должен покориться обстоятельствам. Но во всяком случае ни чувства мои, ни уважение к вам не изменятся, и если вы не можете или не хотите быть моей женою, то позвольте мне оставить себе хоть одно утешение – остаться вашим другом и постоянною преданностью и почтительностью заслужить ваше доброе расположение и уважение.

В ожидании ответа, который должен решить мою участь, остаюсь преданный вам и глубоколюбящий.

Тарас Шевченко

31 [января]

Я совершенно не гожусь для роли любовника. Она, вероятно, приняла меня за помешанного или просто за пьяного и вдобавок за мерзавца. Как растолковать ей, что я ни то, ни другое, ни третье и что не пошлый театральный любовник, а искренний, глубоко сердечный ее друг. Сам я ей этого не умею рассказать. Обращуся к моему другу М. А. Дороховой. Если и она не вразумит ее, тогда я самый смешной и несчастный жених.

1 февраля

Получил письмо от М. С. Щепкина с двумястами рублей и с самой сердечной готовностью переселить мою прекрасную невесту в Харьков. Он желает знать ее условия, а она не желает свидания со мной. Но так как это свидание не любовное, а деловое, то оно и необходимо. Делать нечего, принимаюсь опять за послание.

2 [февраля]

Дело мое не так плохо, как я думал. Она приняла мое внезапное предложение за театральную сцену. Настоящая актриса, она во всем видит свое любимое искусство, даже во мне она открыла сценического артиста тогда, когда я менее всего был похож на актера. Я действительно тогда был похож на помешанного или, скорее, на пьяного, а она, бедняжка, приняла меня за лицедея. Но перемелется – мука будет.

Все это объяснил мне ее отец, который явился на мое приглашение по поводу письма Михайла Семеновича. Старик не высказал прямо своего мнения насчет моего сватовства, но согласился со мною, что ей необходимо чтение, и взял у меня «Губернские очерки» и несколько ливрезонов Гогарта. Добрый знак.

В заключение спектаклей дана была драма «Парижские нищие». Роль Антуанетты исполнила она, и исполнила лучше, нежели в первый раз, но я не аплодировал. А почему, и сам не знаю. Мне казалось, она выше всяких аплодисментов. Но я этого никому не сказал.

3 [февраля]

Ниночка Пущина именинница. Вчера я уведомил Пиунову об этом с намерением увидеться и поговорить с нею, но политика мне не далась. Возлюбленная моя явилась, поздравила именинницу и через полчаса уехала, и [я] успел, и то уже в передней, пожать и поцаловать ее руку и не проговорить ни слова. Лукавое создание! Теперь я тебе не западню, а капкан поставлю. Посмотрим, кто кого перехитрит?

Тут же при ней прочитал я вслух уже напечатанную статейку собственного изделия о ее бенефисе. Быть может, ей не понравилось мое нельстивое рукоделье, и она поторопилась уехать. Да не плюнуть ли мне на эту сердечную затею? Не плюй в колодязь, придется воду пить.

4 [февраля]

Лучше хоть что-нибудь, нежели ничего. Другой день нет спектаклей, бедных нижегородских спектаклей. И будто чего-то необходимого недостает.

5 [фервраля]

Я видел ее во сне. К добру ли это? Будто бы она слепая нищая, но такая молодая и хорошенькая. Стоит у какой-то ограды или забора и протягивает руку Христа ради. Я хотел подойти с какою-то мелкою монетою, но она внезапно исчезла. Это продолжение роли Антуанетты. Ничего больше.

Вечером был у Татаринова. Белов и Татаринов играли в четыре руки увертюру из «Вильгельма Телля» и из «Фрейшица», а потом некоторые вещи духовного содержания Гайдена. Божественный Гайден! Божественная музыка!

После музыки зашла речь о театре и о таланте моей возлюбленной Пиуновой. Сначала слушал я с удовольствием расточаемые ей похвалы, но потом так мне грустно стало, что я хотел уйти. Что бы это значило? Не ревность ли? Глупо, нелепо ревновать актрису к зрителям, ее истинный любовник должна быть публика, а муж – друг.

В заключение вечера хозяин прочитал нам песню Беранже, переведенную Ленским, под названием «Старый холостяк». Мне она очень понравилась, потому, может быть, что я, если не одружуся с моей возлюбленной артисткой, должен буду вступить в эту непочтенную категорию.

Старый холостяк

(Беранже)

Десятый час, пора на боковую,

Маланьюшка, поди ко мне, душа;

Сем, я тебя разочек поцелую…

Кухарочка, а как ведь хороша!

Мне кажется, ты видишь и по взгляду,

Что стал бодрей я в эти шесть недель…

Свари-ка мне с ванилью шоколаду

Да приготовь мою постель.

Маланьюшка, ты не дивись нимало,

Что я хочу служанкой быть любим:

Я в старину ухаживал бывало

За личком дрянь перед твоим.

Что есть любовь, пять лет не знал я сряду,

А прежних чувств все не проходит хмель.

Свари-ка мне с ванилью шоколаду

Да приготовь мою постель.

Дружочек, будь со мною без отлучки.

Ты с этих пор на кухне не слуга,

И можно ли, чтобы эти щечки, ручки

Коптилися весь день у очага.

Я дам тебе хорошую награду,

Одену так, как лучшую мамзель…

Свари-ка мне с ванилью шоколаду

Да приготовь мою постель.

Что слышу я? Опять ответ всегдашний:

«Да полноте! Как можно! Стыд какой!»

Сударыня, я знаю ваши шашни

С Петрушкою, племянника слугой!..

В знакомстве с ним ни складу нет, ни ладу,

Того смотри, что сядешь тут на мель…

Свари-ка мне с ванилью шоколаду

Да приготовь мою постель.

Маланьюшка! Ты на мое желанье

Без дальних слов должна бы отвечать,

Вот, видишь ли, я скоро завещанье

Духовное намерен написать.

Чем приводить хозяина в досаду,

Пойми, мой друг, его благую цель…

Свари-ка мне с ванилью шоколаду

Да приготовь мою постель.

А! Наконец, мои приятны ласки…

Но… Как я слаб!.. Проклятие судьбе!..

Не плачь, душа: я не боюсь огласки

И немощен женюся на тебе.

Пожалуйста, в крови моей прохладу

Хоть как-нибудь поразогрей, мамзель…

Свари-ка мне с ванилью шоколаду

Да приготовь мою постель.

6 [февраля]

М. А. Дорохова сегодня репетировала предстоящий акт выпускным своим юным питомицам. Юные питомицы в зеленых платьицах и белых пелеринках числом [23] чинно сидели на скамейках, вроде театральных зрителей, и благоговейно внимали, как их досужие подруги исполняли на фортепиано руколомные пьесы. Между прочим, была исполнена на двух инструментах, весьма недурно, увертюра из «Вильгельма Телля». Потом прочитаны стихи по-французски, по-немецки, и в заключение девица Беляева прочитала русские стихи собственного сочинения, на тему – благодарность за воспитание. Для ее возраста стихи хороши, за что я ей обещался подарить сочинения И. Козлова, если найду в Нижнем. В заключение пропет был хором так называемый народный гимн, и репетиция тем кончилась.

Все это обыкновенно дурно, но вот что отвратительно. В залах института, кроме скамеек и грозного лубочного изображения самодержца, ни одной картины, ни одной гравюры. Чисто, гладко, как в любом манеже. Где же эстетическое воспитание женщины? А оно для нее, как освежающий дыхание воздух, необходимо. Душегубцы.

После этой театральной репетиции зашел к М[арье] А[лександровне]. Встретил у нее старого моего знакомого, некоего г. Шумахера. Он недавно возвратился из-за границы и привез с собою 4 № «Колокола». Я в первый раз сегодни увидел газету и с благоговением облобызал.

7 [февраля]

Сегодня получил письмо, да еще страховое, от директора Харьковского театра. Он весьма любезно просит меня сообщить ему условия Пиуновой и ее самое поторопить приездом. Сердечно рад, что мне удалося это дело. Вечером пошел я обрадовать ее этим любезным письмом и поговорить окончательно об условиях и о времени выезда в Харьков. Ее самой не застал дома, а глупая мамаша так меня приняла, что я едва ли когда-нибудь решуся переступить порог моей милой протеже. Необходимо прибегнуть к письменным объяснениям.

8 [февраля]

Она прислала за мной, чтобы объясниться по поводу харьковского предложения. Я, разумеется, охотно согласился на это деловое свидание, имея в виду и любовное. Но увы! Старая ворчунья мамаша одного шагу не ступала из комнаты, и я должен был ретироваться с одними поручениями. Она предпочитает с отцом ехать в Харьков. Это стеснит ее денежные средства, потому что отец должен оставить контору, от которой получает 30 рублей в месяц. Но, вероятно, мамаша и ей навязла в зубах.

9 [февраля]

После беспутно проведенной ночи я почувствовал стремление к стихословию, попробовал и без малейшего усилия написал эту вещь. Не следствие ли это раздражения нерв?

I

Доля

Ти не лукавила зо мною,

Ти другом, братом і сестрою

Сіромі стала. Ти взяла

Мене, маленького, за руку

І в школу хлопця одвела

До п’яного дяка в науку.

– Учися, серденько, колись

З нас будуть люде. – Ти сказала.

А я й послухав, і учивсь,

І вивчився. А ти збрехала.

Які з нас люде? Та дарма,

Ми не лукавили з тобою,

Ми просто йшли; у нас нема

Зерна неправди за собою.

Ходімо ж, доленько моя,

Мій друже щирий, нелукавий!

Ходімо дальше, дальше слава,

А слава – заповідь моя.

II

Муза

І ти, пречистая, святая,

Ти, сестро Феба молодая!

Мене ти в пелену взяла

І геть у поле однесла.

І на могилі серед поля,

Як тую волю на роздоллі,

Туманом сивим сповила.

І колихала, і співала,

І чари діяла… І я…

О чарівниченько моя!

Мені ти всюди помагала,

І всюди, зоренько моя,

Ти не марніла, ти сіяла!

В степу безлюднім, в чужині,

В далекій неволі,

Ти в кайданах пишалася,

Як квіточка в полі.

Із казарми смердячої

Чистою, святою

Вилетіла, як пташечка,

І понадо мною

Полинула, заспівала,

Моя сизокрила…

Мов живущою водою

Душу окропила.

І я живу, і надо мною

Своєю Божою красою

Витаєш ти, мій херувим,

Золотокрилий серафим,

Моя порадонько святая!

Моя ти доле молодая!

Не покидай мене. Вночі,

І вдень, і ввечері, і рано

Витай зо мною… і учи,

Учи неложними устами

Хвалити правду. Поможи

Молитву діяти до краю.

А як умру, моя святая!

Моя ти мати, положи

Свого ти сина в домовину…

І хоть єдиную сльозину

В очах безсмертних покажи.

III

Слава

А ти, задрипанко, шинкарко,

Перекупко п’яна!

Де ти в ката забарилась

З своїми лучами?

У Версалі над злодієм

Набор розпустила.

Чи з ким іншим мизкаєшся

З нудьги та з похмілля?

Горнись лише коло мене

Та витнемо з лиха,

Гарнесенько обіймемось,

Та любо та тихо

Пожартуєм, чмокнемося

Та й поберемося,

Моя крале мальована,

Бо я таки й досі

Коло тебе мизкаюся.

Ти хоча й пишалась

І з п’яними королями

По шинках шаталась,

І курвила з Миколою

У Севастополі…

Та мені про те байдуже.

Мені, моя доле,

Дай на себе надивитись,

Дай і пригорнутись

Під крилом твоїм, і любо

З дороги заснути.

10 [февраля]

Получил письмо от кошового батька Я. Кухаренка от 7 августа. Оно из Екатеринодара прогулялось через Новопетровское укрепление и Оренбург и только сегодня достигло своей цели. А все-таки лучше позже, нежели никогда. Кухаренко не знал о моей резиденции. А я не знал, как растолковать себе его молчание. А теперь все объяснилось.

И. А. Усков из Новопетровского укрепления пишет, что у них все обстоит благополучно. Не завидую вашему благополучию.

В. Н. Погожев пишет из Владимира, что он на днях виделся в Москве с М. С. Щепкиным и что он ему читал наизусть какую-то мою «Пустку». Совершенно не помню этой вещи. А слышу об ней уже не в первый раз.

11 [февраля]

М. С. Щепкин с сокрушением сердца пишет мне о моем безалаберном и нетрезвом существовании. Интересно бы знать, из какого источника он почерпнул эти сведения. Стало быть, и у меня не без добрых людей. Все же лучше, нежели ничего.

Благодарю тебя, мой старый, мой добрый, но чем тебя разуверить, не знаю.

Далее он пишет о перемещении Пиуновой в Харьков. Он сомневается, что ей дали там требуемое ею содержание. Будет досадно, если не состоится это перемещение. Подождем, что скажет Иван Александрович Щербина.

Боже мой, как бы мне хотелося вырвать ее из этой тухлой грязи.

12 [февраля]

Сегодня нарисовал портрет Кадинского. Остается нарисовать Фрейлиха и квиты.

14 [февраля]

Кончил, наконец, вторую часть «Матроса». Переписыванье – это самая несносная работа, какую я когда-либо испытывал. Она равняется солдатскому ученью. Нужно будет прочитать еще это рукоделье, что из него выйдет? Как примет его С. Т. Аксаков? Мне ужасно хочется ему нравиться, и только ему. Странное чувство!

15 [февраля]

Приглашал запиской свою мучительницу обедать у М. А. Дороховой. Сказалась больной, несносная лгунья. Мне необходимо с ней поговорить наедине до выезда из Нижнего, а как это устроить, не придумаю. Писать не хочется, а кажется, придется писать. Опять видел ее во сне слепою нищею, только уже не у церковной ограды, как в первый раз, а в живой картине, в малороссийской белой свитке и в красном очипке.

16 [февраля]

Отправивши на почту письма Кухаренку и Аксакову, зашел в собор послушать архиерейских певчих. Странно, или это с непривычки, или оно так есть. Последнее вернее. В архиерейской службе с ее обстановкою и вообще в де[ко]рации мне показалось что-то тибетское или японское. И при этой кукольной комедии читается Евангелие. Самое подлое противуречие.

Нерукотворенный чудовищный образ, копия с которого меня когда-то испугала в церкви Георгия. Подлинник этого индийского безобразия находится в соборе и замечателен как древность. Он перенесен из Суздаля князем Константином Васильевичем в 1351 году. Очень может быть, что это оригинальное византийское чудовище.

Вечером были живы картины в театре, которые я не пошел смотреть, несмотря даже на то, что в них участвовала моя несравненная. Я боялся увидеть византийский стиль в этих картинах. Опасения мои основательны. Г. Майоров малейшего понятия не имеет в этом простом деле. В театральном кафе, или, как его здесь называют, в кабаке, встретил старика Пиунова, которому, как он мне сказал, очень бы хотелось, чтобы его Катя что-нибудь прочитала в следующее воскресенье на сцене. Я обещал порыться в российской поэзии. Порылся. И выбор мой пал на последнюю сцену из «Фауста» Гете, перевод Губера. Она прочитает хорошо, только нужно будет одеть ее сообразно с местом и временем. Жаль, что нет под рукою Реча. Да достану ли еще и книгу Губера в этом затхлом городе.

17 [февраля]

Не без труда, однако же, достал «Фауста» Губера. Послал книгу моей артистке и часа через три являюся к ней в полной уверенности, что она уже наизусть читает роль Маргариты. Ничего не бывало. Она нашла почему-то неудобной эту сцену для чтения. На зов матери вышла из комнаты, а я с полчаса проболтал с отцом и ушел, как несолоно хлебал. Замечательная простота нравов.

18 [февраля]

Проездом из Киева в Иркутск посетили меня земляки мои Волконский и Малюга. Они едут в звании медиков заслуживать казне за воспитание. Какая нелепость посылать молодых медиков в такую даль от центра просвещения. Где средства на будущее развитие? Варварство!

Малюга сообщил мне, что Марко Вовчок – псевдоним некоей Маркович и что адрес ее можно достать от Данила Семеновича Каменецкого, поверенного Кулиша в Петербурге. Какое возвышенно прекрасное создание эта женщина. Не чета моей актрисе. Необходимо будет ей написать письмо и благодарить ее за доставленную радость чтением ее вдохновенной книги.

19 [февраля]

В шесть часов утра приехал Шрейдерс из Петербурга, привез мне письмо от Лазаревского, песни Беранже Курочкина и четыре экземпляра моего портрета, фотографированного с моего же рисунка.

В 12 часов в зале дворянского собрания происходило торжественное открытие комитета, собранного для окончательного решения свободы крепостных крестьян. Великое это начало благословлено епископом и открыто речью военного губернатора Н. А. Муравьева, речью не пошлою, официальною, а одушевленною, христианскою, свободною речью. Но банда своекорыстных помещиков не отозвалася ни одним звуком на человеческое святое слово. Лакеи! Будет ли напечатана эта речь? Попрошу М. А. Дорохову, не может ли она достать копию.

20 [февраля]

Один экземпляр моего нерукотворенного образа подарил М. А. Дороховой, он ей не понравился, выражение находит слишком жестким. Просил достать копию речи Муровьева, обещала.

21 [февраля]

Писал Лазаревскому, чтобы он свои письма ко м[н]е адресовал на имя М. С. Щепкина в Москву.

Начал переписывать свою поэзию для печати, писанную с 1847 года по 1858 год. Не знаю, много ли выберется из этой половы доброго зерна.

22 [февраля]

Третий раз вижу ее во сне и все нищею. Это уже не вследствие роли Антуанетты, а вследствие каких данных – не уразумею. Сегодня представилась мне она грязною, безобразною, оборванною, полунагою, и все-таки в малороссийской свитке, но не в белой, как прежде, а в серой, разорванной и грязь[ю] запачканной. Со слезами просила у меня и милостыни, и извинения за свою невежливость по случаю «Фауста» Губера. Я, разумеется, простил ее и в знак примирения хотел поцаловать, но она исчезла. Не предсказывают ли эти ночные грезы нам действительную нищету?

23 [февраля]

Сон в руку. Возвращаясь с почты, зашел я к Владимирову и услышал, что моя возлюбленная Пиунова, не дождавшись письма из Харькова, заключила условие с здешним новым директором театра, с г. Мирцовым. Если это правда, то в какие же отношения поставила она меня и Михайла Семеновича со Щербиною? В отвратительные!

Вот она где, нравственная нищета, а я боялся материальной. Дружба врозь и черти в воду. Кто нарушил данное слово, для того клятва не существует.

24 [февраля]

Получил письмо от Кулиша с дороги в Бельгию, с хутора Матроновки около Борзны. Он предлагает мне рисовать сцены из малороссийской истории, из песен и из современного народного быта. Рисунки, которые бы можно было вырезать на дереве, печатать в боль[шо]м количестве, раскрашивать и продавать по самой дешевой цене. Мысль его та, чтобы заменить в нашем народе суздальское изделие. Прекрасная, благородная мысль, но она может осуществиться только при больших деньгах и принести даже материальную пользу. Теперь я не могу приняться за такую работу. Для этого нужно жить постоянно в Малороссии, чтобы была разница между моими рисунками и суздальскими. И потому еще, что я не теряю надежды быть в Академии и заняться любимой акватинтой.

Я так много перенес испытаний и неудач в своей жизни, казалось бы, пора уже освоиться с этими мерзостями. Не могу. Случайно встретил я Пиунову, у меня не хватило духу поклониться ей. А давно ли я видел [в ней] будущую жену свою, ангела-хранителя своего, за которого готов был положить душу свою? Отвратительный контраст. Удивительное лекарство от любви – несамостоятельность. У меня все как рукой сняло. Я скорее простил бы ей самое бойкое кокетство, нежели эту мелкую несамостоятельность, которая меня, а главное, моего старого знаменитого друга поставила в самое неприличное положение. Дрянь госпожа Пиунова! От ноготка до волоска дрянь!

Завтра Кудлай едет во Владимир, попрошу его взять и меня с собой. Из Владимира как-нибудь доберусь до Никольского и в объятиях моего старого искреннего друга, даст Бог, забуду и Пиунову, и все мои горькие утраты и неудачи. Отдохну и на досуге займусь перепиской для печати моей невольничьей поэзии. А сегодня перепишу чужую не поэзию, но довольно удачные стишки, посвященные памяти неудобозабываемого фельдфебеля.

Когда он в вечность преселился,

Наш незабвенный Николай,

К Петру апостолу явился,

Чтоб дверь ему он отпер в Рай.

– Ты кто? – спросил его ключарь.

– Как кто? Известно, русский царь.

– Ты царь? Так подожди немного;

Ты знаешь, в Рай тесна дорога

И узки райские врата,

Смотри, какая теснота!

– Что ж это все за сброд?

– Простой народ!

Аль не узнал своих? Ведь это россияне,

Твои бездушные дворяне,

А это – вольные крестьяне.

Они все по миру пошли

И нищими к нам в Рай пришли.

Тогда подумал Николай:

– Так вот как достается Рай!

И пишет сыну: – Милый Саша!

Плоха на небе участь наша.

И если подданных своих ты любишь,

То их богатства поубавь.

А если хочешь в рай ввести,

То всех их по миру пусти.

25 [февраля]

В 7-мь часов утра получил письмо Лазаревского. Он пишет, что мне дозволено приехать и жить в Петербурге. Лучшего поздравления с днем ангела нельзя желать.

В три часа собрались к обеду Н. Брылкин, П. Брылкин, Грас, Лапа, Кудлай, Кадинский, Фрейлих, Климовский, Владимиров, Попов, Товбич. За обедом было и шумно, и весело, и изящно, потому что компания была единодушна, проста и в высокой степени благородна. За шампанским я сказал спич: сначала поблагодарил гостей моих за сделанную мне честь и в заключение прибавил, что я не буду на Бога в претензии, если буду встречать всюду таких добрых людей, как они, теперь сущие со мною, и что память о них навсегда сохраню я в моем сердце.

Праздник мой совершился в квартире добрейшего К. Шрейдерса.

Вечером пошел я проводить отъезжающего в Петербург Климовского, с которым предполагал и сам отправиться в гости к М. С. Щепкину, но письмо Лазаревского меня вовремя остановило.

26 [февраля]

Товбич предложил мне прогулку за 75 верст от Нижнего. Я охотно принял его предложение, с целию сократить длинное ожидание официального объявления о дозволении жить мне в Питере. Мы пригласили с собой актера Владимирова и некую девицу Сашу Очеретникову, отчаянную особу. Скверно пообедали на мой счет в трактире Бубнова и пустилися в дорогу.

27 [февраля]

В селе Медновке, цели поездки Товбича, пробыли мы до 8 часов вечера. Тут встретился я с путейским капитаном Петровичем, приехавшим туда по одному делу с Товбичем. Петрович по происхождению серб, образованный, прямой и сердечный человек, хорошо разумеющий и глубоко сочувствующий всему современному. Мне больно, что я прожил столько времени в Нижнем и только сегодня встретился с этим редким человеком.

28 [февраля]

В 7 часов утра возвратились мы благополучно в Нижний. Поездка наша была веселая и не совсем пустая. Саша Очеретникова была отвратительна, она немилосердно пьянствовала и отчаянно на каждой станции изменяла, не разбирая потребителей. Жалкое, безвозвратно потерянное, а прекрасное создание. Ужасная драма!

1 марта

На имя здешнего губернатора от министра внутренних дел получена бумага о дозволении проживать мне в Петербурге, но все [е]ще под надзором полиции. Это работа старого распутного японца Адлерберга.

2 [марта]

Получил письмо от графини Н. И. Толстой. Она пишет, что ее сердечное желание наконец исполнилось и что она с нетерпением ждет меня к себе. Доброе, благородное создание! Чем я воздам тебе за добро, которое ты для [меня] сделала? Молитвою, бесконечною молитвою!

Овсянников просит, чтобы [подождал] его здесь до 7 числа. Подожду. А если он обманет, прокляну и без денег уеду.

3 [марта]

Давно ожидаемую книгу «Детство Багрова внука» сегодня получил с самою лестною надписью сочинителя. Книга была послана из Москвы 7 февраля и пролежала до сегодня у сухого Даля. Могла бы и навсегда остаться у него, если бы я сегодня случайно не зашел к нему и не увидел ее. Он извиняется рассеянность[ю] и делами. Чем хочешь извиняйся, а все-таки ты сухой немец и большой руки дрянь. И что вздумалося Сергею Тимофеевичу делать моим комиссионером Даля? Тогда как ему мой адрес известен. Не думал ли он через это познакомить меня с ним? Добрейший Сергей Тимофеевич!

4 [марта]

В ожидании Овсянникова и полицейского пропуска в Питер принялся переписывать «Видьму» для печати. Нашел много длинного и недоделанного. И слава Богу, работа сократит длинные дни ожидания.

5 [марта]

Послал письмо графине Н. И. Толстой. Писал ей, что 7 числа в 9 часов вечера оставлю Нижний Новгород. Сбудется ли это? Это будет зависеть от Овсянникова, а не от меня. Глупо.

Продолжаю работать над «Видьмою».

6 [марта]

Я слишком плотно принялся за свою «Видьму», так плотно, что сегодня кончил, а работы было порядочно, и, кажется, порядочно кончил. Переписал и слегка поправил «Лилею» и «Русалку». Как-то примут земляки мои мою невольническую музу?

Часов в 7 вечера явился ко мне жандармский унтер-офицер и предложил довезти меня за 10 рублей до Москвы. Сердечно благодарен за предложение. Он отвозил в Вятку какого-то непокорного отцу своему капитана Шлипенбаха. И на обратном пути искал себе попутчика и нашел меня в Нижнем. Еще раз спасибо ему.

Условившись в цене и времени выезда, я пошел к Кудлаю поторопить его насчет полицейского пропуска. Кудлая не застал дома и по дороге зашел к Вильде, где встретил Татаринова, мамзелей Шмитгоф и брата их, молодого, весьма талантливого скрипача и сценического артиста. После ужина хозяин, прощаясь со мной, подарил мне на память несколько миниатюрных медальонов, копии с известных скульптурных произведений древних и новых, сделанных разными художниками. Милый и умный подарок.

7 [марта]

От часу пополудни до часу пополуночи прощался с моими нижегородскими друзьями. Заключил расставанье у М. А. Дороховой ужином и тостом за здоровье моей святой заступницы графини А. И. Толстой.

10 [марта]

В три часа пополудни 8 марта оставил Нижний на санях, а во Владимир приехал 9-го ночью на телеге. Кроме этого весьма обыкновенного явления в настоящее время года, ничего особенного не случилось, кроме легкого воспаления в левом глазе и зуда на лбу. Во Владимире я взял розовой воды и думал все покончить этим ароматическим медикаментом. А вышло не так, как я думал.

Во Владимире на почтовой станции встретил А. И. Бутакова, под командою которого плавал я два лета 1848 и 49 по Аральскому морю. С тех пор мы с ним не видались. Теперь он едет с женою в Оренбург, а потом на берега Сырдарьи. У меня при одном воспоминании об этой пустыне сердце холодеет, а он, кажется, готов навсегда там поселиться. Понравилась сатана лучше ясна сокола.

В 11 часов вечера приехал в Москву. Взял № за рубль серебра в сутки в каком-то великолепном отеле. И едва мог добиться чаю, потому что уже было поздно. О Москва! О караван-сарай! Под громкою фирмою – отель. Да еще и со швейцаром.

11 [марта]

В 7 часов утра оставил я караван-сарай со швейцаром и пустился отыскивать своего друга М. С. Щепкина. Нашел его у старого Пимена в доме Щепотьевой и у него поселился, и, кажется, надолго, потому что глаз мой распух и покраснел, а на лбу образовалося несколько групп прыщей. Облобызав моего великого друга, отправился я к доктору Ван-Путерену, моему нижегородскому знакомому. Он прописал мне английскую соль, зеленый пластырь, диету и по крайней мере неделю не выходить на улицу. Вот тебе и столица! Сиди да смотри в окно на старого безобразного Пимена.

12 [марта]

Посетил меня доктор Ван-Путерен, прибавил еще два лекарства для внутреннего и наружного употребления. И посулил мне по крайней мере неделю заточения и поста. Веселенькая перспектива!

Вслед за доктором посетил меня почтеннейший Михайло Александрович Максимович. Молодеет старичина, женился, отпустил усы да и в ус себе не дует.

Вечером, по настоянию моих гостеприимных хозяев, сошел я вниз в гостиную с повязанной головой, где встретил несколько человек гостей, и между ними Кетчера, Бабста и Афанасьева, с которыми тут и познакомил меня хозяин. Время быстро прошло до ужина. Подали ужин, гости сели за стол, а я удалился в свою келию. Проклятая болезнь!

13 [марта]

Доктор Ван-Путерен уехал сегодня в Нижний; рекомендовал мне своего приятеля, какого-то немца, которого я, однако ж, не дождался и просил М[ихайла] С[еменовича] пригласить медика, какого он лучше знает, потому что болезнь моя не шутя меня беспокоит. М[ихайло] С[еменович] пригласил доктора Мина. Завтра я его дожидаю.

Навестил меня Маркович, сын Н. Марковича, автора «Истории Малороссии», и М. А. Максимович с брошюрою «Исследование о Петре Конашевиче Сагайдачном». Сердечно благодарен за визит и за брошюру.

14 [марта]

Отправил Лазаревскому два рисунка, назначенные для преподнесения М[арии] Н[иколаевне].

После обеда явилися ко мне два доктора, хорошо еще, что не вдруг. Приятель Ван-Путерена прописал какую-то микстуру в темной банке, а Мин – пильнавскую воду и диету. Я решился следовать совету последнего.

Дмитрий Егорович Мин – ученый переводчик Данта и еще более ученый и опытный медик. Поэт и медик. Какая прекрасная дисгармония.

У старого друга моего М[ихайла] С[еменовича] везде и во всем поэзия, у него и домашний медик поэт.

15 [марта]

Вчера было у меня два доктора, а сегодня ни одного. Мне, скала Богу, лучше, скоро, может быть, они для меня будут совсем не нужны. Как бы это хорошо было. Надоело смотреть в окно на старого Пимена.

М[ихайло] С[еменович] ухаживает за мною, как за капризным больным ребенком. Добрейшее создание! Сегодня вечером пригласил он для меня какую-то г. Грекову, мою полуземлячку, с тетрадью малороссийских песень. Прекрасный, свежий, сильный голос, но наши песни ей не дались, особенно женские. Отрывисто, резко, национальной экспрессии она не уловила. Скоро ли я услышу тебя, моя родная задушевная песня?

Петр Михайлович, старший сын моего великого друга, подарил мне два экземпляра – фотографические портреты апостола Александра Ивановича Герцена.

16 [марта]

Нарисовал портрет, не совсем удачно, М[ихаила] С[еменовича]. Причиной неудачи были сначала Маскимович, а потом Маркович. Пренаивные посетители. Им и в голову не пришла поговорка, что не вовремя гость – хуже татарина. А кажется, люди умные, а простой вещи не понимают.

После обеда посетил меня Д. Е. Мин и, кроме диеты и пильнавской воды, ничего не присоветовал. Дня через три обещает выпустить на улицу. Ах, как бы было хорошо!

17 [марта]

Сегодня опять посетили меня оба медика и, слава Богу, кроме диеты и сидения в комнате, ничего не прописали. Я, однако ж, и этого немного не исполнил. Вечером втихомолку навестил давно не виданного друга моего, княжну Варвару Николаевну Репнину. Она счастливо переменилась, потолстела и как будто помолодела. И вдарилася в ханжество, чего я прежде не замечал. Не встретила ли она в Москве хорошего исповедника?

18 [марта]

Кончил переписывание или процеживание своей поэзии за 1847 год. Жаль, что не с кем толково прочитать. М[ихайло] С[еменович] в этом деле мне не судья. Он слишком увлекается. Максимович – тот просто благоговеет перед моим стихом, Бодянский тоже. Нужно будет поджать Кулиша. Он хотя и жестоко, но иногда скажет правду; за то ему не говори правды, если хочешь сохранить с ним добрые отношения.

В первом часу поехали мы с М[ихайлом] С[еменовичем] в город. Заехали к Максимовичу. Застали его в хлопотах около «Русской беседы». Хозяйки его не застали дома. Она была в церкви. Говеет. Вскоре явилася она, и мрачная обитель ученого просветлела. Какое милое, прекрасное создание. Но что в ней очаровательнее всего, это чистый, нетронутый тип моей землячки. Она проиграла для нас на фортепьяно несколько наших песен. Так чисто, безманерно, как ни одна великая артистка играть не умеет. И где он, старый антикварий, выкопал такое свежее, чистое добро? И грустно, и завидно. Я написал ей на память свой «Весенний вечер», а она подарила мне для ношения на шее киевский образок. Наивный и прекрасный подарок.

Расставшись с милою, очаровательною землячкою, заехали мы в школу живописи, к моему старому приятелю А. Н. Мокрицкому. Старый приятель не узнал меня. Немудрено, мы с ним с 1842 года не видались. Потом заехали в книжный магазин Н. Щепкина, где мне Якушкин подарил портрет знаменитого Николая Новикова. Потом приехали домой и сели обедать.

Вечером был у О. М. Бодянского. Наговорились досыта о славянах вообще и о землячках в особенности, и тем заключил свой первый выход из квартиры.

19 [марта]

В 10 часов утра вышли мы с Михаилом Семеновичем из дому и, несмотря на воду и грязь под ногами, обходили пешком по крайней мере четверть Москвы. Я не видал Кремля с 1845 года, Казармовидный дворец его много обезобразил, но он все-таки оригинально прекрасен. Храм Спаса вообще, а главный купол в особенности безобразен. Крайне неудачное громадное произведение. Точно толстая купчиха в золотом повойнике остановилася напоказ среди белокаменной. Из Кремля прошли мы на Большую Дмитровку, зашли к Елене Константиновне Станкевич, моей старой знакомой; напилися чаю, отдохнули и пошли в книжный магазин Н. М. Щепкина. Из магазина возвратилися опять к Станкевич, где я встретил еще одну мою старую знакомую Олимпиаду Ивановну Миницкую. Пообедали у Станкевич и в 6 часов вечера благополучно пешком же возвратилися восвояси, дивяся бывшему.

20 [марта]

Мой неразлучный спутник и чичероне М[ихайло] С[еменович] сегодня ставил себе банки, и я один от 10 до 4 часов месил московскую грязь. Поутру велел кучеру вымазать себе сапоги добрым дегтем. Вооружился и по Тверской отправился в Кремль. Полюбовавшися старым красавцем Кремлем, прошел я к юному некрасавцу Спасу с целию посмотреть скульптурные работы. Но меня и на двор не пустили. «Не приказано», – сказал сторож. Я ему не противоречил и возвратился в Кремль. Полюбовавшись еще раз стариком, вышел я на Ильинку и потом на Покровку. Зашел к А. А. Сапожникову, моему спутнику из Астрахани до Нижнего. Болен, никого не принимает. И хорошо делает, потому что я весь облеплен грязью. Расспросил у будочника дорогу к почтамту, поплелся тихонько к Мокрицкому. Отдохнул у него, полюбовался эскизами незабвенного друга моего, покойного Штернберга, и пошел к уральскому казачине Савичу. Взял у него летопись Велички, которую он получил от О. М. Бодянского два года тому назад для пересылки [мне] и держал у себя, сам не знает, с каким намерением. От Савичева зашел в харчевню, напился чаю с кренделями и Страстным бульваром вышел на Дмитровку. Потом к старому Пимену, и ровно в 4 часа пришел домой.

Вечером М[ихайло] С[еменович] был гото[в] на новые подвиги, и мы отравились к Станкевичам. Весело, нецеремонно поболтали о Малороссии, о днях минувших, и на расставаньи В. А. Станкевич подарил мне экземпляр стихотворений Тютчева.

21 [марта]

В 10 часов утра не пешком, а в пролетке пустились мы с М[ихайлом] С[еменовичем] Москву созерцать. По дороге заехали к сыну его Николаю. Выпили по стакану чаю и потягли далее. Заехали также по дороге к Кетчеру, встретили там Бабста. Кетчер подарил мне все издания своей компании, кроме своего перевода Шекспира, – он еще в типографии. А Бабст подарил свою речь о умножении народного капитала, издание той же компании. Выпили у Кетчера по рюмке сливянки и поехали к Якушкину. Хозяина не застали дома, а милейшая хозяйка подарила нам по экземпляру портрета к[н]. Волконского, декабриста, и мы раскланялись и поехали к Красным воротам, к Забелину. Это молодой еще человек, самой симпатической кроткой физиономии, обитающий не в квартире, а в библиотеке. Он не совсем здоров, и я не решился просить его показать мне Оружейную палату, где он служит помощником Вельтмана. От Забелина поехали мы в книжный магазин Н[иколая] М[ихайловича], и тут расстался я с моим путеводителем.

Грешно роптать мне на судьбу, что она затормозила мой поезд в Питер. В продолжение недели я здесь встретился и познакомился с такими людьми, с какими в продолжение многих лет не удалось бы встретиться. Итак, нет худа без добра.

Вечер провел у своей землячки М. В. Максимович. И несмотря на Страстную пятницу, она, милая, весь вечер пела для меня наши родные задушевные песни. И пела так сердечно, прекрасно, что я вообразил себя на берегах широкого Днепра. Восхитительные песни! Очаровательная певица!

22 [марта]

Радостнейший из радостных дней. Сегодня я видел человека, которого не надеялся увидеть в теперешнее мое пребывание в Москве. Человек этот – Сергей Тимофеевич Аксаков. Какая прекрасная, благородная старческая наружность! Он нездоров и никого не принимает. Поехали мы с М[ихайлом] С[еменовичем] сегодня поклониться его семейству. Он узнал о нашем присутствии в своем доме и, вопреки заповеди доктора, просил нас к себе. Свидание наше длилось несколько минут. Но эти несколько минут сделали меня счастливым на целый день и навсегда останутся в кругу моих самых светлых воспоминаний.

После постного обеда в Троицком трактире отправился я домой с намерением приготовиться к ночному кремлевскому торжеству. Намерение мне не удалось. Прочитав статью в 3 № «Полярной звезды» о записках Дашковой, в 11 часов я отправился в Кремль. Если бы я ничего не слыхал прежде об этом византийско-староверском торжестве, то, может быть, оно бы на меня и произвело какое-нибудь впечатление, теперь же ровно никакого. Свету мало, звону много, крестный ход, точно вяземский пряник, движется в толпе. Отсутствие малейшей гармонии и ни тени изящного. И до которых пор продлится эта японская комедия?

В 3 часа возвратился домой и до 9 часов утра спал сном праведника.

23 [марта]

Христос воскрес!

В семействе М[ихайла] С[еменовича] торжественного обряда и урочного часа для разговен не установлено. Кому когда угодно. Республика. Хуже, анархия! Еще хуже, кощунство! Отвергнуть веками освященный обычай обжираться и опиваться с восходом солнца. Это просто поругание святыни!

В 10-м часу пришел к М[ихайлу] С[еменовичу] с праздничным поклоном актер Самарин и сообщил ему очень миленькую эпиграмму Щербины, которую при сем и прилагаю.

Боже! В каком я теперь упоеньи

С «Вестником Русским» в руках,

Что за прекрасные стихотворения.

Ах!

Тут Данилевский, Плещеев таинственный,

Майков наш флюгер-поэт.

Лучше же всех несравненный, единственный

Фет!

Много нелепостей патетических,

Множество фраз посреди.

Много и рифм. Но красот поэтических —

Жди!

24 [марта]

Еще раз виделся с Сергеем Тимофеевичем Аксаковым и с его симпатическим семейством и еще раз счастлив. Очаровательный старец! Он приглашает меня к себе в деревню на лето, и я, кажется, не устою против такого искушения. Разве попечительная полиция воспрепятствует.

От Аксаковых заехали к В. Н. Репниной. А от нее к актеру Шумскому. Вкусили священной пасхи с вестфальской колбасой и поехали к Станкевичам. Не застали дома. Отправились в книжный магазин Н. М. Щепкина и ком., где и осталися обедать. Обед был званый. Н[иколай] М[ихайлович] праздновал новоселье своего магазина и по этому случаю задал пир московской учено-литературной знаменитости. И что это за очаровательная знаменитость! Молодая, живая, увлекающаяся, свободная! Здесь я встретил Бабста, Чичерина, Кетчера, Мина, Кронеберга-сына, Афанасьева, Станкевича, Корша, Крузе и многих других. Я встретился и познакомился с ними, как с давно знакомыми родными людьми. И за всю эту полную радость обязан я моему знаменитому другу М. С. Щепкину.

В 8 часов вечера отправились к купцу Варенцову, музыканту и любителю искусств. Тут встретился я с некоторыми московскими художниками и музыкантами и, послушавши Моцарта, Бетговена и других великих представителей слышимой гармонии, в 11 часов удалились восвояси, дивяся бывшему.

25 [марта]

Многоуважаемый М. А. Максимович задал мне обед, на который пригласил, между прочими, и ветхих деньми товарищей своих Погодина и Шевырева. Погодин еще не так стар, как я его воображал себе, Шевырев старше и, несмотря на седенькую свою благопристойную физиономию, почтения к себе не внушает. Сладкий до тошноты старичок. В конце обеда амфитрион прочел в честь мою стихи собственного сочинения. А после обеда милейшая хозяйка пропела несколько малороссийских песен, и восхищенные гости разошлись хто куда, а я заехал к Сергею Тимофеевичу Аксакову с намерением проститься. Он спал, и я не имел счастия облобызать его седую прекрасную голову. До 9-ти часов пробыл я у Аксаковых и с наслаждением слушал мои родные песни, петые Надеждой Сергеевной. Все семейство Аксаковых непритворно сердечно сочувствует Малороссии и ее песням и вообще ее поэзии. В 9-ть часов с Иваном и Константином Аксаковыми поехал я к Кошелеву, где встретился и познакомился с Хомяковым и со стариком декабристом к[н.] Волконским. Кротко, без малейшей желчи рассказал он мне некоторые эпизоды из своей 30-тилетней ссылки и в заключение прибавил, что те из его товарищей, которые были заточены поодиночке, все перемерли, а те, которые томились по нескольку вместе, пережили свое испытание, в том числе и он.

26 [марта]

В 9-ть часов утра расстался я с Михайлом Семеновичем Щепкиным и с его семейством. Он уехал в Ярославль, а я, забравши свою мизерию, поехал к железной дороге и в 2-ва часа, закупоренный в вагоне, оставил я гостеприимную Москву. В Москве более всего радовало меня то, что я встретил в просвещенных москвичах самое теплое радушие лично ко мне и непритворное сочуствие к моей поэзии. Особенно в семействе С. Т. Аксакова.

27 [марта]

В 8 часов вечера громоносный локомотив свистнул и остановился в Петербурге. В 9 часов я был уже в квартире моего искреннейшего друга М. М. Лазаревского.

28 [марта]

По снегу и слякоти пешком обегал я половину города почти без надобности. На перетутьи зашел в гостиницу Клея и нашел там только что приехавшего из Москвы Григория Галагана. Он передал мне письмо Максимовича с его стихами, читанными им за обедом 25 марта, записку на получение «Русской беседы» и моего в Москве обретшегося «Еретика», т. е. «Яна Гуса», которого я считал невозвратно погибшим. В 3 часа возвратился я домой и обнял моего задушевного Семена Артемовского. А через полчаса я был уже в его доме, как в своей родной хате. Много и многое мы вспомнили и переговорили, а еще большего не успели ни вспомнить, ни переговорить. Два часа мелькнули быстрее одной минуты. Я расстался с моим милым Семеном, и в 6-ть часов вечера вместе с Лазаревским отправились мы к графине Н. И. Толстой.

Сердечнее и радостнее не встречал меня никто и я никого, как встретились мы с моей святой заступницей и с графом Федором Петровичем. Эта встреча была задушевнее всякой родственной встречи. Многое хотелось мне пересказать ей, и я ничего не сказал. В другой раз. Бутылкой шампанского освятили мы святое радостное свидание и в 8 часов расстались.

Вечер провели мы у В. М. Белозерского, моего соузника и соседа по каземату в 1847 году. У него встретил я моих соизгнанников оренбургских – Сераковского, Станевича и Желяковского (Сову). Радостная, веселая встреча. После сердечных речей и милых родных песен мы расстались.

29 [марта]

В 10 часов утра явился я казанским сиротой к правителю канцелярии обер-полицеймейстера, к земляку моему И. Н. Мокрицкому. Он принял меня полуофициально, полуфамильярно. Старое знакомство сказалося в скобках. В заключение он мне посоветовал сбрить бороду, чтобы не произвести неприятного впечатления на его патрона графа Шувалова, к которому я должен явиться как главному моему на[д]зерателю.

От Мокрицкого я опять пошел гранить уже высушенную мостовую и упражнялся в сем хитром ногодельи до 12-ти часов, а в 12 часов с М. Лазаревским поехали к Василию Лазаревскому. На удивление симпатические люди эти прекрасные братья Лазаревские, и все ше[с]ть братьев как один замечательная редкость. Василь принял меня как давно невиданного своего друга. А мы с ним в первый раз в жизни встречаемся. От земляк, так земляк!

Вечером отправились мы в цирк-театр смотреть и слушать живописную лекцию геологии профессора Роде. Лекция мироздания прекрасна. И астрономические картины почти не лишни, но к чему эти аляповатые суздальские виды городов и зданий, оскорбляющих искусство? И к чему эти живые вертящиеся ситцевые узоры, оскорбляющие науку? Странно! А еще более странно то, что публика рукоплещет этой балаганной пошлости. Толпа. Да еще столичная толпа!

30 [марта]

Заказал фотографический портрет в шапке и тулупе для М. А. Дороховой. Искал квартиру Бабста и не нашел. Жаль. Несмотря на возмутительную погоду, прошел на Васильевский остров, зашел к художнику Лаврову и от него узнал о смерти Павла Петровского. Отвратительная новость. Бедная старуха мать, она не переживет этой страшной новости.

Вечером графиня Н[астасья] И[вановна] представила меня своим знакомым, собравшимся у нее в этот вечер порядочной толпою. Они приветствовали меня как давно ожиданного и дорогого гостя. Спасибо им. Боюся, как бы мне не сделаться модной фигурой в Питере. А на то похоже.

31 [марта]

С художником Лукашевичем был в Эрмитаже. Новое здание Эрмитажа показалось мне не таким, как я его воображал. Блеск и роскошь, а изящества мало. И в этом великолепном храме искусств сильно напечаталась тяжелая казарменная лапа неудобозабываемого дрессированного медведя.

В три часа возвратился домой и под влиянием виденного привел себя в горизонтальное положение, как вошел ко мне мой старый, незабытый, но из виду потерянный знакомый и щирый земляк Л. Н. Дзюбин. Вспомнили старину и отправились в отель «Париж» обедать. После обеда прошлись по Невскому и на сегоднишний день расстались.

Вечер провел у Семена.

1 [апреля]

Обманывают и обманываются. Хорошо, если бы это случилось только первого апреля. Откуда взял свое начало этот нелепый обычай?

Долго шлялся по Невскому проспекту без всякой цели. Потом прошел на Бассейную, нашел квартиру Кокорева, а самого хозяина не нашел дома. Обедал у Белозерского. После обеда получил записку от графини Н[астасьи] И[вановны] и вечером отправился к ней. Никакой эк[с]тренности. Ей просто хотелося меня видеть. Доброе создание! К графине заехал Сошальский и увез меня к имениннице землячке М[арье] С[тепановне]. Мы с нею не видалися с 1845 года. Едва заметно постарела. На удивление прочная землячка.

2 [апреля]

В первом часу Сошальский повез меня к землячке Ю. В. Смирновой. Я знал ее наивной, милой институткой в 1845 году. А теперь черт знает что. Претензия на барыню, а в самом деле и на порядочную горничную не похожа. От Смирновой заехали к Градовичу. Тоже старый знакомый. От Градовича зашел я уже без Сошальского в Палкин трактир, пообедал и отправился домой.

Вечером в цирке-театре смотрел и слушал «Бронзового коня». Великолепная постановка и больше ничего. Один старик Петров и Семен со славою поддержали «Бронзового коня». А прочее чепуха.

3 [апреля]

Навуходоносор

(Из Беранже. В. Курочкина)

В давнопрошедшие века,

До рождества еще Христова,

Жил царь под шкурою быка.

Оно для древних это ново,

Но так же точно льстил и встарь,

И так же пел придворных хор:

Ура! да здравствует наш царь

Навуходоносор!

Наш царь бодается – так что ж?

И мы топтать народ здоровы,

Решил совет седых вельмож.

Да здравствуют рога царевы!

Ведь и в Египте государь

Был божество с давнишних пор.

Ура! Да здравствует наш царь

Навуходоносор!

Державный бык коренья жрет,

Вода речная ему пойло,

Как трезво царь себя ведет!

Поэт воспел бычачье стойло.

И над поэмой государь

Мыча уставил мутный взор.

Ура! Да здравствует наш царь

Навуходоносор!

В тогдашней «Северной пчеле»

Печатали неоднократно,

Что у монарха на челе

След виден думы необъятной,

Что из сердец ему алтарь

Воздвиг народный приговор.

Ура! Да здравствует наш царь

Навуходоносор!

Бык только ноздри раздувал,

Упитан сеном и хвалами,

На под ярмо жрецов попал…

И, управляемый жрецами,

Мычал рогатый государь —

За приговором приговор.

Ура! Да здравствует наш царь

Навуходоносор!

Тогда не выдержал народ.

В цари избрал себе другого,

Как православный наш причет,

Жрецы – любители мясного…

Как злы-то были люди встарь!

Придворным-то какой позор!

Был съеден незабвенный царь

Навуходоносор!

Льстецы царей! Вот вам сюжет

Для оды самой возвышенной,

Да и цензурный комитет

Ее одобрит непременно.

А впрочем… слово «государь»

Не вдохновляет вас с тех пор,

Как в бозе сгнил последний царь

Навуходоносор!

Только что успел я положить перо, дописавши последний куплет этого прекрасного и меткого стихотворения, как вошел ко мне Каменецкий, за ним Сераковский, а за ним Кроневич, в заключение Дзюбин, который и пригласил меня обедать. Вот тебе и письма. Нужно где-нибудь спрятаться.

После не совсем умеренного обеда вышли на улицу и, пройдя несколько шагов, встретили мы вездесущего вечного жида, брехуна Элькана. После продолжительной прогулки мы с ним расстались, и по его указаниям пошли искать квартиру актера Петрова и, разумеется, не нашли. Ругнули всеведущего Элькана и по дороге зашли к Бенедиктову. Встретил он меня непритворно радостно, и после разнородных разговоров он по моей просьбе прочитал нам некоторые места из «Собачьего пира» (Барбье), и теперь только я уверился, что этот великолепный перевод принадлежит действительно Бенедиктову.

4 [апреля]

Каменецкий сообщил мне все мои сочинения, переписанные Кулишем, кроме «Еретика». Нужно будет сделать выбор и приступить к изданию. Но как мне приступить к цензуре?

В 3 часа пообедал с Дзюбиным, тоже не совсем умеренно, и вечер провел у Семена.

5 [апреля]

Приезжа[л] Смаковский просить меня обедать с ним и с Дзюбиным. Я спал. Меня, спасибо, не збудили. И я под предлогом болезни не поехал на лукулловский обед. Бог с ними. С непривычки можно сурьезно захворать. Вечер провел у Галагана.

6 [апреля]

Имел великое несчастие облачиться во фрак и явиться к своему главному надзирателю графу Шувалову. Он принял меня просто, неформенно, а главное, без приличных случаю назиданий, чем сделал на меня выгодное для себя впечатление.

При этом удобном случае познакомился с женою правителя канцелярии обер-полицеймейстера И. Н. Мокрицкого. Она урожденная Свичка и настоящая моя землячка. Мы с нею встретились как старые знакомые.

Расставшись с милейшей землячкою, прошел я в Академию художеств на выставку. Пейзажи преимущественно перед другими родами живописи мне бросились в глаза. Калам имеет сильное влияние на пейзажистов. Самого Калама две вещи не первого достоинства.

Вечер прошел у графини Н[астасьи] И[вановны]. Слышал в первый раз игру Антония Кон[т]ского и лично познакомился с поэтом Щербиною.

7 [апреля]

Было намерение съездить в Павловск к старику Бюрно. Но этому доброму намерению невинно поперечил художник Соколов, к которому я зашел по дороге, пробыл у него до 4-х часов и опоздал на железную дорогу. Непростительная рассеянность!

Вечером пошли с Михайлом до Семена и не застали его дома.

8 [апреля]

Воспользовавшись хорошею погодою, пустился я пешком в Семеновский полк искать квартиру Олейникова. Квартиру нашел, а хозяина не нашел и прошел в Бассейную к Кокореву. И сего откупщика-литератора не нашел дома. По дороге зашел на Литейную к Василю Лазаревскому, отдохнул немного и пустился пешком же в Большую Подьяческую к Семену обедать. После обеда вышли на улицу и случайно зашли к бедному бесталанному генералу Корбе. Плачет, бедный, не о том, что из службы выгнали, а о том, что Станислава не дали. Бедный, несчастный человек!

Вечером зашел к Кроневичу, к моему соизгнаннику, и между многими поляками встретил у него людей русских, между которыми и две знаменитости: графа Толстого, автора солдатской севастопольской песни, и защитника Севастополя генерала Хрулева.

Последняя знаменитость мне показалась приборканою.

9 [апреля]

Квитался за неумеренный ужин Кроникевича.

10 [апреля]

Посетил московского знакомого, некоего Безобразова. Потом Рамазанова и Михайлова, хотел пройти на выставку, да не удалось. Царь помешал. Смотрел в цирке-театре «Москаля-чаривныка». Очаровательный Семен. А прочие чушь.

11 [апреля]

Поручил Каменецкому хлопотать в цензурном комитете о дозволении напечатать «Кобзаря» и «Гайдамаки» под фирмою «Поэзия Т. Ш.». Что из этого будет?

Зашел по пути к певцу-актеру Петрову. Он только потолстел, а она, увы! из миленькой Анны Яковлевны сделалась почтенная, но все-таки милая старушка. Непрочный пол! Забежал к Семену, выпил рюмку водки и пошел к Корбе обедать. Скучно и грязно, как у старого холостяка, и вдобавок у военного. Вечером у Белозерского слушал новую драму Желяковского (Совы) и с успехом доказал Сераковскому, что Некрасов не только не поэт, но даже стихотворец аляповатый.

12 [апреля]

Снег, слякоть, мерзость; невзирая на все это, отправились мы, т. е. я, Семен и М. Лазаревский, в Академию смотреть выставку. Во избежание простуды завернули к Смурову, выпили по рюмке джину и проглотили по десятку устриц. С выставки пошли мы на званый обед к графине Н[астасье] И[вановне], данный ею своим близким многочисленным приятелям по случаю моего возвращения. За обедом граф Ф[едор] П[етрович] сказал коротенькое слово в честь милостивого царя. А в честь моего невольного долготерпения сказал почти либеральное слово Николай Дмитриевич Старов. Потом Щербина и в заключение сама графиня Н[астасья] И[вановна]. Мне было и приятно, и вместе неловко. Я не чаял себе такой великой чести. Для меня это было совершенно ново. Семен заметил, что за столом все были бледны, тощи и зелены, кроме несчастного изгнанника, т. е. меня. Забавный контраст.

После обеда повез меня Сошальский к землячке М. С. Гжесевич, а часу в первом к Борелю. А от Бореля к Адольфине, где я его и оставил.

13 [апреля]

От Н. Д. Старова поехали мы с Семеном к М. В. Остроградскому. Великий математик принял меня с распростертыми объятиями как земляка и как надолго отлучившегося куда-то своего семьянина. Спасыби йому. Остроградский с семейством едет на лето в Малороссию. Пригласил бы, говорит, и Семена с собою, но боится, что в Полтавской губернии сала не хватит на його продовольствие.

Обедал у Семена, вечер провел у графини Н[астасьи] И[вановны]. Слушал стихотворения Юлии Жадовской. Жалкая, бедная девушка!

14 [апреля]

Семен познакомил меня с весьма приличным юношею, с В. П. Энгельгардтом. Многое и многое пошевелилось в душе моей при встрече с сыном моего бывшего помещика. Забвение прошедшему. Мир и любовь настоящему.

Вечером Грицько Галаган познакомил меня с черниговскими землячками, с Карташевскими. Не жеманные, милые, настоящие землячки.

15 [апреля]

По желанию графини Н[астасьи] И[вановны] представлялся шефу жандармов к[н.] Долгорукову. Выслушал приличное случаю, но вежливое наставление, и тем кончилась аудиенция.

Вечер провел у земляка Трохима Тупыци, где встретился с Громекою, автором статьи «О полиции и о взятках», и познакомился с стариком Персидским, с декабристом.

16 [апреля]

Грицько Галаган приехал просить записать ему мой «Весенний вечир». Я охотно исполнил его желание, а он, чтобы не остаться у меня в долгу, записал прекрасное стихотворение Хомякова.

И. Н. Дзюбина познакомил я с Семеном, а он, чтобы тоже не остаться в долгу, вздумал попотчевать меня каким-то молодым генералом Крыловым, земляком из Харькова. Несмотря на молодость и любезность, генерал оказался далеко не симпатичным. А обед его, почти царский, тоже показался как-то приторным.

Вечером Мей прислал мне тот самый «Весенний вечер», который я поутру записал для Галагана, в русском переводе собственного изделия. Спасибо ему.

Стихотворение Хомякова

Тебя избрал на брань святую,

Тебя Господь наш полюбил,

Тебе дал силу роковую,

Да сокрушишь ты волю злую

Слепых, безумных, буйных сил.

Вставай, страна моя родная,

За братьев Бог тебя зовет.

Чрез волны буйного Дуная,

Туда, где, землю огибая,

Шумят струи Эгейских вод!

Но помни: быть орудьем Бога

Земным созданьям тяжело,

Своих рабов он судит строго,

А на тебе, увы! как много

Грехов ужасных налегло!

В судах черна неправдой черной

И игом рабства клеймена,

Безбожной лести, лжи тлетворной,

И лени гнусной и позорной,

И всякой мерзости полна.

О! недостойная избранья, ты избрана,

Скорей омой себя водою покаянья,

Да гром двойного наказанья

Не грянет над твоей главой.

С душой коленопреклоненной,

С главой, лежащею в пыли,

Молись молитвою смиренной,

И раны совести растленной

Елеем плача исцели.

И встань потом, верна призванью,

И бросься в пыл кровавых сеч,

Держи стяг Божий крепкой дланью,

Рази мечом, то Божий меч.

17 [апреля]

Н. Д. Старов прислал М. Лазаревскому написанное слово, сказанное им в честь мою на обеде у графини Н. И. Толстой. Как вещь дорогую для меня заношу его в мой журнал.

«Признательное слово Т. Г. Шевченку.

Несчастие Шевченка кончилось, а с тем вместе уничтожилась одна из вопиющих несправедливостей. Мы не нарушим скромности тех, чье участие способствовало этому добру и приобрело благодарность всех, сочувствующих достоинству блага… Мы скажем, что нам отрадно видеть Шевченка, который среди ужасных, убийственных обстоятельств, в мрачных стенах казармы смердячои – не ослабел духом, не отдался отчаянию, но сохранил любовь к своей тяжкой доле, потому что она благородна. Здесь великий пример всем современным нашим художникам и поэтам, и уже это достойно обессмертить его!..

Позвольте же предложить тост признательности за Шевченка, который своими страданиями поддержал то святое верование, что истинно нравственную природу человека не в силах подавить никакие обстоятельства!..

Н. Старов

12 апреля,

1858».

В. М. Белозерский познакомил меня с профессором Кавелиным. Привлекательно симпатическая натура.

Тот же Белозерский познакомил меня с тремя братьями Жемчужниковыми. Очаровательные братья!

Вечером в цирке-театре слушал оперу «Жизнь за царя». Гениальное произведение! Бессмертный М. И. Глинка! Петров в роли Сусанина по-прежнему хорош, и Леонова в роли Вани хороша, но далеко не Петрова, которую я слышал в 1845 году.

18 [апреля]

Получил милейшее письмо от милейшего Сергея Тимофеевича Аксакова, на которое буду отвечать завтра, – сегодня я увлекся своею «Лунатикою». Если бы не помешал обязательный Сошальский, то я кончил бы «Лунатику». Но, увы, нужно было оставить невещественное слово и приняться за вещественное дело, т. е. за увесистый обед.

Вечером с тем же обязательным Сошальским поехали мы к милой и талантливо-голосистой певице мадмуазель Грубнер. Там встретился я с Бенедиктовым, Даргомыжским и с архитектором Куз[ь]миным, старым и хорошим знакомым. Музыкальное наслаждение заключилось смешным и приторным мяуканьем Даргомыжского. Точно мышонок в когтях кота. А ему аплодируют. Странные люди эти меломаны. А еще страннее такие певцы, как Даргомыжский.

19 [апреля]

Вчера Сошальский пригласил меня с Михайлом на борщ с сушеными карасями и на вареныки. А сегодня графиня Н[астасья] И[вановна] просит запиской к себе обедать и обещает познакомить с декабристом бароном Шейгелем. Мы предпочли декабриста борщу с карасями и за измену были наказаны бароном. Он не пришел к обеду. Одичалый барон.

За обедом познакомился я с адмиралом Голенищевым. Адмирал – товарищ графа Ф[едора] П[етровича]. Простой и, кажется, хороший человек.

Вечер провел у Галагана. Он прочитал описание своего будынка, збудованого им в старом малороссийском вкусе в Прилуцком уезде. Барская, но хорошая и достойная подражания затея.

20 [апреля]

Обедал у Н. Д. Кавелина и там же познакомился c Галаховым, составителем русской хрестоматии.

21 [апреля]

Без всякой цели до обеда шлялся по городу. Вечером пошел в театр. Спектакль вообще был хорош, а увертюра «Вильгельма Телля» очаровательна. Хваленый тенор Сетов ниже всякой посредственности. Просто дрянь. А ему аплодируют. Семен в роли отца Линды де Шамуни очень хорош.

Из театра зашел к Белозерскому и застал у него К. Д. Кавелина. С разговора о минувшей и будущей судьбе славян мы перешли к психологии и философии. И просидели до трех часов утра. Школьничество. Но очаровательное школьничество!

22 [апреля]

Тоже без всякой цели шлялся до обеда, только уже не один, а с Семеном. Вечером с Семеном же пошли к землячке М. Л. Мокрицкой и до второго часу с удовольствием переливали из пустого в порожнее.

23 [апреля]

Вчера условились мы с Семеном, чтобы сегодня часу в первом ехать посмотреть дачи. Ровно до двенадцати часов была погода хорошая, потом пошел дождь, затяжной, как его называют. Мы просидели весь день дома, читали Гумбольда «Космос» и, глядя в окно, повторяли поговорку: «Вот те, бабушка, и Юрьев день».

24 [апреля]

Предложения мне никогда не удаются, а не могу отказать себе в удовольствии сочинять предложения. Сегодня, например. Выходя из дому, я располагал провести время до обеда так. Сначала зайти в Академию посмотреть выставку, потом зайти к Иордану, своему будущему профессору, потом к барону Клодту и в заключение к графине Н[астасье] И[вановне] и у нее остаться обедать. Таков был проек[т]. А случилось вот как. В первой зале в Академии встретился мне Зимбулатов и Бориспольц, мои старые и искренние друзья. Наскоро обошли мы выставку, отправились к Зимбулатову и время до обеда провели в воспоминаниях. Я совершенно доволен неудачею.

Вечером собрались мы с Михайлом к брату его Василю, да зашли к Семену и там провели вечер. Тоже неудача.

25 [апреля]

В 10 часов утра пошел проститься с А. Н. Мокрицким, отъезжающим в Москву. По дороге зашел к М. И. Сухомлинову, да по дороге же зашел к барону Клодту, полюбовался монументом неудобозабываемому и прошел в Академию на выставку. В первой зале встретился с Жемчужниковым, а в последней – с Семеном. Из Академии поехали с Семеном на Петербургскую сторону искать дачу. Дачу нашли, оставили задаток и в 6 часов вечера приехали домой. Вечером с Семеном же были у Н. И. Петрова, слушали бесконечные и бесплодные толки о эмансипации.

26 [апреля]

На обеде у Сошальского лично познакомился с поэтом Курочкиным и с братом его Николаем, достойным молодым человеком. Поэт Курочкин много обещает в будущем. Дай Бог, чтобы сбылись мои надежды.

27 [апреля]

Обещался обедать у художника Лукашевича и по рассеянности соврал.

28 [апреля]

Сошальский подарил мне часы стенные. А Василь Лазаревский – термометр. По милости добрых людей главные инструменты имею для опытов над акватинтой. Когда же я примусь за самые опыты?

29 [апреля]

Зашел к Дзюбину. Не застал его дома, спросил завтрак и оставил ему за угощение случившуюся со мною рукопись «Послание к мертвым, живым и ненародженным землякам», надписавши: «На память 1 мая», тоже по рассеянности.

30 [апреля]

Пошли с Семеном в Летний сад с намерением посмотреть монумент Крылова. По дороге зашли в Казанский собор посмотреть картину Брюллова. Но увы, она так умно, удачно поставлена премудрыми попами, что и кошачьими глазами видеть ее невозможно. Отвратительно! По дороге зашли в Пассаж, полюбовались шляющимися красавицами и алеутскими болванчиками и прошли в Летний сад. Монумент Крылова, прославленный «Пчелой» и прочими газетами, ничем не лучше алеутских болванчиков. Бессовестные газетчики! Жалкий барон Клодт! Вместо величественного старца он посадил лакея в нанковом сюртуке с азбучкой и указкою в руках. Барон без умысла достиг цели, вылепивши эту жалкую статую и барельефы именно для детей, но никак не для взрослых. Бедный барон! Оскорбил ты великого поэта и тоже без умысла.

Оскорбленные бароном, мы взяли ялик и поплыли на биржу. Полюбовались величественной биржевой залой, прошли в сквер, посмотрели на обезьян и попугаев и зашли на постоянную выставку художественных произведений. Бедный Тыранов, он и свое болезненное маранье тут же выставил. Грустное, тяжелое впечатление!

Находившись до упаду, мы на ялике переплыли Неву, прошли часть бульвара, в окнах магазина Дациаро полюбовались акватинтами, взяли извозчика и отправились домой обедать.

Вечером был у Белозерского и у Кроневича.

1 мая

Решили мы с Семеном провести день как-нибудь, а вечером отправиться в Екатерингоф посмотреть праздничную публику. Часу в первом пошли мы в Академию на выставку и зашли к графине Н[астасье] И[вановне]. Не застали ее дома и прошли к Остроградскому с намерением там и пообедать. Не удалось. М[ихайло] В[асильевич] и его благоверная В. Д. больны, а дети гулять ушли. Мы последовали их примеру и, пошлявшись по набережной Невы, возвратились домой.

В 8 часов вечера вместо Екатерингофа зашли к Белозерскому и весело проболтали до первого часу.

2 [мая]

Были с Семеном в Эрмитаже, в отделении древней и новой скульптуры. Я не воображал в таком количестве остатков древней скульптуры в Эрмитаже, вероятно, они собраны со всех дворцов. Прекрасная мысль. В отделении новой скульптуры меня очаровал Танерини своей умирающей Душенькой и обидно разочаровал покойник Ставассер своей неуклюжей русалкой. Смотрели музей древностей, библиотеку и на первый раз тем кончили. Внимание утомилось. Залы музея отделаны с большим вкусом, нежели картинная галерея.

Из Эрмитажа прошли мы на выставку цветов. Изумительная роскошь цветов и растений. Но густая толпа хорошеньких зрительниц мешает вполне наслаждаться произведениями флоры. В толпе посетителей встретил старых знакомых друзей моих Маслова и толстейшего Сережу Уварова. Не графа, а просто Уварова.

3 [мая]

Был в Эрмитаже один без Семена. Его утомила вчера античная галерея и древности, и он отказался мне сопутствовать. Ледащо! В Эрмитаже встретился и познакомился с знаменитым гравером Иорданом. Он слышал о моем намерении заняться акватинтой и предложил мне свои услуги в этом новом для меня деле. Обрадованный его милым, искренним предложением, я обошел два раза все залы с целию выбрать картину для первой пробы избранного мною искусства. После внимательного обозрения остановился я на эскизе Мурильо «Святое семейство». Наивное, милое сочинение. Я не видал картины этого содержания, которой бы так шло это название, как гениальному эскизу Мурильо. Итак, с Божиею и Иордановою помощию принимаюсь за опыты, а потом и за Мурильо.

В 4 часа оставил я Эрмитаж и зашел на выставку цветов. Волшебный переход! В продолжение нескольких часов внимательного созерцания произведений великих мастеров я утомился, отяжелел духом, и вдруг живая, свежая прелесть природы и искусства благотворно охватывает меня и обновляет. Разнообразная зелень, массы свежих роскошных цветов, музыка и в довершение очарования – толпы прекрасных, молодых и свежих, как цветы, женщин. Я обещался в 5 часов обедать у Уваровых и пробыл в этом раю до 6 часов. О столица!

Вечером передавал мои впечатления Семену и его милейшей Александре Ивановне.

4 [мая]

Был у Ф. И. Иордана. Какой обязательный, милый человек и художник и вдобавок живой человек, что между граверами большая редкость. Он мне [показывал] в продолжение часа все новейшие приемы гравюры акватинты, изъявил готовность помогать мне всем, что от него будет зависеть. Я расстался с ним вполовину будущим гравером.

От Иордана зашел ненадолго к графине Н[астасье] И[вановне], а от нее прошел к граверу и печатнику Служинскому, тоже за сведениями; застал его за обедом, и о деле не было речи.

Зашел к старым друзьям, к Уваровым, с целью у них обедать. Старик Уваров сообщил мне, что сопутник мой от Астрахани до Нижнего, А. А. Сапожников, здесь и завтра уезжает в Москву. Я пустился к нему, застал его дома, но он меня не принял по случаю скорого обеда. Это меня немного сконфузило, я отряхнул прах от ног своих и по дороге зашел к черниговскому земляку своему Н. И. Петрову, где и пообедал нараспашку.

Вечером поехали с Семеном к графине Н[астасье] И[вановне], где и пробыли до бела дня.

5 [мая]

В Эрмитаже встретил товарища по Академии Михайлова, бывшего фаворита К. П. Брюллова. Обойдя картинную и античную галерею, зашли мы в «Лондон» позавтракать. До выезда своего из Рима в Мадрид Михайлов часто виделся с К. П. Брюлловым в Риме. И рассказал про его изумительное, неслыханное скаредничество. Великий Брюллов великого Рембрандта перещеголял в этом таинственном искусстве. Расставшись с Михайловым, пошел я обедать к Лукашевичу. Тоже ученик и любимец великого Брюллова. Лукашевич повторил мне слова Михайлова с вариациями. Кроме нравственного бессилия, нечем растолковать подобное явление.

С Служинским зашел к Н. И. Уткину и не застал его дома. Вечером с М. Лазаревским пошли к Семену и тоже не застали дома.

6 [мая]

С Семеном поехали мы к Энгельгардту и не застали дома. Зашли к Курочкину – тоже, зашли к землячке М. С. Гресевич, и она нас встретила резвая, веселая, молодая, как и десять лет назад. Чудная женщина, ее и горе не берет. А горя у нее немало. Она на днях возвратилась из Москвы и привезла мне три короба поклонов от моих московских друзей. Гостеприимная землячка предложила нам завтрак, а мы не отказались. Плотно позавтракавши и весело поболтавши, мы взялись за шапки, как вошел Громека и с ним еще какой-то киевский земляк. Громека по праву кума вместо ручки поцеловал ножку у хозяйки. Эта нежность нам не понравилась, и мы вскоре ушли.

Семен за какой-то надобностию зашел к Юзефовичу, обер-секретарю синода, и меня потащил за собою. Новый знакомый, несмотря на приветливость, мне не понравился, быть может, потому, что он родной брат предателя – киевского Юзефовича.

Расставшись с новым знакомым, поехали мы обедать тоже к новым знакомым, к Степановым из Харькова. После обеда Семен пошел в театр, а я к Сухомлинову, где встретил старого знакомого и земляка, академика Никитенка. Из декламатора, актера, профессора Никитенко превратился в простого любезного старика, в разговоре не избегающего даже малороссийских выражений. Приятное превращение!

7 [мая]

От 10 до 12 часов Семен с своим учеником пел разные дуэты, а А[лександра] И[вановна] им аккомпанировала на фортепиано, а я слушал и по временам аплодировал. С каким трепетным наслаждением я воображал подобную сцену в Новопетровском укреплении. А теперь, когда осуществилось мое лихорадочное ожидание, я смотрю и слушаю как самую обыкновенную вещь. Странный человек вообще, в том числе и я. После дуэтов вышли мы с Семеном на улицу без всякой цели. Зашли случайно в музыкальный магазин Пеца, поболтали и потом зашли к художнику Соколову; полюбовались рисованными нашими земляками и землячками и пошли к Дзюбину, не застали его дома; зашли к М. Лазаревскому, тоже не застали дома. Возвратились к Семену и, дождавшись Юзефовича с семейством, принялися обедать.

8 [мая]

Написал письмо Н. А. Брылкину, отослал на почту и собрался идти в Эрмитаж работать, как вошел Н. Курочкин и Вильбуа. План мой внезапно изменяется. Вместо Эрмитажа пошли мы к Семену потолковать насчет постановки на сцену оперы Вильбуа. Семена на застали дома. Зашли к Софье Федоровне – то же самое. Зашли в трактир, пообедали и разошлись.

9 [мая]

Было намерение вытащить Дзюбина в Павловск, он не согласился, и я пустился пешком на Крестовский к Старову. В ожидании обеда обошел с Ноздровским половину Крестовского и Петровского острова. Пообедал и пешком же возвратился домой.

Вечером были с Семеном у миленькой Гринберг. Она много и прекрасно пела. Досадно, что она мала ростом, для сцены не годится, а какая бы славная, пламенная была актриса.

10 [мая]

Начал работать в Эрмитаже. В добрый час сказать, в худой помолчать. Во втором часу пошел на Англинскую набережную проводить Сухомлинова за границу. Простившись с Сухомлиновым, зашел к Н. И. Петрову. У него случился билет для входа в Исакиевский собор, и мы отправились, и нас не впустили, потому что билет подписан Васильчиковым, а не Гурьевым. Китайский резон.

11 [мая]

Работал в Эрмитаже до трех часов. Обедал с Желяковским у Белозерского, и за успех будущего польского журнала «Слово» выпили бутылку шампанского. Вечером с Семеном отправились к графине Н. И. Толстой и возвратились в четыре часа утра. К великой радости хозяйки, последний весенний вечер был оживлен, как обыкновенно, и необыкновенно весел. Семен и мадмуазель Гринберг были душою общей радости.

12 [мая]

Проводил Грицька Галагана в Малороссию и пошел к графине Н[астасье] И[вановне] с целью устроить себе постоянную квартиру в Академии. Она обещает. И я верю ее обещанию. Расставшись с Н[астасьей] И[вановной], зашел ненадолго к художнику Микешину и потом к Глебовскому. Счастливые юноши и пока счастливые художники!

По приглашению Троцины и прочих земляков пришел я к Дюссо в 5 часов обедать и неожиданно встретил нижегородских моих приятелей Лапу и Бабкина. После обеда ездили с Троциною и Макаровым кое-куда неудачно.

13 [мая]

Заказал медную доску. По дороге зашел к Курочкину и не застал его дома. Зашел к землячке Гресевич – то же самое. Зашел к Градовичу и в дверях встретил сестру Троцины, сегодня возвратившуюся из-за границы. Свежая и здоровая. Поездки за границу старых больных дев без прислуги должно принять за нормальное лекарство.

Do brata Tarasa Szewczenki

Wieszczu ludu – ludu synu,

Tyś tem dumny, boś szlachetny,

Bo u skroń twych liść wawrzynu,

Jak ton pień twych, smytny, świetny.

Dwa masz wieńce męczenniku,

Oba piękne, chociaż krwawe,

Boś pracował nie na sławę,

Lecz swe braci słuchał krzyku.

Im zamknięto w ustach jęki —

Ach! I jęk im liczon grzechem!

Tyś powtórzył głośnem echem

Zabronionych jęków dźwięki.

I nad każdym tyś przebolał

I przepłakał nim urodził, —

Lecz duch z wyżyn się okolał

I duch pierś twą oswobodził.

Smutny wieszczu! patrz cud słowa!

Jako słońca nikt nie schowa,

Gdy dzień wzejdzie, tak nie może

Schować słowa nikt z tyranów; —

Bo i słowo jest też Boże

I ma wieszczów za kapłanów.

Jak przed groten słońca pryska

Ciemnej nocy mrok i chłód,

Tak zbawienia chwila bliska,

Kiedy wieszczów rodzi lud!

Antoni Sowa

Забіліли сніги, заболіло тіло ще й головонька,

Та ще й головонька.

Ніхто не заплаче по білому тілу, по бурлацькому,

Та й по бурлацькому.

Ні отець, ні мати, ні брат, ні сестриця, ні жона його,

Та й ні жона його;

Ой тілько заплаче по білому тілу товариш його,

Та й товариш його.

Прости мене, брате, вірний товаришу, можеть я умру,

Та й можеть я умру.

Зроби мені, брате, вірний товаришу, з клен-древа труну,

Та з клен-древа труну.

Поховай мене, брате, вірний товаришу, в вишневім саду,

Та в вишневім саду;

В вишневім садочку, на жовтім пісочку під рябиною,

Та й під рябиною.

Рости, рости, древо тонке, високеє, кучерявеє,

Та й кучерявеє;

Та іспусти гілля зверху до коріння, лист додолоньку,

Та й лист додолоньку;

Покрий теє тіло бурлацькеє біле ще й головоньку,

Та ще й головоньку.

А щоб теє тіло бурлацькеє біле та й не чорніло,

Та й не чорніло,

Од буйного вітру, од ясного сонця та й не марніло,

Та й не марніло.

Вечером был у Желяковского, и он мне записал свое прекрасное стихотворение. А Каменецкий записал малороссийскую песню. Первая песня, которую я знаю без рифмы.

14 [мая]

Дни нечаянных встреч. Третьего дня с Лапой, вчера с Троциной, а сегодня прихожу к графине Н[астасье] И[вановне] обедать и встречаюсь с моим незабвенным другом М. С. Щепкиным. Он приехал сюда по случаю юбилея Гедеонова и, не зная моего адреса, искал меня в Академии и зашел к графине, зная, что я там бываю. Догадливый мой великий друг.

После обеда графиня со всем семейством и мы с нею отправились к адмиралу А. В. Голенищеву. Старик был в восторге от неожиданного гостя. Тут же встретил я и познакомился с декабристом бароном Штенгелем, с тобольским другом М. Лазаревского.

15 [мая]

Обещался быть у М[ихайла] С[еменовича] в 7-мь часов утра и проспал до 10-ти. Хорош приятель. Ушел в Эрмитаж и работал до трех часов. Вечером пошел до Семена и не застал дома.

16 [мая]

Не умывшись, поехал к М[ихайлу] С[еменовичу], но он уже исчез. С горя зашел к Курочкину – спит. Зашел к Энгельгардту – в ванне. Пошел к медику, взял доску и на авось зашел к землячке М[арье] С[тепановне], застал дома. Наболтавшись досыта, провел ее к Градовичам и пошел домой. Вечером восхищался пением милочки Гринберг; с Сошальским и Семеном в восторге заехали ужинать к Борелю и погасили свои восторги у Адольфины. Цинизм!

17 [мая]

Из приюта Адольфины в 7 часов утра отправился к М[ихайлу] С[еменовичу], застал еще в халате. Наговорились и уговорилися обедать у К. Д. Кавелина, что и исполнили в 4 часа. Вечером был у Семена и не застал дома. Гульвиса!

18 [мая]

Очаровательная Александра Ивановна Артемовская сегодня именинница. М. Лазаревский купил для нее роскошный букет цветов, а я отнес ей и преподнес. И я в барышах, и она не вправе сказать, что я поздравил ее с пустыми руками. И вежливо, и дешево.

Отобедав у именинницы, я с Лазаревским вскоре отправились к графине Н[астасье] И[вановне] и нашли там М. С. Щепкина. Великий друг мой по просьбе графини прочитал монолог «Скупого рыцаря» Пушкина, «Фейерверк» и рассказ охотника из комедии Ильина. И прочитал так, что слушатели видели перед собою юношу пламенного, а не 70-летнего старика Щепкина. Гениальный актер и удивительный старик. По обещанию и я с горем пополам прочитал им свои «Неофиты». Не знаю, насколько они меня поняли. По крайней мере, внимательно слушали.

19 [мая]

В 12 часов проводил моего великого друга М. С. Щепкина на Московскую железную дорогу. На Михайловском театре смотрел Садовского в роли Расплюева («Свадьба Кречинского»). После Щепкина я не знаю лучшего комика. Самойлов далеко уступает Садовскому. Г. Снеткова 2[-я] просто кукла. Как бы хороша была в этой роли моя незабвенная Пиунова.

20 [мая]

До трех часов работал в Эрмитаже. Обедал у моих старых друзей Уваровых. Сергей Уваров, веселейший толстяк на свете, сказал следующий экспромт разносчику апельсинов:

Напрасно, разносчик, в окно ты глядишь

Под бременем тягостной ноши.

Напрасно ты голосом звонким кричишь:

«Лемоны, пельцыны хороши!»

Не обольщай меня мечтой

Плодов привозных из чужбины,

Нет, душу полную какой-то пустотой

Не соблазнят златые апельсины.

Я отжил жизнь свою давно,

И все души моей желанья

Сосредоточивши в одно

Разоблаченно[е] от счастья ожиданье.

Напрасно, разносчик, в окно ты глядишь…

Вечером был у Семена, и милейшая Александра Ивановна играла лучшие места из «Трубадура». Очаровательно играла.

Повернувся я з Сибірі,

Та не маю долі,

Хоч, здається, не в кайданах,

Та не маю волі.

Слідять мене злії люди

День, час і годину, —

Прийде туга до серденька,

То ледве не згину.

Комісари, ісправн´ики

За мною ганяють;

Більше вони людей вбили,

Чим я грошей маю.

Зовуть мене розбойником,

Кажуть, що вбиваю, —

Я нікого не вбивав іще,

Бо сам душу маю.

Возьму гроші в багатого,

Убогому даю,

І так людей поділивши,

Сам гріха не маю.

Маю жінку, маю діток,

Однак їх не бачу;

Як згадаю про їх долю,

То гірко заплачу.

Треба мені в лісі жити,

Треба стерегтися,

Хоть, здається, світ широкий,

Та ніде подіться.

Сочинение этой весьма немудрой песни приписывают самому Крамелюку. Клевещут на славного лыцаря. Это рукоделье мизерного Падуры.

13 июля

Сон

На панщині пшеницю жала,

Втомилася. Не спочивать

Пішла в снопи, пошкандибала

Івана сина годувать.

Воно сповитеє кричало

У холодочку за снопом;

Розповила, нагодувала,

Попестила і, ніби сном,

Над сином сидя, задрімала.

І сниться їх той син Іван

І уродливий, і багатий,

Не одинокий, а жонатий

На вольній, бачиться: бо сам

Уже не панський, а на волі

Та на своїм веселім полі

Удвох собі пшеницю жнуть,

А діточки обід несуть…

Та й усміхнулася небога.

Прокинулась – нема нічого.

На Йвася глянула, взяла,

Його гарненько сповила;

Та щоб дожать до ланового,

Ще копу дожинать пішла…

Остатню, може; Бог поможе,

То й сон твій справдиться.

Репрезентант української нації

Кожна нація – велика чи мала за своєю чисельністю – має своїх репрезентантів: поетів, художників, музикантів і загалом людей різних видів мистецтва, вчених-винахідників, мудрих політиків-гуманістів, які боролися за незалежність народу.

Для України такою особистістю є Тарас Шевченко – «абсолютно геніальний поет» (так його назвав лауреат Нобелівської премії, російський письменник Іван Бунін), прозаїк, драматург, високоталановитий художник.

Шевченко став гордістю України, бо ж саме він зіграв першорядну й головну роль у формуванні української нації в той період, коли російський царизм не просто пригнічував менші за чисельністю народи, які проживали в цій імперії, а й знищував їх. Із берегів Дніпра, з України прозвучав голос Тараса Шевченка на захист народів Кавказу, яких завойовували, а по суті, знищували російські війська:

Борітеся – поборете,

Вам Бог помагає!

За вас правда, за вас слава

І воля святая.

Деякі видатні особистості Росії середини ХІХ ст. захоплювалися військовими діями російської армії, яка завойовувала чужі території й нищила так звані малі, але свободолюбові народи, а вчорашній кріпак, у жилах якого текла козацько-гайдамацька кров, виступив на їхній захист.

Тарас Шевченко народився 25 лютого за ст. ст./ 9 березня / 1814 р. у селі Моринцях на півдні Київської губернії (тепер Черкаська область). Коли йому було дев’ять років, у нього померла мати, а в одинадцять він залишився сиротою. Початки освіти він здобув у сільській церковнопарафіяльній школі. Але йому хотілося більшого – учитися й, особливо, малювати. І хлопець самотужки шукає по навколишніх селах серед богомазів учителів малювання, і навіть знаходить, але на перешкоді стає кріпацька залежність – його рабовласник-поміщик, офіцер російської армії Павло Енгельгардт забирає 14-річного юнака в прислугу. Із своїм паном Тарас надовго виїжджає з України: спочатку до міста Вільно (тепер Вільнюс), а потім до столичного Петербурга, де він спочатку вчиться самотужки, а потім знаходить на своєму шляху гарних учителів.

Ще в ранньому дитинстві в Т. Шевченка виявився хист до малювання, який у юнацькі роки переріс у непоборне бажання стати художником. Паростки цього таланту помітили і змогли належно оцінити видатні прогресивні люди тодішньої Росії – поет Віктор Жуковський, художник Карл Брюллов та інші, які доклали зусиль, щоб викупити двадцятидвохрічного художника-аматора із кріпацтва і відкрити йому дорогу до навчання в Імператорській академії мистецтв.

Але здобута воля відкрила й іншу грань молодого Шевченка – від літературних спроб у віршуванні він починає творити справжню поезію, частина якої й увійшла до першого видання збірки «Кобзар» у 1840 році. Український художник Іван Сошенко, який одним із перших помітив у столиці Російської імперії Санкт-Петербурзі неабиякі здібності Шевченка, просив свого земляка більше часу приділяти мистецьким студіям, але потяг до творення поезії був настільки сильним, що вона стала другим крилом його великого таланту.

Поезія не стала для Шевченка великою перешкодою в осягненні науки стати професійним художником, але вільнодумство її автора накликало великий гнів самого імператора Миколи І, який вигадав для винятково обдарованої особистості, крім заслання на окраїну Російської імперії, додаткове покарання – заборону писати й малювати.

В історії світової літератури, напевно, немає такої книжки, доля якої була б подібною до збірки поетичних творів «Кобзар» Тараса Шевченка. У першому її виданні, що вийшло в Санкт-Петербурзі в 1840 році, було надруковано на 114 сторінках лише вісім поетичних творів (1429 рядків), але «ся маленька книжечка, – як писав видатний український письменник і вчений Іван Франко, – відразу відкрила немов новий світ поезії, мов джерело чистої, холодної води, заясніла невідомою досі в українському письменстві ясністю, простотою і поетичною грацією і вислову».

Другим виданням «Кобзаря» мала стати нова поетична збірка творів з авторською передмовою, написаною 8 березня 1847 р. у Седневі на Чернігівщині. Перед цим (7 березня) Т. Шевченко завершив поему «Осика».

«Випускаю оце в люде другого Кобзаря свого, а щоб не з порожніми торбами, то наділяю його предисловієм, – так починав свою передмову до читачів Т.Г. Шевченко. – До вас слово моє, о братіє моя українськая возлюбленная». Тут же, у цій передмові, Шевченко висловлює своє захоплення шотландським поетом Робертом Бернсом: «А Борнц (тобто Бернс – С. Г.) усе-таки поет народний і великий». Геніальний український поет у 1847 р. назвав єдиного серед європейських поетів – шотландця Бернса!

Видання задумувалося, насамперед, як збірка неопублікованих творів, адже на той час уже існувала в рукописному вигляді збірка «Три літа». Історія із проходженням цензури першого видання «Кобзаря» підказувала, що не все написане може піти до друку.

1847 р. розпочався для Т. Г. Шевченка успішно: його слава як поета летіла поперед автора, який не сидів на місці. 9 січня він їде на Лівобережну Україну, щоб зібрати розпорошені по друзях свої рукописи і видати нову книжку, а водночас і трохи підробити на виконанні замовних портретів, бо й досі він був без посади. У першій половині січня ще велося листування між чиновниками Київського учбового округу і Міністерством народної освіти про призначення Т. Г. Шевченка на посаду вчителя малювання Київського університету.

У другій половині лютого Т. Г. Шевченко їде до Седнева, де повністю поринає у творчі справи, головною серед яких є підготовка до друку «Другого Кобзаря», а 28 лютого, як стане відомо пізніше, студент Київського університету О. М. Петров зробив усний донос про існування Кирило-Мефодіївського братства помічнику попечителя Київського учбового округу М. В. Юзефовичу (3 березня цей донос буде подано письмово). Провокатор не забув згадати і про поета: «Он (Навроцький – С. Г.) прочитал мне 4-ре стихотворения Шевченки, имеющие своим содержанием вообще мысли явно противозаконные». Двадцятилітній студент був першим серед читачів і слухачів творів Т. Г. Шевченка, який дав їм політичну оцінку.

17 квітня 1847 р. арештованого Шевченка «с его бумагами и вещами» доставили в Петербург і помістили до каземату Третього відділення, де він упродовж трьох днів зміг (але якими тільки зусиллями!) написати шість віршів, серед яких особливе місце займає поезія «Мені однаково, чи буду…», в якій трагічна доля України постала на перше місце перед долею власною:

Та неоднаково мені,

Як Україну злії люде

Присплять, лукаві, і в огні

Її, окраденую, збудять…

Ох, не однаково мені.

Слідство над «одним из важных преступников» тривало менше двох тижнів, бо вже 28 травня стосовно нього два головні жандарми Орлов і Дубельт просили у царя «за сочинение возмутительных и в высшей степени дерзких стихотворений» «определить рядовым в Оренбургский отдельный корпус», на що Микола І не лише погодився, а й власноручно дописав на жандармській доповідній: «под строжайший надзор и с запрещением писать и рисовать».

30 травня «секретного арестанта» було відправлено з жандармського відомства в розпорядження військового міністра Чернишова, а вже наступного дня опівдні під наглядом фельд’єгеря Віддера Шевченка повезли із Петербурга в Оренбург – через Москву, Нижній Новгород, Казань, Симбірськ. За підрахунками шевченкознавця Леоніда Большакова (1924–2004) ця відстань дорівнює 2323 верстви, тобто 2450 кілометрів. У своєму «Журналі» (щоденнику) Шевченко 9 вересня 1857 р. запише: «Во мне была (как я после узнал) экстренная надобность в Оренбурге, и потому-то фельдъегерь неудобозабываемого Тормоза (так поет назвав царя Миколу І – С. Г.) не дремал. Он меня из Питера на осьмые сутки поставил в Оренбург, убивши только одну почтовую лошадь на всем пространстве». Щоб подолати таку відстань за вісім днів, необхідно було проїжджати щодня не менше 290 верстов, тобто 307 кілометрів. Можна лише дивуватися, що такі перегони коштували життя лише одному коневі. До речі, Пушкін подолав дорогу із Петербурга в Оренбург за місяць – виїхав 17 серпня 1833 р., а прибув до місця призначення 18 вересня. Але в російського поета була інша мета – він їхав збирати матеріали про Пугачова і його соратників, готуючись до написання твору на історичну тематику.

Конфісковані Шевченкові рукописи залишилися в Петербурзі і теж потрапили під «арешт» – їх заховали на шість десятиліть в архівах департаменту поліції, а з північної столиці та з Києва розсилалися секретні розпорядження в університети і навчальні заклади про вилучення (за велінням царя!) з бібліотек творів членів таємного товариства Тараса Шевченка, Пантелеймона Куліша і Миколи Костомарова, про заборону нових видань їхніх творів, про посилення уваги цензури до періодичних видань та всіх книжок із метою запобігання поширенню слов’янофільського духу. За випускниками Київського університету навіть було встановлено секретний нагляд. І все ж у німецькій і французькій пресі з’явилися повідомлення про арешт членів Кирило-Мефодіївського братства та про заслання в солдати Шевченка, ім’я якого вже було відоме в Європі.

Чи скорився поет і художник Тарас Шевченко царському найжорстокішому для нього покаранню? Звичайно, ж ні!

Не проклену ж тебе, доле,

А буду ховатись

За валами та нищечком

Буду віршувати…

Тільки в Орській фортеці з кінця червня 1847 р. до початку травня 1848 р. Шевченко, ховаючись від стороннього ока, написав 20 творів (із них – три поеми: «Княжна», «Москалева криниця», «Варнак»). А ще він просив своїх друзів надіслати йому малярське приладдя та добитися дозволу на малювання, яке не було причиною його покарання. Відважна і закохана в поета княжна Варвара Рєпніна зверталася до шефа жандармів Орлова з таким проханням: «Зная его (Т. Г. Шевченка – С. Г.) хорошо, я могу засвидетельствовать, что, какова бы ни была его вина, он уже настолько наказан разжалованием в солдаты и удалением от родины, что едва ли представляется надобность прибавлять к его наказанию утонченную жестокость, запрещая ему рисовать».

Орлов, одержавши на свої запити позитивні характеристики з місця служби Шевченка («ведет себя хорошо, службою занимается усердно, в образе его мыслей ничего предосудительного не замечено, и, по засвидетельствованию ближайшего его начальства, он заслуживает ходатайства о дозволении ему заниматься рисованием») написав найлаконічнішу резолюцію: «Подождать».

Навіть ховаючись від стороннього ока, Шевченко не міг приховати того, що він порушував царську заборону, бо й сам свідчив про це в листах до друзів. У листі від 27 лютого 1848 р. до В. М. Рєпніної він зізнавався, що спалив на свічці свого щоденника, якого вів із дня прибуття до Орської фортеці, і дуже шкодував за такий необачний учинок. Коли 22 квітня 1850 р. прапорщик Ісаєв, якого Т. Г. Шевченко звинуватив у аморальній поведінці, написав донос на ім’я командира, – поетові загрожував арешт. Тоді довелося спалити чимало малюнків і паперів, зокрема, листів княжни Рєпніної. Але як перед арештом 5 квітня 1847 р., коли Шевченко не викинув у Дніпро свою рукописну збірку «Три літа», за яку був покараний десятьма роками солдатчини, так і напередодні другого арешту 23 квітня 1850 р. Шевченко віддав «Малу („захалявну“) книжку» на збереження своєму другові по службі Карлу Герну. Так звана «Мала книжка» містить 27 окремих мініатюрних зошитів (6,3х9,8 см), зроблених автором із згорнутих увосьмеро аркушів звичайного паперу. Назва «захалявна» походить від того, що первісні такі ж книжечки, в які Шевченко записував чернетки своїх творів 1847–1850 рр., ховалися ним за халявою солдатського чобота. У такі ж книжечки, передані на переховування Герну, Шевченко переписав усі твори начисто, обвівши навіть кожну сторінку рамкою, у чому відчувається художній смак автора. Карл Герн не лише зберіг «захалявні» раритети, але й оправив їх як одну книжку, яку повернув згодом автору на нове місце заслання до Новопетровського укріплення. За авторською нумерацією, яка закріпила порушення хронології книжечок, «Мала книжка» має 434 сторінки. Після повернення із заслання Т. Шевченко майже три місяці жив у Петербурзі у квартирі свого друга Михайла Матвійовича Лазаревського (1818–1867), якому подарував свій «Щоденник», автопортрет (1858), офорт «Притча про робітників на винограднику». У нього ж зберігалися й інші рукописи Т. Г. Шевченка, серед них «Мала книжка» і «Більша книжка». До останньої поет почав переписувати свої твори із «захалявної» ще в лютому 1858 р. у Нижньому Новгороді, продовживши цю справу в Москві і закінчивши в Петербурзі. Після вибіркового переписування і доопрацювання творів «Малої книжки» Шевченко продовжив «Більшу книжку» новими творами. Це була своєрідна збірка вибраних творів поета, яка теж зберігалася у М. М. Лазаревського, який найбільше піклувався про хворого поета, а після його смерті разом із друзями подбав про похорон, а згодом найбільше турбувався про перевезення тіла Шевченка для поховання в українській землі.

Шевченко мріяв видати більш-менш повну збірку своїх творів, до першого тому якої мала увійти лише поезія. Підготовлена до друку збірка мала назву «Поэзія Т. Шевченка. Том первый», куди було включено і недруковані твори. Таку збірку було подано до цензурного комітету у квітні 1859 р. Але Головне управління цензури визнало друкування поданого рукопису «неудобным» і дозволило по суті лише перевидання раніше виданих книжок «Чигиринський Кобзар і Гайдамаки» та «Гамалія» із додатковими купюрами у вірші «Думи мої, думи мої…» та в поемі «Гайдамаки».

23 січня 1860 р. цензор В. М. Бекетов дозволив випустити в світ видання «Кобзаря» замість планованого автором нового видання збірки поетичних творів. Друкарня П. О. Куліша в Петербурзі на свій ризик надрукувала кілька примірників книжки без цензурних купюр, які вже тоді стали небезпечними для автора і видавця, а нині один із них уважається найдорогоціннішим раритетом серед друкованих прижиттєвих видань, що зберігаються в Інституті літератури ім. Т. Г. Шевченка НАН України у фонді № 1. В одному з примірників книжки Т. Г. Шевченко власною рукою дописав рядки, вилучені цензурою, зокрема, у поемі «Гайдамаки».

Видання «Кобзаря» 1860 р. вийшло коштом відомого українського підприємця-цукрозаводчика Платона Федоровича Симиренка (1821–1863), який позичив Шевченкові гроші за умови повернення боргу відповідною кількістю книжок. Дане видання було останньою прижиттєвою збіркою творів. Але найостаннішим виданням був «Букварь южнорусский» великим як на ті часи накладом: 10000 примірників, що вийшов на початку січня 1861-го – останнього року життя автора (і його коштом), який сподівався, що ця книжечка стане посібником для навчання українською мовою для простого народу в недільних школах.

За життя Т. Г. Шевченка вийшло 40 550 примірників його книжок, що не могло задовольнити потреби численних любителів його поезії. Тому бажаючі мати хоч якісь примірники творів поета змушені були переписувати їх як із друкованих примірників «Кобзаря», так і з усних джерел.

Усі посмертні видання творів Т.Г. Шевченка як за царського, так і за радянського режимів зазнавали цензурування, а іноді навіть знищення накладів, як було, наприклад, із найповнішим третім виданням за редакцією В. Доманицького, що вийшло в Петербурзі 1910 р. І було повністю сконфісковане.

Щось схоже траплялося і з «Кобзарями» за радянського режиму, наприклад, із виданнями 1931 і 1933 років, які підготували відомі українські вчені – текстолог Михайло Новицький і вчений-теоретик Андрій Річицький, а проілюстрував видатний художник-графік Василь Седляр. Усі три особи були репресовані, а в «Кобзарях» вирізалася передмова Річицького і замальовувалися прізвища Новицького та Седляра.

Відома російська письменниця і літературознавець Марієтта Шагінян в одній із найцікавіших монографій про життя і творчість Т. Г. Шевченка, перше видання якої вийшло в 1941 р. (ще перед війною), писала, що «каждый русский должен читать „Кобзаря“ по-украински». Мабуть, таке побажання мало певні підстави, що появилися, поза сумнівами, після ознайомлення дослідниці з текстами мовою оригіналу та в російськомовних перекладах.

Радянська ідеологія, починаючи з кінця 1930-х рр. і кінчаючи серединою 80-х, не сприймала деяких високопатріотичних творів поета (особливо в так званих виданнях вибраних поезій), а тому до них не включалися вірші «До Основ’яненка», «Розрита могила», «Чигрине, Чигрине…», «Великий льох», «Іржавець», а вірш «Якби то ти, Богдане п’яний…» не потрапляв навіть до наукових видань.

Багатогранність таланту Тараса Шевченка дивувала і його сучасників, і наступні покоління шанувальників і дослідників творчості – поезії, прози, драматургії, живопису, графіки. Не оминали науковці і біографи його зацікавлень фольклором, особливо виконанням народних пісень, класичною музикою й театром. Особливий інтерес до останнього був одним із стимулів до написання п’єси «Назар Стодоля», яка ставилася ще за життя автора, але була опублікована лише в 1862 р. і увійшла до репертуару багатьох театрів України, Росії, Закавказзя, Прибалтики, Середньої Азії ще в ХІХ-му і, особливо, в XX столітті. Користується небувалим успіхом ця п’єса і нині в постановці Національного академічного драматичного театру імені Івана Франка в Києві.

Щороку в Україні і за її межами з’являються твори Шевченка як мовою оригіналу, так і мовами народів світу – англійською, турецькою, угорською, російською й іншими. Особливий інтерес викликають видання мистецької спадщини Шевченка-художника, яку шанувальники його таланту зазвичай хочуть бачити поруч із його поезією. Видань такого типу завжди не вистачає для тих, хто хотів би, читаючи поезію, милуватися хоча б репродукціями малярських творів.

Україна відзначала 150-річчя з дня смерті Тараса Шевченка і його перепоховання в рідній українській землі. Він відійшов у вічність 26 лютого (10 березня за новим стилем) 1861 року в столиці Російської імперії в Санкт-Петербурзі і був похований на Смоленському кладовищі. Улітку 1859 року він ще побував в Україні, придбав землю біля Канева за півтори сотні верств від Києва і накреслив навіть архітектурний проект хати, яку мріяв збудувати й оселитися на рідній землі. Йому хотілося оглядати із канівського берега «і Дніпро, і кручі», і безмежні простори рідної України. Але цього не бажала російська влада, і виснаженого у 1847–1857 роках десятирічною солдатчиною страждальця було втретє заарештовано (перші два арешти – 1847-й і 1850-й роки) і відправлено спочатку до Києва, де звільнено з-під варти і допроваджено до Санкт-Петербурга. Там він жив ще півтора року, повністю віддавшись своїм улюбленим заняттям мистецтвом. Тодішнє демократичне керівництво Академії мистецтв присудило йому в 1860 році першому в Російській імперії звання академіка гравюри, а пізніше, враховуючи особливі досягнення саме в цій галузі образотворчого мистецтва, його назвали «російським Рембрандтом», бо Україна, названа Малоросією, була лише окраїною, провінцією монархістської держави.

Шевченка поховали в Санкт-Петербурзі на Смоленському кладовищі, куди він любив ходити замальовувати дивовижну рослинність ще під час навчання в Академії. Але одразу ж після похорону місцева українська громада почала вимагати у влади дозволу на перепоховання тіла Шевченка в Україні, і таки домоглася свого: 26 квітня 1861 року поїздом із Петербурга домовину було відправлено до Москви, а далі на кінних дрогах її везли через міста і села Росії й України до Києва, а далі пароплавом до Канева. Майже у всіх населених пунктах учителі, учні, гімназисти, духовенство, військові, селяни і ремісники урочисто зустрічали домовину поета, яку покривали квітами, вінками, рушниками. У російському місті Орлі військовий оркестр навіть заграв «Малоросійський (тобто український) марш». Через населені пункти проходили жалобні процесії, до яких приєднувалася велика кількість народу. Дзвонили дзвони, служили панахиди.

Перепоховання Шевченка вперше після виступу гетьмана Мазепи у 1709 році проти російського царя Петра І продемонструвало правлячому монархічно-деспотичному режимові, що Україна існує не лише в романтичних мріях окремих людей, а і в переважної більшості народу різних суспільних верств.

За 150 років після смерті Шевченка видавалися мільйонні тиражі його творів – переважно у вигляді поетичної збірки під назвою «Кобзар»; в Україні і поза її межами збудовано більше тисячі пам’ятників.

Сьогодні важко назвати мову, якою б не перекладалися твори Тараса Шевченка. Історія появи перекладів його поетичних творів на будь-яку мову світу – це кроки до взаєморозуміння різних народів. Поява книжки перекладів творів Шевченка будь-якою мовою – це знаменна подія для світової спільноти, яка, сподіваюся, гідно відзначить у 2014 році 200-річчя від дня народження поета й художника, чиє ім’я вже понад півтора століття є символом боротьби за свободу і незалежність кожної людини.

Сергій Гальченко,

заступник директора

Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка

Національної академії наук України

Примітки

(С. А. Гальченко)

Поезія

До видання «Кобзаря» увійшли поетичні твори, тексти яких подаються за оригіналами рукописів і першодруків із наявними в них датами та зазначенням місця написання, а в разі їх відсутності – у квадратних дужках ті, що встановлені дослідниками. Усі авторські та встановлені дослідниками дати подаються за існуючим тоді старим стилем, але дати в примітках, зокрема релігійних свят, – за новим стилем. Примітки Т. Г. Шевченка в текстах позначені зірочками і подаються беззастережно в посторінкових виносках.

Упорядником видання проведено звірку текстів усіх друкованих творів Т. Г. Шевченка з оригіналами його рукописів та прижиттєвими виданнями з авторськими правками, що дозволило усунути допущені неточності та помилки і правильно прочитати деякі незрозумілі місця. Джерела вибору основного тексту кожного твору здебільшого збігаються із тими, що подані в Повному зібранні творів Т. Г. Шевченка у дванадцяти томах (К.: Наук. думка, 2001. – Т. 1, 2), але є випадки, коли, враховуючи творчу волю автора та для відображення більшої повноти завершеного твору, обрано інший його варіант (наприклад, поема «Гайдамаки», вірш «Сон» («На панщині пшеницю жала…») та інші).

Усі тексти творів розміщуються за хронологічним принципом, як і окремі редакції поем («Сліпий» – «Невольник», «Відьма», «Москалева криниця»), – за часом їх створення. При складанні коментарів використано найважливіші видання творів Т. Г. Шевченка, підготовлені такими видатними дослідниками, як В. Доманицький (Санкт-Петербург, 1907, 1908, 1910), І. Франко (Львів, 1908). Взяті до уваги видання підготовлені вченими Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка НАН України, зокрема, Повне зібрання творів у 6 томах (К., 1964), Повне зібрання творів у 12 томах (К., 2001–2003), а також Повне зібрання творів у 16 томах (Варшава; Львів, 1934–1938), Повне зібрання творів у 14 томах (Чикаго, 1961–1962), «Кобзар» із коментарями проф. Л. Білецького (Вінніпег, 1952–1954).

1837

Причинна

Причинна – людина, яка має розлад психіки («душевну хворобу»), спричинений різними чинниками, а в даному разі завдяки чарам і «лікам» ворожки.

Китайка – шовкова або бавовняна тканина (переважно червоного кольору), якою покривали загиблих козаків. Первісна назва походить від тканини, привезеної з Китаю.

Не розплете довгу косу, Хустку не зав’яже… – За українським звичаєм дівчині, яка вийшла заміж, після зняття весільного вінка розплітали косу і пов’язували голову хусткою, що означало прощання з дівуванням.

Дунай – популярний в українській народній творчості (переважно пісенній) символ великої ріки.

Поховали громадою Як слід, по закону. Насипали край дороги Дві могили в житі. – За християнським звичаємо самогубців і померлих наглою смертю ховали за межами цвинтаря.

1838

Тарасова ніч

Трясило Тарас – корсунський полковник Тарас Федорóвич, обраний козацьким гетьманом, під керівництвом якого 25 травня 1630 р. було розгромлено під Переяславом польські війська коронного гетьмана Конецпольського. Від імені головного героя Тараса походить назва історичної події, відомості про яку Т. Шевченко запозичив з «Історії Русів».

Уніати – прихильники та віруючі греко-католицької (уніатської) церкви, утвореної в Бересті 1596 р. як об’єднання Українсько-Білоруської православної церкви із католицькою з метою запобігання латинізації та колонізації українського народу. Незважаючи на підпорядкування Ватикану, греко-католицька церква зберігала традиційну грецьку літургію та обряди. Народні маси Східної України, особливо козацтво та частина православного духовенства, не зрозуміли прогресивної ролі об’єднання церкви, а тому відбувся поділ українського суспільства на два ворожі табори, що спричинило збройну боротьбу, прикладом якої був гайдамацький рух.

Наливайко Северин (? – 1597) – ватажок селянсько-козацького повстання в Україні та Білорусі 1594–1596 рр. За походженням був сином кравця (точніше – кушніра), через що Т. Шевченко називає його в поемі Кравчиною. Після поразки повстанців 1596 р. у бою при Солониці під Лубнами козацька старшина видала Наливайка польському війську; після жорстоких катувань був страчений (четвертований) у Варшаві.

Павлюга – Павло Минович Бут, відомий у козацькому середовищі як Павлюк, якого нереєстровими козаками було обрано гетьманом. У 1637 р. Павлюк очолив селянсько-козацьке повстання проти польської шляхти, але після поразки під Кумейками потрапив у полон і був страчений у Варшаві 1638 р. Т. Шевченко допустився в своєму літературному творі анахронізму, оскільки виступ Павлюка відбувся пізніше, ніж повстання під проводом Тараса Трясила.

Трубайло – річка Трубіж, ліва притока Дніпра, на якій стоїть місто Переяслав.

Конецпольський Станіслав (1591–1646) – польський магнат із Брацлавщини, з 1623 р. очолював коронні польські війська в Україні, а в 1632–1646 рр. був коронним гетьманом; придушував повстання Павлюка (1637) і Остряниці (1638).

Альта – притока річки Трубіж.

На вічну пам’ять Котляревському

Вірш є відгуком на смерть українського поета і драматурга Івана Петровича Котляревського (1769–1838).

Троя (Іліон) – стародавнє місто в Малій Азії, зруйноване греками близько 1260 р. до н. е. під час Троянської війни.

1838–1839

Катерина

Поему присвячено російському поетові Василю Андрійовичу Жуковському (1783–1852) як одному з організаторів викупу Т. Г. Шевченка з кріпацтва.

Пішов москаль в Туреччину… – Йдеться про війну Росії з Туреччиною 1828–1829 рр.

Катрусю накрили. – За народним звичаєм дівчині, яка народила позашлюбну дитину, відрізували косу і покривали голову хусткою, як заміжній жінці; звідси походить слово «покритка».

Кете – дайте, подайте.

Шаг – півкопійки, гріш.

Бровари – містечко колишнього Остерського повіту Чернігівської губернії (тепер районний центр Київської області).

Личак – плетене з лика або іншого матеріалу взуття.

Покотьоло – дерев’яна дитяча іграшка, що має форму обруча.

Карбівничий – лісник, який доглядає ліс і карбує дерева.

Ісуса співає… – Йдеться про виконання духовної пісні (псальми) «Ісусе мій прелюбезний».

Берлин шестернею… – карета, запряжена шістьма кіньми.

1839

Перебендя

Перебендя – людина, яка вміє весело, дотепно розповідати або співати.

Заспіває про Чалого… – історичну пісню про полковника Саву Чалого, який командував надвірним військом магнатів Потоцьких; певний час він брав участь у гайдамацькому русі, але згодом допомагав шляхті придушувати повстання, за що як зрадник був страчений 1741 р. гайдамацьким загоном Гната Голого.

«Горлиця», «Гриць», «Веснянка», «Шинкарка», «Про тополю, лиху долю…», «У гаю…», «Про Лазаря…», «Як Січ руйновали…» – українські народні пісні та псальми.

Тополя

Вірш присвячено Парасці Степанівні Петровській (1825–1902), молодшій сестрі художника і товариша Т. Г. Шевченка по Академії мистецтв Петра Степановича Петровського (1813–1842). Т. Г. Шевченко любив слухати спів і гру на фортепіано П. С. Петровської і, крім даної присвяти, намалював у її альбомі тополю «в знак пам’яті 1840 року». У пізніших виданнях своїх творів Т. Г. Шевченко зняв присвяту балади П. С. Петровській, але залишив її у рукописній збірці «Wirszy T. Szewczenka» (латинською транслітерацією) з ілюстраціями М. С. Башилова та Я. П. де Бальмена.

До Основ’яненка

Твір написано під враженням історичного нарису українського письменника Григорія Федоровича Квітки-Основ’яненка (1778–1843) «Головатый (Материалы для истории Малороссии)», про кошового отамана Чорноморського козацтва Антона Андрійовича Головатого (1744–1797), який після переселення у 1792 р. Чорноморського війська на Кубань по суті відновив українські національні збройні сили зі збереженням автономного устрою та козацькими вольностями.

Іван Підкова

Іван Підкова (? – 1578) – запорозький козак (до 1577 р.), а в 1577–1578 рр. – молдавський господар (за походженням був молдаванином), який боровся проти турецьких і татарських загарбників. У 1578 р. перейшов з Молдавії в Україну і за наказом польського короля Стефана Баторія на догоду турецькому султанові був страчений у Львові; за історичними відомостями та народними піснями похований у Каневі.

Синоп, Синопа – портове місто в Туреччині.

Царград – Царгород, давня назва Константинополя (Стамбула).

1840

Н. Маркевичу

Вірш написано до дня іменин (Весняного Миколи) та від’їзду з Петербурга в Україну Миколи Андрійовича Маркевича (1804–1860) – українського історика, поета та етнографа, з яким дружив Т. Г. Шевченко.

Бандуристе, орле сизий… – звернення Т. Г. Шевченка було не випадковим, адже М. А. Маркевич був музикантом-аматором, автором збірки «Народные украинские напевы, положенные на фортепиано» (1840) та вірша «Бандурист» (збірка «Украинские мелодии»).

На незáбудь Штернбергові

Вірш написано на примірнику «Кобзаря» (1840), подарованому художникові й товаришу по навчанню в Петербурзькій Академії мистецтв Василю Івановичу Штернбергу (1818–1845), який влітку 1840 р. від’їжджав до Італії. Оскільки вірш-присвяту було надруковано С. І. Пономарьовим (Киевская старина. – 1902. – № 2) за автографом, що до 2003 р. вважався втраченим, то в наукових виданнях творів Т. Г. Шевченка його вміщували до розділу сумнівних («дубіальних»). У 2003 р. згаданий примірник «Кобзаря» приватна особа приносила для ідентифікації до Національного музею Тараса Шевченка, де досвідченим шевченкознавцем Людмилою Зінчук було підтверджено автентичність авторського напису, що дає підстави для перенесення твору із розділу сумнівних до корпусу оригінальних творів поета. Нині примірник «Кобзаря» (1840) із віршем-присвятою зберігається в приватній колекції.

1839–1841

Гайдамаки

Поему присвячено Василю Івановичу Григоровичу (1786–1865) – професорові, історику мистецтва; у 1829–1859 рр. – секретар Товариства заохочування художників у Петербурзі та конференц-секретар Петербурзької Академії мистецтв, який брав активну участь у викупі Шевченка з кріпацтва.

Приписи[31]

1. Энциклопедический лексикон, том 5. Барская конфедерация и «Historya Królestwa Polskiego» J. S. Bandtkie, tom 2.

2. Вільшана, або Ольшана, містечко Київської губернії Звенигородського повіту; між Звенигородкою і Вільшаною по старому шляху Боровиків хутір і корчма, де б то Ярема Байстрюк, а потім Галайда, був у жида наймитом. (Од старих людей.)

3. Неунітів ляхи називали схизматами.

4. Про конфедератів так розказують люди, которі їх бачили; і не диво, бо то була шляхта z honorem, без дисципліни; робить не хочеться, а їсти треба.

5. Анахронізм: титаря ляхи замучили зимою, а не літом.

6. За гайдамаками ходив кобзар; його називали сліпим Волохом. (Дід розказував.)

7. Павла Наливайка живого спалили в Варшаві, Івана Остраницю і тридцять старшин козацьких після страшної муки розчетвертовали і розвезли їх тіла по всій Україні. Зіновій Богдан і син його Тимофій були поховані в Суботові коло Чигрина; Чарнецький, коронний гетьман, не доставши Чигрина, од злості спалив їх мертвих (Георгій Кониський).

8. Полковник Богун потопив ляхів в Інгулі. Зіновій Богдан вирізав 40 з чим-то тисяч ляхів над Россю в Корсуні. Тарас Трясило вирізав ляхів над Альтою; і та ніч, в котору те трапилось, зоветься Тарасова, або кровава (Бантиш-Каменський).

9. Так про Чигринське свято розказують старі люди.

10. Тарасова і Варфоломеєва ночі одна другої варт, на стид римської тіари.

11. Треті півні – сигнал; розказують, що Залізняка есаул, не діждавши третіх півнів, запалив Медведівку – містечко між Чигрином і Звенигородкою.

12. Чорний Шлях виходив од Дніпра меж устями річок Сокорівки і Носачівки і біг через степи Запорозькі, через воєводства Київське, Подольське і Волинське, на Червону Русь до Львова. Чорним названий, що по йому татари ходили в Польщу і своїми табунами вибивали траву.

13. До унії козаки з ляхами мирилися і якби не єзуїти, то, може б, і не різалися; єзуїт Поссевін, легат папський, перший начав унію в Україні.

14. Керелівка, або Кариловка – село Звенигородського повіту. Червонець, що дав Залізняк хлопцеві, і досі єсть у сина того хлопця, которому був даний, я сам його бачив.

15. Село Будища, недалеко од Керелівки, в яру озеро і над озером ліс невеликий, зоветься Гупалівщиною за те, що там Залізняк збивав ляхів з дерева. Льохи, де був захований шляхетський скарб, і досі видко, тілько вже розруйновані.

16. Лисянка, містечко Звенигородського повіту, над річкою Гнилим Тікичем. Тут зійшлися Гонта з Залізняком і розруйновали старосвітський будинок, Богданом нібито будований.

17. Майданівка, село недалеко од Лисянки.

18. Лебедин, дівочий монастир, меж Чигрином і Звенигородкою.

19. Умань, город повітовий, губернії Київської.

20. Kawalerja narodowa – так звались польські драгуни, їх тогда було в Умані 3000, і всі були побиті гайдамаками.

21. В Умані Гонта убив дітей своїх за те, що їх мати-католичка помогла єзуїтам перевести їх в католики. Младанович, товариш синів Гонти, бачив з дзвіниці, як вони умерли. І як школярів базиліанської школи потопив Гонта в криниці. Він багато написав об гайдамаччині, але надрюкованого нема нічого.

22. Зрадою взяли ляхи Гонту і страшно замучили. Привезли його в кайданах в польський лагер недалеко Балти з одрізаним язиком і правою рукою. Б., польський генерал, так велів зробить, щоб він чого-небудь не сказав на його, потім кати роздягли його як мати родила і посадили на гарячі штаби заліза, потім зняли дванадцять пас з спини шкури. Гонта повів очима і страшно глянув на Б., той махнув рукою, і розняли Гонту начетверо, розвезли тіло і поприбивали на середохресних шляхах. Залізняк, почувши, що так страшно ляхи замучили Гонту, заплакав, занедужав та й умер, його гайдамаки поховали в степу над Дністром та й розійшлися.

23. Злодій, розбойник, або гайдамака – такими осталися гайдамаки по Коліївщині. Такими їх знають і досі.

Гайдамаки – учасники народно-визвольної боротьби XVIII ст. на Правобережній Україні проти польсько-шляхетського та єврейського національно-релігійного гніту; слово тюркського походження (від «гайда» – гнати). Гайдамацькі повстання 1734 і 1750 років охопили значні території України і Білорусі, але найширшого розмаху набуло повстання 1768 р., відоме під назвою Коліївщина. Т. Г. Шевченко називав себе онуком гайдамаки, оскільки його дід Іван Андрійович Шевченко (Грушівський, Швець) був свідком Коліївщини, про події якої розповідав своєму онукові Тарасові і близьким людям.

Вавилон – столиця Вавилонії, відома не лише розкішними храмами й палацами, але й одним із «семи чудес світу» – «висячими садами» на штучних пагорбах та арках, вирощеними у часи правління царя Навуходоносора II (605–562 рр. до н. е.).

То, зострівши, насміються… – Йдеться про критичні, здебільшого глузливі відгуки деяких російських критиків (О. Сенковського, М. Полевого, В. Межевича) на «Кобзар» (1840), автор якого нібито «розказує Мертвими словами», тобто, на їх думку, неіснуючою, «мертвою» мовою.

Співай про Матрьошу, Про Парашу, радость нашу… – Іронічно-пародійне ставлення Т. Г. Шевченка до модних тоді російських міщанських романсів та салонних віршів, що викликало негативну реакцію у критика В. Г. Бєлінського.

Султан, паркет, шпори… – Йдеться про окрасу з пір’я (султан) на офіцерській шапці та про бали, на яких офіцери брязкали на паркеті шпорами (острогами).

Скутар – передмістя Стамбула на березі протоки Босфор, де був палац турецького султана, кілька мечетей та в’язниця для полонених козаків.

Хортиця – острів на Дніпрі, що знаходився нижче порогів, затоплених після збудування Дніпрогесу; на цьому острові в середині XVI ст. козацький ватажок князь Дмитро Вишневецький (Байда) побудував укріплення, яке історики вважали першою Запорозькою Січчю. Такої думки дотримувався і Т. Г. Шевченко.

«Тма», «мна» – склади в церковнослов’янському букварі, за яким навчалися грамоти в школах за часів Т. Г. Шевченка.

Оксія – знак наголосу, що ставився над рядком.

Єсть у мене щирий батько… – Йдеться, очевидно, про В. І. Григоровича.

Інтродукція – вступ.

Була колись Шляхетчина… – Річ Посполита Польська; польська держава, утворена після Люблінської унії Польщі з Литвою 1569 р. як конституційна монархія, на чолі якої стояв обраний і підзвітний сеймові король. Станова демократія, запроваджена в такій державі, не дозволяла королеві робити будь-які зміни в державі без згоди сейму; право вето (свободи заборони), утворення конфедерацій породили шляхетську анархію.

Степан – Стефан Баторій (1533–1586), польський король (1576–1586), який зміцнював монархічну владу і робив спроби підпорядкувати польському уряду козацьке військо шляхом надання козакам різних привілеїв.

Ян III Собеський (1629–1696) – король Польщі (1674–1696), який намагався мирно співіснувати з козаками, але не мав належного впливу на шляхту; прагнув запровадити в Польщі спадкову монархію.

Сейм – вибірний (з XV ст.) представницький орган у Польщі, який складався із сенату (магнати та королівська адміністрація) та палати послів, обраних воєводськими сеймиками посланців.

Дивилися, як королі Із Польщі втікають… – Із Польщі втекли три королі: Генріх Валуа, обраний 1573 р., через рік, дізнавшись про смерть французького короля Карла IX, спадкоємцем якого він був, таємно втік до Франції; Ян-Казимир у 1655 р. утік до Сілезії від наступу військ шведського короля Карла-Густава; Станіслав Лещинський у 1734 р., переодягнений селянином, утік до Пруссії з оточеного російськими військами Гданська.

«Nie pozwalam! Nie pozwalam!» («Не дозволяю! Не дозволяю!» – Польськ.) – право вето (свобода заборони), за яким кожен учасник польського сейму або сеймику мав право одним голосом відмінити прийняття будь-якої ухвали; встановлене 1573 р. під час правління короля Генріха Валуа, було скасоване 1791 р.

Шляхта – привілейована суспільна верства у Речі Посполитій, що складалася із феодалів, на яких спиралися королі для зміцнення своєї влади. Шляхта користувалася найвищими привілеями держави – правом «ліберум вето», утворення конфедерацій і навіть збройного виступу проти королівської влади.

А магнати палять хати… – Йдеться про свавілля аристократичної військово-феодальної верхівки Речі Посполитої, багатих землевласників, які вели загарбання нових земель на території України; одночасно боролися з централізованою королівською владою та між собою, від чого потерпали насамперед селянські господарства та населені пункти.

Понятовський Станіслав-Август (1732–1798) – останній король Польщі (у 1764–1795), за якого вона, зазнавши трьох поділів, утратила свою державність. У 1757–1762 рр. був польським послом у Петербурзі і коханцем імператриці Катерини II, після чого здобув польську корону і проводив проросійську політику.

На ґвалт Пулавського і Паца… – Йдеться про Юзефа Пулавського (1704–1769) та Міхала-Яна Паца (бл. 1728–1787) – керівників Барської конфедерації, створеної 29 лютого 1768 р. як військово-політичний союз польської шляхти та католицького духівництва в м. Барі на Вінниччині з метою збройної боротьби проти проросійської політики і реформ С.-А. Понятовського, який у лютому 1768 р. навіть добився від сейму прийняття закону про зрівняння прав католиків, православних і протестантів. Конфедерати чинили розправу над православними, що стало однією з причин Коліївщини.

Конфедерації – тимчасові військово-політичні об’єднання польської шляхти, які заради розширення своїх привілеїв боролися з королівською владою, руйнували державний лад і чинили насильства над населенням України.

Галайда – безпритульна запальна людина.

Герш-ту (євр.) – слухай-но; походить з німецького hцrst du – ти чуєш?

Вільшана – містечко на Звенигородщині (тепер селище міського типу Городищенського району Черкаської області); за народними переказами поблизу нього стояла Лейбина корчма, де наймитував Ярема Байстрюк.

Їмость (від польськ. «mości pani») – пані.

Літанія (від грецьк. «прохання, моління») – католицька служба Божа, подібна до акафіста у православних віруючих.

Поставець – ківш для напоїв.

«Єще Польща не згінела!» – рядок із «Мазурки Домбровського» – польської патріотичної пісні, написаної 1797 р. в Італії Юзефом Вибицьким (1747–1822) для виконання емігрантськими легіонами Яна-Генрика Домбровського. Можливо, Т. Г. Шевченко навмисне допустив анахронізм, цитуючи рядок пісні, написаної після описуваних ним подій 1768 р., оскільки відновлював текст після цензурного вилучення і не виправляв після доопрацювання поеми.

Схизмати (від грецьк. «схизма» – розкол) – зневажлива назва православних віруючих на території Речі Посполитої, яка вживалася в презирливо-лайливому значенні.

Шеляг – дрібна монета в Польщі та в Україні.

Титар – церковний староста. Вбивство титаря насправді було здійснене уніатами не у Вільшані, а у Млієві 29 липня 1766 р.

Чигирин – старовинне місто на Черкащині (нині районний центр Черкаської області), яке було резиденцією гетьмана Б. Хмельницького та адміністративно-політичним центром України.

Против ночі Маковія, Як ножі святили… – Т. Г. Шевченко пов’язує описувану подію зі святом Маковія – днем пам’яті мучеників за віру братів Маккавеїв, яке відзначалося 14 серпня. Сучасні дослідники встановили, що повстання розпочалося 26 травня 1768 р.

Попід дібровою стоять Вози залізної тарані; То щедрої гостинець пані. Уміла що кому давать… – Ідеться про російську імператрицю Катерину II, яка нібито прислала повстанцям зброю – вози з ножами; після освячення їх мали роздати селянам навколишніх сіл. Називаючи імператрицю «щедрою панією», Т. Г. Шевченко натякає на її розпусність (у польській мові фразеологізм «щедра пані» означає «жінку легкої поведінки»).

Кирея – верхній довгий суконний одяг з відлогою.

Головатий – очевидно, не історична особа, а узагальнений літературний образ.

Залізняк Максим Ієвлевич (бл. 1740 —?) – запорозький козак, один із керівників Коліївщини, який сформував у Холодному Яру (біля Чигирина) кількасотенний загін гайдамаків і підняв повстання. Після взяття Умані 9—10 травня 1768 р. був проголошений гайдамаками гетьманом. 26 червня 1768 р. загін донських козаків під командуванням полковника Гур’єва захопив у полон ватажків Гайдамаччини М. Залізняка та І. Гонту, після чого першого було заслано на довічну каторгу до Сибіру.

Гонта Іван (? – 1768) – сотник надвірних козаків в Умані, який приєднався до повстанців. Після захоплення в полон польськими королівськими властями був по-звірячому закатований.

До Гонти… сама писала… – Серед повстанців поширювалися чутки, нібито Катерина II написала гайдамакам «Золоту грамоту», благословляючи їх на боротьбу з поляками та євреями, що вона спростувала в своєму універсалі від 9 липня 1768 р. Проте сучасні дослідники припускають, що гайдамацьке повстання було спровоковане царським двором при посередництві православного духовенства, щоб запобігти загарбанню конфедератами Правобережної України.

Волох – сліпий кобзар, який ходив за гайдамаками (див. примітку Т. Г. Шевченка у приписах до поеми).

Волохи – предки сучасних молдаван.

Благочинний – у православній церковній ієрархії священик, якому підпорядковане духовенство кількох парафій.

Конашевич-Сагайдачний Петро Кононович (? – 1622) – гетьман українського реєстрового козацтва, який здійснив успішні походи в Крим, Туреччину і на Москву, переміг турецьку армію під Хотином 1621 р., дбав про розвиток освіти й культури та відновлення в Україні православної церковної ієрархії.

Остряниця (Острянин) Яків (? – 1641) – гетьман нереєстрового козацтва, один із керівників селянсько-козацького повстання 1638 р., якого було вбито в сутичці рядових козаків із старшиною, але за іншими версіями – захоплено в полон і після страшних тортур страчено у Варшаві.

Богун Іван (? – 1664) – полковник кальницький (вінницький), один із сподвижників Б. Хмельницького. Перемогу над польськими військами при обороні Вінниці 1651 р. було здобуто на річці Буг (Південний Буг), а не на лівій його притоці Інгулі.

Жовті Води – йдеться про перемогу запорозьких і нереєстрових козаків та селян під проводом Б. Хмельницького в урочищі Жовті Води на річці Жовтій (нині місто Жовті Води Дніпропетровської області) над польським військом під командуванням С. Потоцького та Я. Шемберка, яку було здобуто 5–6 травня 1648 р.

Тарас – Т. Федорович (Тарас Трясило).

Архістратиг Михаїл – архангел, вождь небесного воїнства; зображений на гербі Києва і на козацьких прапорах, що означало покровительство Україні та її столиці.

Над козаками хусточки! – За народним звичаєм, хрести на козацьких могилах прикрашали білими хустками або короговками (невелика палиця із прикріпленим до неї шматком полотна).

Сміла – містечко на Черкащині (нині райцентр Черкаської області).

Сена – річка, на якій стоїть Париж, де в ніч з 23 на 24 серпня 1572 р. (проти дня Святого Варфоломія) католики вчинили різанину над протестантами, так званими тоді гугенотами. Т. Г. Шевченко переймався міжрелігійними конфліктами, що призводили до трагічних наслідків.

І кров полилася Аж у Волинь. На Поліссі Гонта бенкетує… – Повстання гайдамаків охопило лише території Київщини і Східного Поділля (Брацлавщину), але на Волині й Поліссі загони І. Гонти не діяли.

Домаха – шабля із дамаської сталі, що виготовлялася в місті Дамаску в Сирії.

Єзуїти – члени католицького чернечого ордену «Товариство Ісуса», заснованого 1534 р. Ігнацієм Лойолою; орден став головною рушійною силою експансії католицизму.

Поссевіно Антоніо (1534–1611) – ватиканський дипломат, активний діяч ордену єзуїтів, який склав проект унії католицької і православної церков.

Дукачик – дукат, венеціанська монета, що була у XVIII ст. в обігу в Європі, а в Польщі ще називалася «червоним злотим».

Лисянка – райцентр Черкаської області. Примітка Т. Г. Шевченка: «Лисянка, містечко Звенигородського повіту, над річкою Гнилим Тікичем. Тут зійшлися Гонта з Залізняком і розруйнували старосвітський будинок, Богданом нібито будований». Існують докази, що Гонта з’єднався із Залізняком у селі Соколівка під Уманню.

Ось копійка… – Копійка була в гайдамаків розпізнавальним знаком.

Скажу ляхам – замість Паца… – М.-Я. Паца під час Коліївщини в Україні не було.

«Куди везти?» – «У Лебедин!» – Примітка Т. Г. Шевченка: «Лебедин, дівичий монастир, меж Чигрином і Звенигородкою». Тут автор припустився анахронізму, бо Миколаївський дівочий монастир у Лебедині було засновано 1779 р.

Каганець козачий… – смолоскип, прикріплений до залізного стрижня з дерев’яним держаком. Тут вжито у переносному значенні як пожежа, запалена повсталими козаками і гайдамаками.

Ісаія ликуй! – церковна пісня, яку виконують під час вінчання.

Тяжко глянуть; а згадаєм – Так було і в Трої. – Йдеться про багатолітню Троянську війну, описану в епічній поемі Гомера «Іліада».

Покотились по базару Кінні narodowi… – Примітка Т. Г. Шевченка: «„Kawalerja narodowa“ – так звались польські драгуни; їх тоді було в Умані 3000, і всі були побиті гайдамаками». Названі кінні формування були запроваджені у польському війську лише 1775 р. замість драгунських і кірасирських полків.

Махнув ножем —І дітей немає! – Відомості про вбивство І. Гонтою своїх синів запозичено Т. Шевченком із приміток до роману М. Чайковського «Вернигора». Історичними джерелами це не підтверджено, оскільки І. Гонта мав чотирьох дочок і одного сина; після його арешту дружину і дочок було покарано різками й заслано в Сибір. Отже, сцена вбивства є лише авторським вимислом Т. Шевченка.

Базиліан школу… сам Гонта руйнує… – В Умані при монастирі базиліанського ордену з 1766 р. існувала шестикласна школа, навчання в якій відбувалося за єзуїтською системою. Після захоплення Умані гайдамаки зруйнували монастир, повбивали ченців і ректора школи ксьондза Гераклія Костецького, котрі перед тим активно насаджували католицизм серед православних. Тіла вбитих було вкинуто до криниці, яку копало населення під час облоги Умані гайдамаками.

Дідусь ще гуляє, а батько вже вмер. – Дід поета Іван Андрійович Шевченко помер 28 січня 1849 р. на 103-му році життя, а батько – Григорій Іванович Шевченко – 21 березня 1825 р. на 44-му році життя.

Мінея – місячна богослужна книга, що містить життєписи святих. Її використовували для церковних відправ та вільного читання.

Нема Гонти; нема йому Хреста, ні могили. – І. Гонту і М. Залізняка по-зрадницькому захопили в полон царські офіцери, заманивши їх у ніч на 27 червня 1768 р. у свій табір нібито для проведення важливих переговорів. Підданих Речі Посполитої І. Гонту та інших повстанців було передано польським королівським військами, які піддали їх інквізиційному трибуналу: три католицькі ченці і один ксьондз засудили Гонту до найжорстокішої страти.

Примітка Т. Г. Шевченка у «Приписах» подібна до літературної версії, викладеної в романі М. Чайковського «Вернигора», що не повністю підтверджується науковими джерелами.

Залізняк заплакав… Умер неборака. Нудьга його задавила На чужому полі… – Після арешту в Умані М. Залізняка як полоненого, який прийшов із Лівобережної України, було ув’язнено в Києво-Печерській фортеці, а згодом засуджено на довічну каторгу в Сибір. Т. Г. Шевченко в своїй примітці подав фольклорну версію загибелі героя.

Хто на Кубань, хто за Дунай… – Після ліквідації царським урядом Запорозького козацтва та зруйнування 1775 р. Запорозької Січі частина козаків переселилася в пониззя Дунаю на територію Османської імперії, де було створено Задунайську Січ. Через деякий час козаки стали повертатися з-за Дунаю на територію України й оселятися між Південним Бугом і Дністром, де вже в 1788 р. було створене Чорноморське козацтво, яке в 1792 р. переведене на правий берег річки Кубань для охорони Чорноморської кордонної лінії.

Субскрибенти – передплатники. Таке звернення Т. Г. Шевченко надрукував на третій сторінці обкладинки першого видання «Гайдамаків» 1841 р.

1841

Мар’яна-черниця

Оксана К……ко – Оксана Степанівна Коваленко (1817 —?) – подруга дитячих років Т. Г. Шевченка, яка жила по сусідству. Вона згадується у віршах «Ми вкупочці колись росли…» (Оксану зображено покриткою, що не відповідало дійсності), «Не молилася за мене…», «Три літа» та, очевидно, «Мені тринадцятий минало…». За документальними даними О. С. Коваленко у 1840 р. вийшла заміж за кріпака К. Сороку і жила в с. Пединівці. У 1843 р., коли Т. Г. Шевченко приїжджав до Кирилівки, вона вже мала двох дочок.

Достеменний син Катрусі. – Йдеться про Івася з поеми «Катерина».

Пристріт – за народними уявленнями, хвороба, викликана чиїмсь злим поглядом.

Придани – весільні гості з боку нареченої, які супроводжують її з приданим у дім нареченого.

1842

Слепая

«Кого, рыдая, призову я…» – переспів псальми «Плач Іосифа Прекрасного» про улюбленого сина родоначальника ізраїльського народу патріарха Якова, якого, за давньоєврейською історичною легендою, брати продали в рабство.

Куща – шатро, намет; тут: рідний дім.

Как на заклание овна… – принесення в жертву вівці.

Ходила в Киев и Почаев… – У Київ і Почаїв віруючі ходили на богомілля та на відпущення гріхів насамперед до Києво-Печерської і Почаївської лавр.

Дукачі, дукати – жіноча прикраса у вигляді монет.

«Со святыми упокой» – заупокійна молитва (кондак).

Гамалія

Гамалія – узагальнений образ козацького ватажка; в історичних джерелах згадується кілька ватажків під таким іменем, хоча жоден із них не є прообразом героя твору Т. Г. Шевченка.

Великий Луг – територія Запорозького Війська, яка знаходилася на лівому березі Дніпра – від теперішнього міста Запоріжжя до Нікополя.

Баша (паша) – почесний титул найвищих військових і цивільних урядовців у Османській імперії, султанській Туреччині, Єгипті та інших мусульманських країнах.

Дрімає в харемі —в раю Візантія. – Тут ідеться про спокійне розкішне (райське) життя в столичному Стамбулі (Візантії), яке за своїм стилем нагадувало гарем (харем).

Галата – передмістя Стамбула, розташоване за затокою Золотий Ріг.

1843

Тризна

Тризна – у стародавніх слов’ян завершальна частина поховального обряду, що складалася з поминальної учти (поминок).

Рєпніна Варвара Миколаївна (1808–1891) – дочка князя М. Г. Рєпніна, у Яготинському маєтку якого Т. Г. Шевченко перебував із жовтня 1843 р. по 10 січня 1844 р. Дата в присвяті – 9 листопада 1843 р. – означає день, коли В. М. Рєпніна, захоплена поетичним талантом Т. Г. Шевченка, подарувала йому переписану нею поему «Слепая». Княжна була закохана в Т. Г. Шевченка, визнала його геніальним поетом, всіляко допомагала йому за різних життєвих обставин, зокрема, у розповсюдженні естампів «Живописная Украина», у влаштуванні вчителем малювання в Київському університеті, турбувалася про полегшення умов на засланні і зняття царської заборони малювати.

«Души ваши очистивше…» – епіграф з I Послання апостола Петра: «Послухом правді очистьте душі свої через Духа на нелицемірну братерську любов і ревно від щирого серця любіть один одного, бо народжені ви не з тлінного насіння, але з нетлінного, – Словом Божим живим та тривалим. Бо кожне тіло – немов та трава, і всяка слава людини – як цвіт трав’яний: засохне трава – то й цвіт опаде, – а Слово Господнє повік перебуває! А це те Слово, яке звіщене вам в Євангелії» (Гл. 1, вірші 22–25). Тут і далі цитати подаються з українського перекладу Біблії за виданням: Біблія або Книги Святого Письма Старого й Нового Заповіту із мови давньоєврейської та грецької на українську наново перекладена. [Переклад проф. Івана Огієнка (митрополита Іларіона). Без місця і року видання].

Кант Іммануїл (1724–1804) – німецький філософ, зачинатель німецької класичної філософії.

Галілей Галілео (1564–1642) – італійський вчений-природознавець, який за обстоювання геліоцентричної теорії зазнав переслідувань інквізиції і змушений був відмовитись від своїх «єретичних» поглядів.

Розрита могила

Вірш написано під враженням першої подорожі Т. Г. Шевченка в Україну, розпочатої у травні 1843 р. (тривала до лютого 1844 р.). Розрита могила символізує зруйновану й поневолену Україну після її приєднання до Московського царства.

…Ой Богдане! Нерозумний сину! – Т. Г. Шевченко вважав помилковою акцію приєднання України до Московії, що відбулося з ініціативи гетьмана Богдана Хмельницького.

Степи мої запродані Жидові, німоті… – Йдеться про створення на українських землях німецьких колоній після зруйнування Запорозької Січі у 1775 р., а пізніше (на поч. XIX ст.) – і єврейських колоній.

1844

«Чигрине, Чигрине…»

Вірш написано під враженням після відвідання гетьманської столиці (у 1648–1676 рр.) міста Чигирина (тепер райцентр Черкаської області), де Т. Г. Шевченко перебував у липні – серпні 1843 р. В. Доманицький у підготовлених ним виданнях «Кобзаря» (1907, 1908, 1910) зазначає, що твір присвячено російському актору і великому другові поета М. С. Щепкіну (1788–1863). Пізніше йому ж були присвячені вірш «Заворожи мені, волхве…» та поема «Неофіти».

За що скородили списами Московські ребра? – Козацьке військо неодноразово здобувало перемоги над московськими військами, зокрема, під проводом гетьманів П. Конашевича-Сагайдачного (у 1618 р.), І. Виговського (у червні 1659 р. розбив московське військо під Конотопом), П. Дорошенка, І. Мазепи та П. Орлика.

Сова

В кайдани кувати… – Набраних до війська рекрутів заковували в кайдани, щоб запобігти втечі, і везли до «прийому», тобто до міста.

Сон (Комедія)

«Духъ истины…» – епіграф із Євангелія від Івана (Гл. 14, вірш 7): «Духа правди, що Його світ прийняти не може, бо не бачить».

Подушне – у царській Росії податок державі, подать поміщикові, що стягувалися з кожної душі податного стану.

…Сам изволит Сегодни гуляти! – Йдеться про царя Миколу I, сатиричний портрет якого змальовує Т. Г. Шевченко.

Цариця-небога… – дружина Миколи I імператриця Олександра Федорівна (1798–1860) мала хворобливий вигляд, худорлявість та деякі фізичні вади, незважаючи на які придворні поети – «віршемази» – оспівували її красу.

Петлиця – кольорова нашивка на комірі, грудях або рукавах форменого одягу військовослужбовців, працівників деяких установ, що править за знак розрізнення. За царювання Миколи I дуже часто видавалися укази, що стосувалися змін у військовій формі.

Твердиня й дзвіниця… – Петропавлівська фортеця збудована за царювання Петра I для можливої оборони Петербурга від шведів. Її було пристосовано під тюрму для особливо небезпечних для царату політичних в’язнів. Петропавлівський собор (з високою дзвіницею) був усипальницею російських царів.

Аж кінь летить, копитами Скелю розбиває! – Йдеться про пам’ятник Петрові I, збудований 1782 р. у Петербурзі, в якому порушено належні пропорції вершника і коня, що й викликало іронію в Шевченка-художника.

Первому – вторая… – Напис на пам’ятнику Петрові I зроблено відповідно російською і латинською мовами: «Первому – вторая» і «Petro Primo Katarina Secunda».

Гоголю

Богилова – богила, бугила – трав’яниста отруйна рослина.

Лепта – дрібна монета у стародавніх Єрусалимі й Греції; у переносному значенні – посильне пожертвування або милостиня.

1845

«Не завидуй багатому…»

Цей і наступний вірш «Не женися на багатій…» написано, очевидно, після невдалої спроби Т. Г. Шевченка посватати в Кирилівці Феодосію Кошиць – дочку священика Григорія Кошиця, в якого він наймитував у юнацькі роки.

Єретик

Єретик – людина, яка відступила від догм панівної релігії. Героєм поеми є видатний борець за свободу релігійного сумління, ідеолог чеської реформації, професор, а потім ректор Празького університету і проповідник Ян Гус (1371–1415), який виступив проти зловживань папської влади, зокрема, проти продажу індульгенцій – посвідок про відпущення гріхів, за що католицьке духовенство оголосило його єретиком. Для розправи Яна Гуса було викликано на церковний собор у Констанці, де його ув’язнили, але він не зрікся своїх реформаторських поглядів, за що був засуджений до спалення на вогні влітку 1415 р.

Шафарик Павел-Йосеф (1795–1861) – чеський і словацький поет, літературознавець, етнограф, історик, археолог і громадсько-політичний діяч, який підтримував дружні й наукові стосунки з приятелем Т. Г. Шевченка О. М. Бодянським. Шевченко був знайомий з працями Шафарика і з поваги до його таланту та патріотичної діяльності присвятив йому поему. Вона викликала в Шафарика велике захоплення і, за свідченням очевидців, навіть сльози. Шафарика поет згадує також у посланні «І мертвим, і живим…» та в передмові (седнівській) до другого, не виданого «Кобзаря».

Ієзекіїль – біблійний пророк, автор однієї з книг Біблії («Книга Ієзекіїля»).

Камень, его же небрегоша зиждущіи… – «Камінь, що його будівничі відкинули, той наріжним став каменем. Від Господа сталося це, і дивне воно в очах наших» (Псалом 117 (118), вірші 22, 23).

Тіара – папська митра, що складалася із трьох покладених одна на одну корон (вінців), що символізують троїсті права Папи.

Віфліємська каплиця – храм при Карловім університеті в Празі, де Ян Гус виступав із проповідями у 1402–1412 рр., завдяки яким каплиця стала центром релігійного реформаторського і національно-культурного руху в Чехії.

Булла – грамота Папи Римського.

Луда – полуда, більмо, тобто те, що заважає бачити.

Аж до всесвітньої столиці… – Йдеться про місто Рим і розташовану в ньому резиденцію пап і державу Ватикан.

Конглав (конклав) – колегія, зібрання кардиналів для обрання нового Папи після смерті попередника.

Авіньйона, Авіньйон – місто на півдні Франції; у 1308–1377 рр. – папська столиця, а за часів Яна Гуса – резиденція антипапи, обраного одним із ворогуючих угруповань католицької церкви.

Констанц – місто в Німеччині, де в 1414–1418 рр. проходив 16-й Вселенський (Констанцький) Собор, який позбавив усіх антипап влади і обрав у 1417 р. нового Папу – Мартіна V. На Констанцькому Соборі було покладено кінець сорокалітній боротьбі за папську владу та реформаційним рухам («єресям»).

Сарацини – араби-магометани, проти яких воювали європейські хрестоносці під час хрестових походів.

Аттіла (? – 453) – вождь гунських племен, що здійснювали спустошувальні походи на європейські держави у 443–452 рр.

Цесар – німецький імператор Сигізмунд I (1368–1437), який видав Яну Гусу цісарську охоронну грамоту, що гарантувала його недоторканність під час проведення собору, але відкликав її, надавши таким чином можливість розправи над реформатором.

Вячеслав – чеський король Вацлав IV (1361–1419), німецький імператор (1378–1400); брат Сигізмунда I.

Прелат – звання, що присвоюють вищим духовним особам католицької та англіканської церков.

І три папи… – На Констанцькому Соборі був присутній лише антипапа Іоанн XXIII.

Мов кедр серед поля Ливанського… – У Біблії кедр ліванський – вічнозелене хвойне дерево, як ознака величі, могутності й краси.

Автодафе (від іспанського і португальського, що означає «акт віри») – засудження до прилюдного спалення на вогні.

Голгофа – пагорб поблизу Єрусалима, на якому розп’яли Ісуса Христа; тут – місце страти Яна Гуса.

Te Deum – початок католицької молитви «Te Deum laudamus» («Тебе, Боже, хвалимо»).

Орел із-за хмари… – Йдеться про німецького церковного реформатора Мартіна Лютера (1483–1546), названого «орлом Вормським» (із Вормса).

Старий Жижка з Таборова… – Ян Жижка (1360–1424) – національний герой Чехії, керівник гуситського руху, центром якого було місто Табор; здобув три перемоги в битвах із хрестоносцями, котрих посилали в Чехію Папа Римський та імператор Сигізмунд I.

Сліпий (Поема)

Перша редакція поеми написана в жовтні 1845 р. у селі Мар’їнському Миргородського повіту на Полтавщині. У квітні – червні 1846 р., перебуваючи в Києві, Т. Шевченко переписав текст поеми до збірки «Три літа», конфіскованої під час арешту 5 квітня 1847 р. Після повернення із заслання за списком твору, що зберігся в П. Куліша, поет створив нову, другу редакцію під назвою «Невольник», яку 1859 р. включив до збірки «Поезія Т. Шевченка. Том первий». У цьому виданні подаються обидві редакції твору («Сліпий» і «Невольник») відповідно до часу їх створення.

Не такого, як у Братстві… – Очевидно, йдеться про Києво-Братську школу, засновану Київським братством при Богоявленському монастирі у 1615 р. (з 1631 р. – Києво-Могилянський колегіум, а з 1701 р. – Київська духовна академія).

А живі мисліте… – мисліте – літера «М» у церковнослов’янському алфавіті; тут у переносному значенні – пізнати правду життя.

У Межигорського Спаса… – Йдеться про Спасо-Преображенський монастир у Межигір’ї поблизу Києва.

У Почаєві святому… – Почаївський монастир (лавра).

Петра діждати… – тобто церковного свята на честь апостолів Петра і Павла (відзначається 12 липня).

Тендер – острів у Чорному морі (тепер коса).

Чайки – бойові човни запорозьких козаків з вітрилами та веслами, обшиті зовні дошками або очеретом для кращої плавучості й захисту від ворога.

Агарянська земля – земля, заселена магометанами.

І на тихому Дунаї Нас перебігають… – Йдеться про Задунайську Січ (1776–1828), засновану українськими козаками після зруйнування царськими військами Запорозької Січі у 1775 р.

Як цариця по Києву З Нечосом ходила I Межигорського Спаса Вночі запалила. – Під час подорожі до Криму в 1787 р. цариця Катерина II зупинялася в Києві. Її супроводжував фаворит генерал-фельдмаршал Г. О. Потьомкін, якого козаки прозивали Нечосом через те, що він носив перуку. Напередодні від’їзду цариці з Києва вночі в Межигірському монастирі сталася пожежа. В народі поширювалися чутки, що пожежу було влаштовано за вказівкою імператриці, однак це не підтверджується фактами.

Та бахурям і байстрюкам Люд закрепостила. – Цариця Катерина II із фаворитами (бахурями), як і її численні придворні, вела розпусний спосіб життя. Коханцям і їхнім незаконнонародженим дітям вона щедро роздавала землі та маєтки, що зумовило введення у 1783 р. кріпаччини для вільних доти селян і козаків.

Кирило – Кирило Григорович Розумовський (1728–1803) – останній гетьман Лівобережної України (1750–1764).

Тепер кажуть, Головатий Останки збирає Та на Кубань підмовляє… – У 1792 р. А. Головатий організував переселення Чорноморського козацького війська з лівого берега Дністра (із села Слободзея в Молдавії) на Кубань.

Великий льох (Містерія)

Містерія (від грецьк. – таїнство) – різновид романтичної алегорично-символічної поеми, характерним для якої є поєднання фантастичного з реальним.

«Положилъ еси нас…» – епіграф із псалма 43: «Ти нас нашим сусідам віддав на зневагу, на наругу та посміх для наших околиць. Ти нас учинив за прислів’я поганам, і головою хитають народи на нас» (вірші 14, 15).

Суботове (Суботів) – маєток Б. Хмельницького (тепер село Чигиринського району Черкаської області); у XVII ст. – одна з його резиденцій.

Бо так сказав Петрові Бог: «Тойді у Рай їх повпускаєш…» – Йдеться про апостола Петра, якого Ісус Христос поставив на чолі церкви і вручив йому ключі від Царства Небесного.

…з Юрусем-гетьманенком… – Йдеться про сина Б. Хмельницького Юрія, який був гетьманом у 1659–1663 рр. і 1677–1681 рр.

Пилипівка – народна назва 40-денного Різдвяного, або Пилипівського, посту, що починається в день Апостола Пилипа (27 листопада) і закінчується ввечері 6 січня напередодні Різдва.

Я води набрала Та вповні шлях і перейшла… – Перейти з повними відрами дорогу за народним повір’ям означало побажати успіху, що й сталося в Переяславі 8 січня 1654 р. на так званій Переяславській раді, де Б. Хмельницький присягнув на вірність московському цареві.

…цареві московському Коня напоїла в Батурині, як він їхав в Москву із Полтави. – Йдеться про російського царя Петра I, який нібито їхав через Батурин після перемоги над шведсько-козацькими військами під Полтавою.

Батурин – столиця гетьмана Івана Степановича Мазепи (1644–1709), була повністю знищена московським військом 1 листопада 1708 р.

Чечель Дмитро – прибічник І. С. Мазепи, батуринський полковник, якого взяли в полон і піддали жорстокій страті (колесували).

Чута – назва лісу поблизу Суботова.

Три ворóни – персоніфікація злих і темних сил України, Польщі та Росії; кожна з ворон – це перевертень, котрий допомагає руйнувати державу і нищити свій народ.

Радзивілл, Потоцький – польські магнати, учасники польського повстання 1830–1831 рр. проти царської Росії; після його поразки емігрували до Парижа, де розтринькували своє багатство.

Маяк – тут: сторожова фігура («хвигура»), з якої оглядають ліс.

Декабристи – учасники збройного повстання в Петербурзі 14 грудня 1825 р., яких цар Микола I суворо покарав (п’ятеро були повішені, а кілька сотень заслано на каторгу в Сибір).

Три указа накаркала На одну дорогу… – Йдеться про укази Миколи I про будівництво залізниці від Петербурга до Москви, названої Миколаївською.

Да шесть тысяч в одной версте Душ передушила… – Під час будівництва залізниці гинули від хвороб, епідемій та голоду тисячі кріпаків.

Корф Ю. Ф. – барон, царський чиновник, постачав кріпаків для будівництва залізниці від Петербурга до Москви.

Карамзін Микола Михайлович (1766–1826) – російський офіційний історик, автор «Истории государства Российского» в 12 томах (1816–1829), консервативно-монархістська спрямованість якої дала підстави Т. Г. Шевченку назвати його придворним істориком.

Із шведською приблудою… – Йдеться про шведського короля Карла XII (1682–1718), котрий восени 1708 р., ідучи походом на Москву, несподівано зайшов (заблукав) на територію України, що не входило в плани гетьмана І. Мазепи.

Сулу в Ромні загатила Тілько старшинами Козацькими… – Йдеться про розправу Петра I над прибічниками Мазепи, що відбулася на лівій притоці Дніпра – річці Сулі у містечку Ромни (нині Сумської області).

…козаками Фінляндію засіяла… – У 1700–1721 рр. для участі у воєнних діях у Фінляндії, Ліфляндії, Польщі, Литві, Саксонії Петро I посилав українських козаків, де багато з них загинуло.

Насипала бурта на Орелі… – Йдеться про будівництво укріплень на річці Орелі (ліва притока Дніпра), на яке зганяли українських селян і козаків.

…на Ладогу… – При копанні каналів на Ладозькому озері гинули тисячі українських козаків.

Полуботок Павло Леонтійович (бл. 1660–1723) – чернігівський полковник (1706–1722), наказний (тимчасовий) гетьман Лівобережної України (1722–1723). За вимогу повернення Україні колишніх прав (вибори гетьмана, скасування Малоросійської колегії, що, по суті, правила Україною замість гетьманського уряду) Полуботка заарештували й ув’язнили в Петропавлівську фортецю, де він і помер.

Матер Божа у Ржавиці… – Йдеться про Ржавецьку (Іржавську) козацьку ікону Божої Матері, намальовану 1572 р., що знаходилася у Троїцькій церкві села Іржавець (тепер Ічнянського району Чернігівської області). Цю ікону забрали із собою козаки після зруйнування Чортомлицької (Старої Січі), а в 1734 р. після повернення в Україну помістили у тій самій церкві. Ця ікона виявилася чудотворною – точила сльози, що віруючі трактували як плач за долею України.

С татарами помутила… – Москва у 1240–1480 рр. була в безпосередній залежності від татар.

Мучитель – цар Іван IV Грозний (1530–1584).

Петруха – Петро I.

«Пчела» – російська газета «Северная пчела», що виходила в Петербурзі у 1825–1864 рр.

Вже ж і в крепость завдала… – Йдеться про запровадження кріпацтва.

…над Києвом Мітла простяглася… – Комета, яка, за народним повір’ям, символізує значну подію.

Ярчук – собака, народжений видющим на початку травня; за народним повір’ям, він має особливу силу тому, що його годує не мати, а господар.

Три лірники. – На думку проф. С. Смаль-Стоцького, три лірники персоніфікують «українське духовне каліцтво», сліпоту провідників українського народу, які наївно вірили в доброту московських колонізаторів.

Ясси – місто в Румунії, в якому старший син Б. Хмельницького Тиміш одружився 1652 р. із дочкою молдавського господаря (князя) Лупула. Можливо, тут мається на увазі дума про похід Тимоша Хмельницького в Молдавію у 1650 р.

І про Жовті Води… – Йдеться про історичну пісню чи думу про перемогу Б. Хмельницького над польським військом в урочищі Жовті Води навесні 1648 р.

І містечко Берестечко. – Йдеться про пісню, присвячену трагічній битві козаків із польським військом у червні 1651 р., в якій через зраду тимчасового союзника татарського хана Гірея Б. Хмельницький зазнав поразки.

Ісправник – начальник повітової поліції в Російській імперії.

Ото церков Богданова… – Іллінська церква в Суботові, де було поховано Б. Хмельницького.

Зіновій – друге ім’я Б. Хмельницького.

Олексій – російський цар Олексій Михайлович (1629–1676), при якому Україна була приєднана до Московії у 1654 р.

Наймичка

Городище – можливо, містечко Городище (нині райцентр Черкаської області).

З святим хлібом обміненим. – За обрядом сватання свати йдуть до нареченої із хлібом, який обмінюють у разі згоди – її батьки дають взамін свою паляницю.

Святу шапочку в пещерах У Йвана святого… – В печерах прочани поклонялися мощам Івана Затворника (XII ст.) і купували шапочку, яка перед цим одягалася на голову святого, що нібито потім охороняло її власника від головного болю.

І перстеник у Варвари… – У Михайлівському Золотоверхому монастирі (тепер – у Володимирському соборі) зберігалася рака з мощами Варвари Великомучениці, де продавалися персні, котрі, вважалося, мають чудодійну зцілюючу силу.

Після Пречистої в неділю, Та після Першої… – Свято Успіння Пресвятої Богородиці, що відзначається 28 серпня.

Юпка – верхній жіночий одяг у вигляді довгої корсетки.

Акафіст – різновид церковного гімну на честь Ісуса Христа, Богородиці та святих.

Миколай святий (Чудотворець) – один із найшанованіших святих, архієпископ Миколай із Мір Лікійських (помер у 345 р.); покровитель торгівлі, хліборобства, захисник бідних і дітей, моряків і подорожніх.

Й на часточку дати… – Під час Божественної літургії священикові давали просфору та зазначалося ім’я хворого, яке згадувалося під час виймання з неї «часточки» для причастя.

Й маслосвятіє служили… – Йдеться про християнське таїнство, що здійснюється над тяжко хворою людиною з метою відпущення гріхів та як останній духовний засіб зцілення. Під час маслосвяття (соборування) хворому помазують єлеєм лоб, щоки, губи, груди та руки.

Габа – тут: оторочка, кайма.

Кав’яр – солона риб’яча ікра.

Заноза – дерев’яна або металева палиця, яку вставляють у край ярма, щоб віл не випрягався.

Кавказ

Бальмен Яків Петрович де (1813–1845) – граф, офіцер, художник-аматор і письменник, приятель Т. Г. Шевченка; разом із художником М. Башиловим ілюстрував збірку «Wirszy T. Szewczenka», переписану латиницею (без перекладу). Загинув під час воєнних дій на Кавказі.

«Кто дастъ главb-моb-й воду…» – Епіграф із біблійної книги пророка Ієремії: «Ой, коли б голова моя стала водою, а око моє – за джерело сльози, то я плакав би вдень та вночі над побитими дуньки народу мого!..» (Гл. 8, вірш 23).

Прометей – за давньогрецькою міфологією, титан, який заради людського добробуту викрав вогонь з Олімпу, за що Зевс покарав його прикуттям до скелі в Кавказьких горах.

Що цар якийсь-то свині пас Та дружню жінку взяв до себе… – Майбутній цар Ізраїльсько-Іудейської держави Давид (кін. XI ст. – бл. 950 р. до н. е.) в юнацтві був пастухом, поетом і музикантом, відважним воїном, який переміг велетня Голіафа. Щоб здобути дружину воєначальника Урії, відому красуню Вірсавію, Давид послав її чоловіка на війну, де той загинув.

Французів лаєм. – Йдеться про засудження дворянсько-поміщицькими колами Російської імперії релігійного вільнодумства та революційних рухів у Франції з кінця XVIII ст.

…Продаєм. Або у карти програєм Людей…не негрів… – У грудні 1841 р. Росія підписала міжнародний трактат про заборону работоргівлі, а натомість у своїй державі продовжувалася торгівля кріпаками – «хрещеними» людьми.

Ми не гішпани… – Работоргівлею займалися переважно іспанці, тому вони активно протидіяли введенню заборони работоргівлі згідно з підписаним трактатом.

Ставник – великий церковний свічник або велика свічка для церковного ставника.

З пожару вкрадений покров!! – Натяк на пожертвувані церкві прикраси, здобуті або вкрадені на війні.

І мертвим, і живим, і ненарожденним землякам моїм в Украйні і не в Украйні моє дружнєє посланіє

«Аще кто речетъ…» – епіграф із Першого соборного послання св. апостола Івана: «Як хто скаже: „Я Бога люблю“, та ненавидить брата свого, той неправдомовець» (Гл. 4, вірш 20).

І потече сторіками Кров у синє море… – Поетичний образ запозичено із Об’явлення св. Івана Богослова: «А другий Ангол вилив свою чашу до моря. І сталася кров, – і кожна істота жива вмерла в морі. Третій же Ангол вилив чашу свою на річки та на водні джерела, – і сталася кров» (Гл. 16, вірші 3, 4).

Німець скаже: «Ви моголи». – Іронія Т. Г. Шевченка з приводу гіпотези німецьких істориків В. Шюца та І. Парота про монгольське походження слов’ян, яку критикував П.-Й. Шафарик у книжці «Славянские древности» (1837), перекладеній О. М. Бодянським.

Тамерлан – Тімур (1336–1405), середньоазіатський правитель і завойовник.

Коллар Ян (1793–1852) – чеський і словацький поет і вчений, який обстоював ідею слов’янської єдності, що була близькою членам Кирило-Мефодіївського братства.

Ганка Вацлав (1791–1861) – чеський філолог і поет, діяч національного відродження.

Брут Люцій Юній – ватажок повстання в Римі, що ліквідувало імператорську владу і встановило республіканський лад (509 р. до н. е.).

Брут Марк Юній (85–42 рр. до н. е.) – римський політичний діяч, який обстоював республіканську форму правління; був одним із організаторів убивства імператора Юлія Цезаря (44 р. до н. е.), котрий прагнув установити монархічну владу. Імена обох Брутів стали символом громадянських чеснот.

Коклес Публій Горацій – легендарний герой, котрий врятував Рим (507 р. до н. е.) від завойовників-етрусків, оборонивши самостійно міст через річку Тибр.

Титло – у слов’янській писемності – надрядковий знак над скорочено написаним словом або над літерою, вжитою у значенні цифри.

Синоп, Трапезонд – турецькі міста на узбережжі Чорного моря, на які нападали запорозькі козаки.

І на Січі мудрий німець Картопельку садить… – Острів Хортицю, на якому була Запорозька Січ, російський уряд віддав німецьким колоністам-менонітам.

…Польща впала Та й вас роздавила! – Російська імперія після поділу Польщі забрала собі українські землі, що були у складі Польської держави, таким чином зруйнувала рештки української автономії – Гетьманщину і Запорожжя.

Холодний Яр

Холодний Яр – місцевість у лісі навколо Мотронинського монастиря, звідки розпочалося 1768 р. гайдамацьке повстання.

Нерон Клавдій Цезар (37–68) – римський імператор, який жорстоко переслідував християн; ім’я Нерона стало символом кривавого деспотизму.

Не славтеся царевою Святою войною. – Натяк на війну, що вів російський царизм на Кавказі.

«Гайдамаки не воины – Разбойники, воры. Пятно в нашей истории…» – Далі Т. Г. Шевченко полемізує із А. О. Скальковським – автором книжки «Наезды гайдамак на Западную Украйну в XVIII столетии: 1733–1768» (Одесса, 1845), який негативно оцінював гайдамацький рух.

Давидові псалми

Псалтир був найдоступнішою книжкою для Т. Г. Шевченка з раннього дитинства; він читав його не лише над небіжчиками, але й любив декламувати деякі псалми вголос, захоплюючись їх поетикою. Згодом улюбленою книжкою поета стала Біблія, яку він постійно перечитував. Думки й образи з Псалтиря, які відповідали власним думкам і настроям, були перекладені (переспівані) Шевченком і об’єднані в цикл з десяти Давидових псалмів.

Псалми – короткі релігійні пісні, гімни, що входять до Псалтиря. У первісному значенні – поетичні твори, які виконував пастух Давид (у майбутньому – цар) під акомпанемент псалтиря – струнного інструмента; йому ж приписується і авторство Псалтиря, але дослідники довели, що Давид створив лише 9 псалмів.

Псалом 43

Поборов Ти першу силу, Побори ж і другу… – Т. Г. Шевченко має на увазі гніт і утиски, яких зазнавала Україна від польського панства («перша сила»), та кріпосництво, запроваджене Російською імперією.

Вскую (церковносл.) – чому, чого, доки.

Псалом 132

…Миро добровонне… – запашна речовина особливого складу, яка готується вищим духовенством із оливкової олії, білого виноградного вина та ароматичних речовин і супроводжується відповідним богослужінням; використовується під час здійснення таїнств миропомазання, освячення храмів тощо.

Аарон (1578–1455 до н. е.) – юдейський первосвященик.

Омети – поли одягу.

Єрмон – гірський масив Сирії.

…роси Єрмонськії… – символ процвітання і Божого благословення.

Сіон – пагорб в Єрусалимі, де знаходилося місто царя Давида, центр давньоєврейської держави.

Псалом 136

Оргáн – давній музичний інструмент, ріжок.

Едомляни (ідумеяни) – семітський народ, який жив південніше Палестини і вів часті війни з ізраїльтянами.

…Вавилоня Дщере окаянна! – Вавилона дочко проклята! – Очевидно, Т. Г. Шевченко мав на увазі російську царицю Катерину II.

Псалом 149

Тимпан – стародавній музичний ударний інструмент, вид литаври.

Три літа

Три літа – 1843–1845 рр. Підсумковий вірш періоду «трьох літ», що дав назву і рукописній збірці, яку було конфісковано під час арешту. До цієї збірки було переписано усі твори 1843–1845 рр. за винятком поеми «Тризна» та чотиривірша «За що ми любимо Богдана?..», записаного до збірки «Wirszy T. Szewczenka», ілюстрованої М. Башиловим і Я. де Бальменом.

Катруся – Катерина, героїня однойменної поеми.

Що молились з козаками В турецькій неволі… – Йдеться про козаків-невільників – героїв поеми «Гамалія».

І Оксану, мою зорю… – Оксану Коваленко.

1846

Лілея

Лілея – міфологічний образ чистоти й цнотливості.

1847

Відьма

У планованому Т. Г. Шевченком 1847 р. новому виданні «Кобзаря», до якого в Седневі на Чернігівщині було написано авторську передмову, поема мала назву «Осика». Чистовий автограф разом із баладами «Лілея» і «Русалка» було конфісковано під час арешту та передано до Третього відділення, де він зберігався до 1907 р. За наявним чорновим автографом, привезеним на заслання, Т. Г. Шевченко орієнтовно у листопаді 1849 р., але не пізніше дня арешту 23 квітня 1850 р., переписував твір до четвертого зшитка «Малої книжки» (твори 1846–1847 рр.). Назву «Відьма» було дописано пізніше. В процесі переписування до тексту твору було внесено чимало правок, вилучено епіграф та зроблено ще деякі скорочення, зокрема авторський вступ. Текст у «Малій книжці» є першою редакцією твору.

Волощина – Дунайське князівство Молдавія.

На пудзвін придбати… – Йдеться про кошти на подзвіння за душею померлого.

Чи жидові на кров продать… – Натяк на те, що євреї нібито ріжуть християнських дітей, щоб здобути кров для замішування тіста для пасхальної маци.

Бендери, Ясси – волоські міста.

Спас – свято Преображення Господня (Другий Спас), яке відзначається 19 серпня.

Сакраментувати – причащати за католицьким обрядом.

Клали долі на соломі, І стелю знімали… – За народним повір’ям тяжкохворого, який не може померти, кладуть на долівку або розбирають у хаті стелю, щоб легше було душі вийти з тіла.

Сорокоуст – у християнстві – заупокійне богослужіння, яке відправляють на 40-й день після смерті людини (сороковини).

І в могилу осиковий Кілок забивали. – Щоб відьма не шкодила після своєї смерті, в її могилу забивають осиковий кілок.

В казематі

Цикл складається із тринадцяти поезій, написаних у період від 17 квітня до 30 травня 1847 р. у казематі Третього відділення в Петербурзі, куди Т. Г. Шевченка ув’язнили після арешту в справі Кирило-Мефодіївського братства. Вірш «Згадайте, братія моя…», що стоїть першим у циклі, було написано вже на засланні не раніше 1 листопада 1849 р., коли його було переписано до «Малої книжки» (перед віршем «Ой, одна я, одна…»), і не пізніше 23 квітня 1850 р., коли поета було заарештовано в Оренбурзі.

Моїм соузникам посвящаю – цикл присвячено учасникам Кирило-Мефодіївського братства, які разом із Т. Г. Шевченком перебували під арештом у казематах Третього відділення: Г. Л. Андрузькому, В. М. Білозерському, М. І. Костомарову, П. О. Кулішу, О. В. Марковичу, О. О. Навроцькому, І. Я. Посяді, М. І. Гулаку.

«Згадайте, братія моя…»

І його забудьте, други, І не проклинайте. – Йдеться про студента Київського університету Олексія Михайловича Петрова (1827–1883), який, ставши членом Кирило-Мефодіївського братства, спочатку усно, а потім письмово (3 березня 1847 р.) доповів куратору Київського учбового округу О. С. Траскіну про існування таємної організації.

VII. Н. Костомарову

Костомаров Микола Іванович (1817–1885) – український і російський історик, фольклорист, письменник, публіцист; один із засновників Кирило-Мефодіївського братства. Був покараний ув’язненням на один рік, а потім висланий до Саратова. Т. Г. Шевченко перед арештом мав бути старшим боярином на весіллі М. І. Костомарова, що не відбулося через викриття нелегального братства.

…Твоя, мій брате, мати… – Йдеться про матір М. І. Костомарова Тетяну Петрівну Костомарову (1798–1875), з якою Т. Г. Шевченко познайомився в Києві 1846 р. і яка приїхала до Петербурга відвідати заарештованого сина.

«Не спалося, а ніч, як море…»

…Ні про младенческие сны… – Переспів рядка «Младенчества веселый сон промчится…» з вірша В. А. Жуковського «Цвет завета».

И меньше белой не дарила. – Йдеться про грошову купюру 25 рублів і вище, що в Російській імперії у 1820–1843 рр. друкувалися на білому папері.

Княжна

І книжечок з кунштиками… – тобто з візерунками, малюнками.

В Ромні накупила. – Йдеться, очевидно, про покупку на одному із щорічних Іллінських ярмарків у Ромнах на Полтавщині (тепер райцентр Сумської області), де Т. Г. Шевченко побував у липні 1845 р.

Лопуцьки їсть… – молоді соковиті стебла деяких їстівних рослин.

Прибрали, в Київ одвезли У інститут. – Очевидно, на навчання і виховання в Київський інститут шляхетних дівчат, заснований у 1834 р.

Як тая Ченчіо колись Убила батька кардинала… – Йдеться про Беатріче Ченчі (1577–1599) – дочку розпусного римського вельможі Франческо Ченчі, який знеславився через свої домагання дочки, за що був убитий найманим убивцею. Ф. Ченчі не був кардиналом.

N.N. («Мені тринадцятий минало…»)

Уже прокликали до паю… – Тут, очевидно, йдеться про частину їжі (трапези), виділеної заробітчанину.

Плоскінь – чоловічі рослини конопель, що мають тонше волокно, ніж у матірки – жіночої рослини.

Сон («Гори мої високії…»)

Гори мої високії… – Йдеться про високий правий берег Дніпра навпроти Переяслава.

Переяслав – тепер Переяслав-Хмельницький – районний центр Київської області; за часів Т. Г. Шевченка – повітове місто Полтавської губернії, де поет побував у 1845, 1859 рр., замалював кілька пам’яток церковної архітектури та написав поеми «Наймичка», «Кавказ», присвяту Шафарикові до поеми «Єретик», вірш «Як умру, то поховайте…» («Заповіт»). Жив і лікувався Т. Г. Шевченко в будинку лікаря А. О. Козачковського.

Трахтемирів – містечко на правому березі Дніпра навпроти Переяслава (тепер село Канівського району Черкаської області). За часів Козаччини з кінця XVI ст. у Трахтемирові був монастир, козацький шпиталь і арсенал. Трахтемирів вважається колискою Козаччини, оскільки з ним пов’язана легенда про створення в ньому в 1578 р. польським королем Стефаном Баторієм реєстрового козацького війська.

Монастирище (Монастирьок) – село біля Трахтемирова, де в XI–XII ст. був монастир.

Та все пішло ц[арям] на грище: І Запорожжя, і село… – Запорозьку Січ було зруйновано царськими військами у 1775 р., а Трахтемирівський монастир перший раз горів 1665 р., а вдруге був спалений гайдамаками у 1768 р.

Собор Мазепин сяє, біліє… – Вознесенський собор у Переяславі, збудований коштом гетьмана І. Мазепи у 1695–1700 рр. В альбомі акварелей Т. Г. Шевченка 1845 р. є малюнок цього собору.

Батька Богдана могила мріє… – У своїх археологічних нотатках Т. Г. Шевченко зазначив, що Богданова могила знаходиться за сім верст від Переяслава біля шляху на Золотоношу.

Трибратні давні могили… – три могили біля так званого київського шляху за п’ять верст від Переяслава.

Іржавець

Іржавець – село Прилуцького повіту Чернігівської губернії (нині Чернігівської обл.).

Утікали з Мазепою в Бендери з Полтави. – Після поразки 27 червня 1709 р. під Полтавою шведське військо на чолі з королем Карлом XII і козацькі полки гетьмана І. Мазепи змушені були відступати до Туреччини і зупинилися в молдавському місті Бендери (Тягиня) на правому березі Дністра.

Гордієнко Кость (? – 1733) – кошовий отаман Запорозької Січі, який підтримав гетьмана І. Мазепу і в березні 1709 р. прибув із 8000 запорожців у табір Карла XII в село Будища на Полтавщині, де уклав угоду про спільну боротьбу проти Москви. Після поразки під Полтавою К. Гордієнко з частиною війська змушений був залишити територію України, але в 1711 р. брав участь у поході гетьмана П. Орлика на Правобережну Україну.

Та з фастовським полковником… – Йдеться про Семена Палія.

Не строміли б списи в стрісі У Петра у свата. – Т. Г. Шевченко майже дослівно цитує слова народної пісні про зруйнування московськими військами Січі у 1709 р., що сталося з наказу Петра I: «Ой ви, запорожці, ой ви, молодії, – де ж ваші списи? – Наші списи у пана у стрісі, самі ми у лісі».

Не втікали б із Хортиці Славні небожата… – Після зруйнування Січі 14 травня 1709 р. царськими військами при допомозі компанійського «полковника поганого» Гната Ґалаґана (? – 1748) частина запорожців утекла на південь і збудувала у пониззі Дніпра 1711 р. Олешківську Січ.

На нове горе-Запорожжя. – Йдеться про Олешківську Січ, збудовану під протекцією кримського хана.

Данте Аліг’єрі (1265–1321) – італійський поет, автор «Божественної комедії», з першою частиною якої («Пекло») Т. Г. Шевченко міг бути знайомим, оскільки вона на той час з’явилася в російських поетичних і навіть прозових перекладах.

Як дзвонили у Глухові, З гармати ревнули. – Йдеться про вибори нового гетьмана замість І. Мазепи, що відбулося з наказу Петра I у Глухові наприкінці 1708 р.; гетьманом було обрано полковника стародубського Івана Скоропадського.

Як погнали на болото Город будовати… – З наказу російського царя на будівництво Петербурга, каналів та оборонних ліній з України примусово відправляли десятки тисяч козаків і селян, де вони масово гинули.

Як діточки на Орелі Лінію копали… – На річці Орелі (південна Полтавщина) козаки з наказу російського царя будували лінію укріплень.

Мурзи – татарська старшина.

Вернулися запорожці… – Російський уряд спочатку дозволив окремим запорозьким козакам повернутися в Україну, а в 1734 р. запорожці позбулися турецької протекції і перейшли під російську, що дало можливість побудувати Нову Січ на притоці Дніпра, річці Підпільній.

N.N. («О думи мої! О славо злая!..»)

Нерон Клавдій Цезар (37–68) – римський імператор (54–68), який відзначався особливою жорстокістю і розправами над народними повстанцями та християнами.

Сарданапал (668–631 до н. е.) – останній цар Ассирії, відомий своєю розпустою.

Ірод I Великий (бл. 73—4 до н. е.) – цар Іудеї, ставленик Риму, що уславився жорстокістю як у ставленні до власної родини (стратив свою дружину, її матір і трьох синів), так і до інших людей. У Євангелії від Матвія йому приписується винищення у Віфліємі немовлят з метою усунення загрози для свого царювання.

І грека доброго… – Йдеться про давньогрецького філософа Сократа (469–399 до н. е.).

Полякам

Існує чотири чистові автографи вірша: у «Малій книжці», у зошиті астраханського лікаря Степана Андрійовича Незабитовського (1829–1909), у «Більшій книжці» – усі без назви; автограф у листі до М. О. Максимовича від 5 квітня 1858 р. має назву «Полякам» та підписаний авторським псевдонімом «Кобзарь Дармограй».

Чернець

Чернець – мається на увазі фастівський і білоцерківський полковник Семен Палій, котрий ченцем не був, а лише похований у Межигірському монастирі.

Єдваб – коштовна шовкова тканина.

А із Братства те бурсацтво… – Йдеться про Братський монастир, при якому знаходилася Києво-Могилянська академія і бурса, де мешкали незаможні студенти (спудеї) – бурсаки.

Тотеж – зненацька.

Вишгород – село між Києвом і Межигір’ям; в період Київської Русі – заміська резиденція київських князів, а тепер – районний центр Київської області. У Вишгороді Т. Г. Шевченко побував у 1843 р. (зберігся його рисунок «Вишгород»).

А сивий гетьман… – І. С. Мазепа.

Бердичів – місто, де було заарештовано С. Палія 10 липня 1704 р.

Бори, сніги і Єнісей… – місцевість у Сибіру, куди було заслано С. Палія.

Борзна – поблизу міста Борзни на Чернігівщині С. Палій народився.

Фастовщина – С. Палій був фастівським полковником.

Хустина

Пречистої дожидають. – Йдеться про свято на честь Різдва Пресвятої Богородиці (Друга Пречиста), коли православна церква дозволяла сватання – від 21 вересня. Перша Пречиста – свято на честь Успіння Пресвятої Богородиці – 28 серпня.

Компанійці – вільнонаймані козаки легкокінного війська, що було сформоване у 1667–1672 рр. за часів гетьмана Дем’яна Многогрішного. Наймані полки підпорядковувалися лише гетьману і виконували переважно каральні функції.

Характерник – запорозький козак, який нібито знався із нечистою силою, вмів заворожити ворожу кулю і знав різні військові хитрощі, невідомі звичайній людині.

Єсаул (осавул) – виборна особа, що займала адміністративно-військову посаду в Україні у XVII–XVIII ст. (найстаршим був генеральний осавул).

А. О. Козачковському

Козачковський Андрій Осипович (1812–1889) – лікар, приятель Т. Г. Шевченка (сам із Переяслава), з яким він познайомився восени 1841 р. або на початку 1842 р. Т. Г. Шевченко чотири рази відвідував Козачковського у Переяславі (у 1845 і 1859 рр.), лікувався в нього восени 1845 р.

…в учителя-дяка… – Йдеться про кирилівського дяка Павла Рубана (вуличне прізвисько – Совгир), в якого (за повістю Т. Г. Шевченка «Княгиня») був зошит із псалмами Г. С. Сковороди, звідки малий Тарас копіював тексти до своєї саморобної книжечки.

На старість з віршами ховатись… – На засланні Т. Г. Шевченко порушив заборону писати і, переховуючись від стороннього ока, написав лише в Орську 20 віршів і поем.

Тал (тала) – верболіз.

Та до Миколи заблудила… – Йдеться про царя Миколу I.

Москалева криниця

Це перша редакція поеми, створена в Орській фортеці орієнтовно від кінця червня – по грудень 1847 р., яку Т. Г. Шевченко переписав до «Малої книжки» вже після повернення із Аральської експедиції.

Присвята «Я. Кухаренку» з’явилася у другій редакції твору, над якою поет працював у квітні – травні 1857 р.

Кухаренко Яків Герасимович (1800–1862) – український письменник і етнограф, генерал-майор, наказний отаман Чорноморського козацького війська. Т. Г. Шевченко заприязнився з ним із 1840 р., клопотався про публікацію його п’єси «Чорноморський побит на Кубані» (сам віддавав її до Цензурного комітету в 1842 р.), вони багато років листувалися (збереглося 12 листів Шевченка і 7 листів Кухаренка). Кухаренко допомагав матеріально засланому поетові (передавав йому гроші), а Шевченко надсилав йому свої твори («Чернець», «Садок вишневий коло хати…», «Москалеву криницю» із присвятою тощо).

Ненбтля – жадібність, ненаситність.

Од цариці Прийшов указ лоби голить. – Катерина II запровадила в Україні на початку 1780-х років рекрутську повинність.

Бо вдовиного, бачиш, сина В прийом громада повезла. – Тогочасне законодавство забороняло брати до війська єдиного годувальника, але заможні верховоди сільських громад часто вирішували проблеми набору в рекрути за рахунок бідняцьких синів.

І пэгав Пэгач над Уралом. – Йдеться про повстання 1773–1774 рр. під проводом Омеляна Пугачова.

Карались Господом ляхи… – У 1772 р. розпочався поділ Польщі між Австрією, Пруссією і Росією, що Т. Г. Шевченко вважав покаранням за жорстокість польської шляхти у розправі над учасниками повстання Коліївщини 1768 р.

Піїти в одах вихваляли Войну й царицю. – Російські поети (Державін, Сумароков та ін.) у своїх одах прославляли царицю Катерину II і російсько-турецьку війну 1787–1791 рр.

Після великої зими… – Надзвичайно холодна і тривала зима була 1788 р. (сніг лежав до червня).

Вдовиченко в пікінерах… – Після розформування козацьких полків російським урядом у 1764–1776 рр. на території України були сформовані шість пікінерських полків із військовопоселенців або прирівняних до них козаків.

Хавтури – побори натурою, які брало духовенство; милостиня, подаяння, що давали селяни школярам-прохачам.

1848

Варнак

Варнак – каторжник із випеченим на лобі тавром «вор».

Елек (Ілек) – річка в Оренбурзькому краї, яка впадає в Урал.

Іква – річка на Волині, права притока річки Стиру, що впадає у Прип’ять.

Вертеп – печера, сховище або місце для гульбища злочинців.

Броварський ліс – ліс на лівому березі Дніпра навпроти Києва, що простягається до селища Бровари (тепер районний центр Київської області).

У 1853 р. в Новопетровському укріпленні Т. Г. Шевченко написав російською мовою повість «Варнак», в якій розширив тему навернення каторжника до розкаяння і добровільного прийняття кари за скоєні злочини.

«У Бога за дверми лежала сокира…»

Під час Аральської експедиції у травні 1848 р. від Орська до Раїма в пустелі Т. Г. Шевченко побачив єдине велике дерево – «джангисагач» (із казахського – «одиноке дерево»), рясно прикрашене клаптиками різнокольорових тканин, жмутиками кінського волосся і найбагатшим пожертвуванням – шкурою дикої кішки. Побожне ставлення киргизів до дерева в пустелі, яке вони вважали священним, дуже зворушило Т. Г. Шевченка, і він намалював акварельний малюнок, а потім описав його в повісті «Близнецы» і використав цей поетичний образ у вірші «У Бога за дверми лежала сокира…».

У Бога за дверми… – надійно, безпечно.

…А Бог тойді з Петром ходив… – Йдеться про мандрування Ісуса Христа з апостолом Петром.

А кайзак на хирю… – А казах (тоді – киргиз) на лихо (на біду).

Тингиз (казах.) – море.

[Царі]

Поема авторської назви не має. Вперше під редакційним заголовком «Царі» твір надруковано у вид.: Шевченко Т. Г. Кобзар з додатком споминок про Шевченка Костомарова і Микешина. – Прага, 1876. – Т. 2. – С. 248–256.

Аполлон – син бога Зевса і богині Лето. За давньогрецькою міфологією, у Аполлона було дев’ять сестер – муз, народжених від Зевса і богині пам’яті Мнемозіни. До якої із сестер-муз у пародійній формі звертається Т. Г. Шевченко – не відомо. У «Малій книжці» твір починається рядком «Дев’ята сестро Аполлона…», це могло бути зверненням до музи астрономії Уранії. Але це могли бути й інші музи – епічної поезії (Калліопа), ліричної поезії та співу (Ерато та Евтерпа), гімнічної поезії (Полігімнія) та ін.

Помазаник Божий – особа, над якою здійснено обряд маслосвяття при посвяченні на царство.

Парнас – за грецькою міфологією – гора, де перебував Аполлон і його сестри-музи.

Стогна (старосл.) – майдан.

Ківот (від грецьк. «ковчег») – йдеться, очевидно, про якусь велику святиню, можливо, ковчег із скрижалями Божих заповідей, що зберігався в Єрусалимському храмі.

Вертоград – сад.

Версавія – дружина воєначальника Урії (Гурії) Хеттеянина.

Кінва – великий дерев’яний кухоль.

Сикер – хмільний напій (виноградне вино).

То цар убив його, та й годі. – Цар Давид, щоб заволодіти Версавією, послав Урію на війну, де внаслідок зумисних провокаційних дій той загинув.

…Одурив Псалмом старого Анафана… – Пророк Анафан засудив учинок Давида, який хоча й покаявся у 51-му псалмі, але своїх стосунків із Версавією не перервав. Версавія народила Давидові сина Соломона, що став його спадкоємцем.

Фамар – дочка Давида від дружини Маахи.

Амон (Амнон) – син Давида від дружини Ахіноами.

Опріснок – прісний, бездріжджовий хліб.

Самантянина – красуня Авісага з племені сунамітян.

…мов крин той сельний… – дика лілея, яка вважається символом юності й чистоти.

…і не позна ю (старосл.) – і не пізнав її.

Рогволод – полоцький князь (? – 980).

Рогніда – дочка Рогволода, яку насильно узяв собі за дружину князь Володимир; відтоді її прозвали Гориславою (пом. 1000).

…Лель і Ладо… – давньослов’янські боги любові й шлюбу.

Валькірії – у давньоскандинавській міфології – войовничі вершниці, діви-богині, що носилися над полем бою, розподіляючи перемогу і сіючи смерть; тут – дівчата із незалежною вдачею.

Володимир – Володимир Святославич (? – 1015) – великий київський князь (із 978 р.), який запровадив християнство на Русі як державну релігію.

Потя народ (старосл.) – потнув (порубав) народ.

…княжну поя (старосл.) – заволодів княжною.

І растлі ю (старосл.) – і збезчестив її.

І прожене ю (старосл.) – князь Володимир вигнав Рогніду із сином Ізяславом з дому за спробу помсти за вбитих її батька і брата (її оселили в глухому лісовому місті Заславлі).

Шкодб і оливо тупить. – Йдеться про олівець із олив’яним стержнем.

«Добро, у кого є господа…»

Прийшли в Дар’ю… – Йдеться про річку Сирдар’ю, що впадає в Аральське море.

Ватага – рибальське селище – зимівник.

Титарівна

Оранда – корчма, шинок.

Шеляг – дрібна монета.

…З вильотами свита… – верхній одяг із відкидними рукавами.

«Ну що б, здавалося, слова…»

Діана – у римській міфології богиня місяця й полювання; тут – місяць.

Таки земляк наш з Островної… – На думку шевченкознавця Л. Н. Большакова (1924–2004), прообразом героя вірша міг бути матрос Іван Дмитрович Васильєв із українського поселення Островна (Островне) Оренбурзької губернії, з яким Т. Г. Шевченко разом плавав на шхуні «Константин» під час Аральської експедиції.

Щоб капітан не чув, бо з лиха Якийсь лихий, хоч і земляк. – Тут ідеться про начальника Аральської описової експедиції, російського мореплавця і географа, контр-адмірала Олексія Івановича Бутакова (1816–1869). Пізніше у щоденнику й листах поет приязно згадував про нього.

П. С.

П. С. – Петро Петрович Скоропадський (1805–1848) – чернігівський поміщик, який видавав себе за патріота-українофіла, але поводився як справжній кріпосник у ставленні до селян та сільських дівчат. Т. Г. Шевченко, очевидно, під час першої подорожі в Україну 1843 р., приїжджав у маєток П. П. Скоропадського, у село Григорівку Конотопського повіту Чернігівської губернії (тепер Бахмацького району Чернігівської області).

Потомок гетьмана дурного… – П. П. Скоропадський – нащадок гетьмана Лівобережної України Івана Ілліча Скоропадського (1646–1722), обраного старшинською радою в Глухові після об’єднання І. Мазепи з Карлом XII. Негативне ставлення Т. Г. Шевченка до І. І. Скоропадського склалося, очевидно, після ознайомлення з «Историею Малороссии» М. А. Маркевича (М., 1842. – Т. 2. – С. 565), де діяльності цього гетьмана дається не зовсім справедлива, негативна оцінка.

Г. З.

Г. З. – Ганна Іванівна Закревська (1822–1857) – дружина поміщика Платона Олександровича Закревського (1801–1882), з якою Т. Г. Шевченко познайомився в селі Мойсівці на бенкеті у поміщиці Т. Г. Волховської. Т. Г. Шевченко часто приїжджав у гості до братів Закревських у їхній маєток, село Березова Рудка Пирятинського повіту на Полтавщині, де, як свідчать біографи поета, закохався у «Ганну вродливу», намалював портрети подружжя Закревських, присвятив їй анонімно цей твір та вірш «Якби зострілися ми знову…».

Старесенька мати! – Йдеться про поміщицю Тетяну Густавівну Волховську (1763–1853), до якої в Мойсівку вперше Т. Г. Шевченко приїхав на бал із Є. П. Гребінкою у червні 1843 р.; тут він побував на іменинах у Т. Г. Волховської 12 січня 1844 і 1846 років, виконав акварелі «Бал у Волховських», що не збереглися.

[Марина]

Неодукований сіряк. – Тут: неосвічена, некультурна людина з низів.

Схимник – чернець, що прийняв схиму, тобто перейшов у найвищий ступінь чернечого аскетизму в православній церкві.

Коч – вид коляски, фаетона.

Огир – жеребець.

Білиця – невисвячена черниця.

[Сичі]

«[Сичі]» – єдина байка Т. Г. Шевченка; вперше надрукована у виданні «Кобзаря» (1867) під цією редакційною назвою. За версією літературознавця, академіка В. Г. Щурата, «у байці відображено події у Зах[ідній] Галичині в лютому 1846 р., коли австр[ійський] уряд використав антифеодальне повстання поль ськ[их] і укр[аїнських] селян-кріпаків, щоб придушити нац[іонально]-визвольне повстання проти Австрії». (Див.: Шевченківський словник. – К.: УРЕ, 1977. – Т. 2. – С. 19.)

«Меж скалами, неначе злодій…»

Мажі – чумацькі вози.

Файда – батіг, канчук, пуга.

«І виріс я на чужині…»

І виріс я на чужині… – На початку березня 1829 р. Т. Шевченко разом із своїм поміщиком П. В. Енгельгардтом як його козачок (слуга) виїхав з України і чотирнадцять років перебував за її межами. Лише наприкінці травня 1843 р. він уперше приїхав у відпустку в Україну як учень Академії мистецтв.

Якось недавно довелось Мені заїхать в Україну, У те найкращеє село… – У червні та вересні 1843 р. Т. Г. Шевченко відвідав своє рідне село Кирилівку.

… Добре, мамо, Що ти зарані спать лягла… – Мати поета, Катерина Якимівна Шевченко (дівоче прізвище Бойко; 1783–1823), померла у сорокарічному віці.

І я, заплакавши, назад Поїхав знову на чужину. – На початку лютого 1844 р. Т. Шевченко виїхав із Кирилівки в Москву через Київ – Чернігів – Борзну.

«Ой сяду я під хатою…»

Хрещик – різновид гри, в якій одна пара гравців ловить іншу, що після голосового сигналу розбігається, тікаючи від першої пари; танкова гра, під час якої хлопці й дівчата міняються місцями.

Швачка

Швачка Микита (бл. 1728 – після 1768) – запорозький козак, який став одним із ватажків Коліївщини. Його загін (200 гайдамаків) діяв на Київщині й «уславився між ватажками особливою жорстокістю» (М. Грушевський), що була викликана релігійно-соціальними утисками польсько-єврейських визискувачів населення правобережних регіонів України.

Кошуля – сорочка.

В Переп’яті… – Влітку 1846 р. Т. Г. Шевченко як художник Київської археографічної комісії брав участь в археологічних розкопках могили Переп’ят (Перепет) Васильківського повіту Київської губернії (тепер Фастівського району Київської області).

У Бихові, славнім місті… – Ймовірно, йдеться про містечко Бишів неподалік від Києва.

Левченко Федір (роки нар. і см. – невідомі) – один із активних учасників Коліївщини; разом із гайдамацьким ватажком І. Бондаренком брав участь у визволенні від визискувачів містечка Гостомель біля Києва.

«Ой не п’ються пива-меди…»

Із Одеси преславної Завезли чуму… – У 1847–1848 рр. на півдні України, зокрема в Одесі, набула поширення епідемія холери, про що Т. Г. Шевченко довідався з листів свого приятеля А. І. Лизогуба (від 21 жовтня 1847 р. та 15 липня 1848 р.).

«У тієї Катерини…»

Козлов – татарське місто Гезлев, засноване в XV ст. за часів Кримського ханства; у 1783 р. перейменовано в Євпаторію.

Бахчисарай – до 1736 р. столиця Кримського ханства; тепер райцентр України (Автономна Республіка Крим).

«У неділеньку у святую…»

Превелебний – гідний великої поваги, пошани.

Коровга (корогва) – прикріплене до довгого держака полотнище (чи бляха) із зображенням Ісуса Христа або інших святих, що його несуть під час хресного ходу.

…З Пречистими образами… – Тут: зі святими образами (найперше – образом Пресвятої Богородиці).

Акафіст – у православ’ї – різновид церковного гімну на честь Ісуса Христа, Богородиці, святих.

Бунчук – булава з металевою кулею на кінці та прикрасою-китицею з кінського волосся; в Україні – ознака влади гетьмана.

Лобода Григорій (? – 1596) – козацький гетьман із 1593 р. (з перервами), один із керівників повстання проти поляків у 1594–1596 рр. під проводом С. Наливайка. У травні 1596 р. під час облоги поляками козацького табору на Солониці біля Лубен вів таємні переговори із коронним гетьманом С. Жолкевським, за що був убитий козаками.

Преславного запорожця Павлá Кравченка-Наливайка. – Йдеться про Северина Наливайка (? – 1597), що походив із родини кравця, тому Т. Г. Шевченко називає його Кравченком-Наливайком. Насправді С. Наливайка гетьманом у Чигирині не обирали, але саму картину виборів гетьмана поет змальовує достовірно.

«У перетику ходила…»

Перетика, перетик – лісосмуга, невеликий лісок, чагарник. На думку дослідника Г. Г. Аврахова, перетик – також верхнє дівоче вбрання із тонкотканої тканини, вишитої білим по білому (Аврахов Г. Г. Одна з недосліджених поезій Т. Шевченка: «У перетику ходила» // Дивослово. – 1998. – № 3. – С. 2–5).

Шеретувати – обдирати зерно на спеціальному пристрої (шереті), після якого лузга відділяється від ядра зернини.

Лимар – майстер, котрий виготовляє ремінну збрую.

Кичка – повстяна прокладка під хомутом (підхомутник), щоб хомут не муляв коневі шию.

«У неділеньку та ранесенько…»

Притика – дерев’яний кілок або залізний прут, шворінь, яким прикріпляли волове ярмо до дишла.

«У Вільні, городі преславнім…»

У Вільні, городі преславнім, Оце случилося недавно… – Із другої половини березня 1829 р. до лютого 1831 р. Т. Г. Шевченко як козачок пана П. В. Енгельгардта перебував у місті Вільно (тепер Вільнюс), де, можливо, чув розповіді про реальну подію – кохання єврейської дівчини і юнака іншого віросповідання, яке теж описали у своїх творах польський письменник Ю.-І. Крашевський (у 1829–1830 рр. навчався в цьому місті, написав автобіографічний роман «Повість без назви») та М. Ю. Лермонтов в «Балладе» («Куда так проворно, жидовка младая…»).

Не вбгаю в віршу цього слова… – Очевидно, слова «університет». Віленський університет за участь студентів у польському повстанні 1830–1831 рр. було закрито 1 травня 1832 р.

Тойді здоровий-прездоровий Зробили з його лазарет… – медичний факультет закритого університету було реорганізовано у Медико-хірургічну академію, яку Т. Г. Шевченко називає «лазаретом».

Бакаляр – тут: студент.

Остра брама – міська брама у Вільно з надбрамною каплицею з іконою Богоматері, перед якою перехожі мусили знімати шапки.

Любськ – «Замок над Вілією» (примітка Т. Г. Шевченка). Можливо, йдеться про найближчий до Вільно (120 км) замок XVII ст. у селищі Любчі над Німаном.

Закрет – урочище під Вільно на річці Вілії.

«Заступила чорна хмара…»

Самойлович Іван Самійлович (? – 1690) – гетьман Лівобережної України (1672–1687); син священика, тому в народі називали його поповичем або попенком. За промосковську політику Самойловича, яка призвела до знищення Гетьманщини на Правобережжі та підпорядкування Київської митрополії Московському патріархату, кошовий отаман Запорозької Січі Іван Сірко назвав його «дурним», що набуло поширення серед народу. У 1687 р. І. Самойловича за наказом московського уряду було заарештовано і вислано до Сибіру, де він помер.

Ромодан – Григорій Григорович Ромодановський (? – 1682) – російський воєначальник, який командував московськими військами під час придушення виступів українських автономістів Ю. Хмельниченка та П. Дорошенка.

Дорошенко Петро Дорофійович (1627–1698) – український державний і військовий діяч, гетьман Правобережної України (1665–1676); послідовний борець за автономію України, допускав можливість протекторату Росії, у 1672 р. проголосив незалежну державу під протекторатом турецького султана.

За підтримки турецького війська П. Дорошенко проголосив себе гетьманом Правобережної та Лівобережної України як єдиної держави, але не зміг втримати владу через несприйняття населенням України присутності на її території турків і змушений був зректися гетьманства, залишити резиденцію в Чигирині та переїхати в село Сосницю на Чернігівщині. У 1677 р. вивезений до Москви, був воєводою у Вятці (1679–1682); останні роки життя провів у селі Ярополче під Москвою, де помер і був похований.

Клейноди – знаки влади, регалії козацької старшини XVI–XVII ст., до яких належали корогва (прапор), бунчук, булава, військова печатка та ін. Гетьманські клейноди (булава, бунчук) вручалися гетьманові спочатку польським королем, а потім російським царем.

Задніпрянці – полки І. Самойловича.

Не пустили Дорошенка, У рясі пізнали, Закували у кайдани… – Цей епізод – художній домисел поета.

Улус – стійбище кочовиків або селище тюрко-монгольських народів у Центральній і Середній Азії та Сибіру.

Чарнецький Стефан (1599–1665) – польський державний і військовий діяч, коронний гетьман (1665); після поразки під Жовтими Водами (1648) проводив активну боротьбу проти козацько-селянського визвольного руху в Україні. С. Чарнецький з поляками після смерті Б. Хмельницького спалив Суботів і зруйнував у 1664 р. поховання українського гетьмана.

Шляхом Ромоданом. – Ромодан, Ромоданівський шлях – торговельний шлях по Лівобережній Україні з півночі на південь (через Ромни – Лохвицю – Лубни – Кременчук), яким чумаки возили із Криму сіль. Назву шляху історики пов’язують з іменем російського воєначальника князя Ромодановського.

…святий Ростовський… – Йдеться про українського і російського церковного діяча, письменника Данила Савича Туптала (1651–1709), котрий з 1702 р. був митрополитом Ростовським (біля Москви); канонізований після смерті під іменем Димитрія Ростовського.

«Не додому вночі йдучи…»

Згадай мене, брате. – Йдеться про друга Т. Г. Шевченка, якого він зустрів на засланні, чиновника Оренбурзької прикордонної комісії Федора Матвійовича Лазаревського (1820–1890).

…Завтра рано Заревуть дзвіниці В Україні… – Вірш написано 24 грудня 1848 р., тобто напередодні свята Різдва Христового, урочистість якого створювали церковні передзвони.

Цидула – тут: віршований лист, послання.

1849

[Сотник]

Оглав – містечко Гоголів Остерського повіту Чернігівської губернії (тепер село Гоголів Броварського району Київської області), де Т. Г. Шевченко бував до заслання і згадував його пізніше у повістях «Княгиня», «Близнецы», «Прогулка с удовольствием и не без морали».

Бориспіль – містечко Переяславського повіту Полтавської губернії (тепер місто, районний центр Київської області).

Ватага – череда, стадо.

У бурсу в Київ… – Очевидно, в Києво-Могилянську академію, хоча бурси були і при деяких інших монастирях, наприклад при Києво-Софійському соборі.

Уже й «Достойно» оддзвонили… – Молитва «Достойно» виконується під час літургії після завершення таїнства євхаристії.

«Ой крикнули сірії гуси…»

М’ясниці – певний період після посту, коли за канонами православної церкви дозволяється вживати м’ясну їжу, одружуватися тощо.

«Якби тобі довелося…»

Та й опрігся. – Тут у зневажливому розумінні означає настання смерті.

Взяла кварту оковити… – Йдеться про певну міру рідини, в даному разі горілки (від латин. agua vitae – вода життя).

«Хіба самóму написать…»

Либонь, уже десяте літо, Як людям дав я «Кобзаря»… – Вірш написано орієнтовно у січні – квітні 1849 р., а перше видання «Кобзаря» вийшло в світ 18 квітня 1840 р. (дозвіл цензури було надано 12 березня 1840 р.).

Ніхто й не гавкне, не лайне, Неначе й не було мене. – Після арешту членів Кирило-Мефодіївського братства і їх покарання було заборонено друкування, розповсюдження, а також відбулося вилучення опублікованих творів Т. Шевченка, М. Костомарова і П. Куліша.

Дулевина – міцно гартована сталь.

«Ми вкупочці колись росли…»

Вірш присвячено подрузі дитячих літ Оксані Коваленко.

Старі зараннє повмирали… – Мати Т. Г. Шевченка померла у 1823 р., а батько у 1825 р.; батько О. С. Коваленко помер у 1831 р., а мати в 1832 р.

Сатурн – у римській міфології – бог землеробства, охоронець посівів і бог часу; у грецькій міфології – Кронос (Хронос).

«Готово! Парус розпустили…»

Куга – водяна, болотяна рослина родини осокових із круглим безлистим стеблом (рогіз).

Байдара – великий човен, обшитий шкірою.

Баркас – великий багатовесловий човен.

Косарал – острів на Аральському морі, де Т. Г. Шевченко перебував у складі Аральської описової експедиції в 1848–1849 рр.

1850

«Не молилася за мене…»

Та безталанную мою, Мою Оксаночку… – узагальнений образ дівчини-кріпачки, прототипом якої була подруга дитинства Оксана Коваленко.

Петрусь Поема

І цугом в Київ повезли… – тобто в кареті, запряженій здебільшого двома чи трьома парами коней одна за одною.

Царина – околиця села, на межі якої могла бути огорожа, рів, а при в’їзді в село – коворот – ворота на царині, що перекривали виїзди із села.

Архістратиг – за Біблією, головний полководець, старший ангел (архангел), яким вважається св. Михаїл.

Аж у Почаєві була. Чудовная не помогла… – Йдеться про чудотворну ікону Почаївської Божої Матері, що зберігалася у Почаївській лаврі.

«Мені здається, я не знаю…»

Толока – тут: місце за селом для випасу худоби.

В склепах, поваплених ката[ми]… – Очевидно, Т. Г. Шевченко запозичив образ із Євангелія від Матвія: «Горе вам, книжники та фарисеї, лицеміри, що подібні до гробів (склепів. – Ред.) побілених (поваплених. – Ред.), які гарними зверху здаються, а всередині повні трупних кісток та всякої нечистоти!.. Так і ви, – назовні здаєтеся людям за праведних, а всередині повні лицемірства та беззаконня!» (Гл. 23, вірші 27, 28).

Де ж ти? Великомучениче святий? – Йдеться про одного з найулюбленіших поетів Т. Г. Шевченка, Михайла Юрійовича Лермонтова (1814–1841), твори якого він одержав на той час від М. М. Лазаревського.

І ми, читая, оживаєм.І чуєм Бога в небесах. – Ремінісценція з вірша М. Ю. Лермонтова «Когда волнуется желтеющая нива» (рядок «И в небесах я вижу Бога»).

«Якби ви знали, паничі…»

Брати на панщину ходили, Поки лоби їм поголили! А сестри! сестри! …У наймах, сестри, й умрете! – Брати Т. Г. Шевченка Микита і Йосип не служили в царській армії, тобто їх не стригли (не голили лобів), а сестри, Катерина, Ярина і Марія, не були наймичками. Тут поет узагальнює явища, типові для кріпацьких родин.

«Буває, в неволі іноді згадаю…»

…третій Сигизмонд… – Сигізмунд (Жигимонт) III Ваза (1566–1632), польський король, який під фанатичним впливом єзуїтів здійснював жорстокі утиски православних українців та білорусів.

Чура (джура) – зброєносець (слуга) у козацької старшини чи заможних козаків.

1857

Москалева криниця

Це друга редакція поеми, роботу над якою розпочато не раніше 7 квітня 1857 р., коли Т. Г. Шевченко одержав листа від Я. Кухаренка, і завершено 16 травня 1857 р., коли твір переписано до «Більшої книжки».

7 мая 1857 року. – Очевидно, тут мала б стояти інша дата – 7 квітня 1857 р., оскільки саме цього дня Т. Г. Шевченко одержав листи від М. М. Лазаревського (із повідомленням про близьку волю), Я. Г. Кухаренка і А. М. Маркевича (із грошовими внесками 25 і 16 карбованців відповідно).

І Очаков брали… – Штурм турецької фортеці Очаків було здійснено 6 грудня 1788 р.

Бо тут Сибір була колись. – Йдеться про місце каторги і заслання взагалі.

Неофіти Поема

Неофіт – тут: новий прихильник християнства, що набувало поширення у Стародавньому Римі в I ст. нової ери і зазнавало великих гонінь.

Сія глаголетъ Господь… – епіграф із біблійної Книги пророка Ісаії: «Так говорить Господь: Бережіть правосуддя й чиніть справедливість, незабаром бо прийде спасіння Моє, і з’явиться правда Моя» (Гл. 5, вірш 1).

М. С. Щепкіну. На память 24 декабря 1857. – Поему присвячено відомому російському актору Михайлу Семеновичу Щепкіну (1788–1863), який на запрошення Т. Г. Шевченка приїхав до нього в Нижній Новгород, про що є такий запис у щоденнику: «Праздникам праздник и торжество есть из торжеств! В три часа ночи приехал Михайло Семенович Щепкин» (24 грудня 1857 р.).

Грації – у римській міфології – покровительки жіночої краси і вишуканості.

Лета – у грецькій міфології – річка у підземному царстві мертвих, випивши води з якої, душі забувають про своє земне життя. У Т. Г. Шевченка традиційному трактуванню Лети як символу забуття надається протилежне значення – його поетичне слово («дума скорбная моя») не підвладне забуттю.

Назорей – проповідник – аскет у Стародавній Іудеї, зовнішньою ознакою якого була відмова від стрижки волосся; назореї були попередниками християнства; оскільки Ісус Христос провів своє дитинство в Назареті, то, на думку деяких дослідників, його прізвиськом також стало ім’я Назорей.

Голгофа – пагорб поблизу Єрусалима, де відбувалися страти і де було розіп’ято Ісуса Христа.

Декій (Децій) Гай (200–251) – римський імператор (249–251).

Гіменей – у грецькій та римській міфології – бог шлюбу.

Гінекей – жіноча частина дому.

Пенати – у давньоримській міфології – боги-охоронці дому, захисники родини; у переносному значенні – рідний дім.

Капітолій – храм верховного царя богів і людей Юпітера, споруджений на одному із семи пагорбів у Стародавньому Римі, де відбувалися народні збори, засідання сенату.

Синкліт – збори вищих сановників, жерців, які відбувалися у храмі Юпітера.

Алкід – найпопулярніший герой грецької та римської міфології – Геракл (Геркулес), син Зевса і Алкмени.

Гетера – освічена незаміжня жінка, що вела вільний, незалежний спосіб життя; у переносному значенні – легковажна жінка, повія.

Венера – у давньоримській міфології – богиня кохання та жіночої вроди.

Тойді вже сходила зоря Над Віфліємом. – Йдеться про передвіщення народження Ісуса Христа у Віфліємі.

Фарисеї – послідовники релігійно-політичної течії, що існувала в Іудеї з середини II ст. до н. е. до 70-х років I ст. н. е. Фарисеї багато уваги приділяли зовнішнім проявам релігійності. У переносному значенні вживається на означення проявів лицемірства, показного благочестя.

Іудея – в 6—395 рр. провінція Римської імперії в Південній Палестині.

… козлоногий п’яний дід… – У давньогрецькій та римській міфології – Пан, Фавн – бог лісів, покровитель пастухів, мисливців, рибалок, бджолярів, якого зображували напівлюдиною, напівцапом, що грав на дуді (сопілці) і, коли порушували його відпочинок, дуже гнівався, наганяючи на людей панічний (від слова «пан») жах.

Над самим Аппієвим шляхом… – шлях між Римом і містом Капуя.

Пріап – у давньогрецькій міфології – бог садів, полів і творчих сил природи, покровитель чуттєвих насолод.

…Іде святий Петро Та, йдучи в Рим благовістити… – Йдеться про апостола Петра, одного із дванадцяти учнів Ісуса Христа, який вважається засновником церкви і першим римським єпископом. Апостола Петра розіп’яли на хресті вниз головою.

Оргія – культовий обряд на честь богів вина (Діоніса), веселощів (Вакха), любощів (Пріапа); у переносному значенні – розгульний бенкет.

Кіприда – у давньогрецькій міфології одне з імен Афродіти (Венери) – богині вроди й кохання, яка народилася з морської піни біля берегів острова Кіпр.

Сіракузи – давньогрецьке місто на острові Сицилія.

Скіфія – держава в Північному Причорномор’ї у VII ст. до н. е. – III ст. н. е., далека околиця Римської держави, що була місцем вигнання, як Сибір у царській Росії.

В британських, галльських легіонах Не муштровались! – Т. Г. Шевченко натякає на те, що царський уряд багатьох інакомислячих людей, в тому числі і його, як покарання відправляв на військову службу.

Нероне лютий! Божий суд, Правдивий, наглий, серед шляху Тебе осудить. – Т. Г. Шевченко натякає на раптову смерть царя Миколи I як покарання за його численні розправи над інакомислячими людьми, починаючи з декабристів.

Преторіани – вищі урядові особи, наділені судовою і адміністративною владою.

Ліктори – почесні охоронці вищих урядовців у Стародавньому Римі.

Юпітер – у давньоримській міфології – бог неба, світла, грому й дощу.

Нотабене (від лат. Nota bene – «зазнач добре») – помітка, позначка в книзі, рукописі, документі біля слів, на які слід звернути увагу; в переносному значенні щось другорядне поруч із головним.

Псалом новий Господеві… – Т. Г. Шевченко використовує власний переспів 149-го псалма із циклу «Давидові псалми».

Тьма – у давньоруському рахунку – десять тисяч осіб.

Зевес (Зевс) – верховне божество, батько богів і людей; у римській міфології – Юпітер.

Сціпіони – у Стародавньому Римі – рід патриціїв у III–II cт. до н. е., з якого вийшли відомі полководці та державні діячі. У творі Т. Г. Шевченка – анахронізм.

Лідійський золотий пісок… – Очевидно, йдеться про золотоносний пісок, що добували в Лідії, малоазіатській провінції Римської імперії.

А сіракузьких назореїв Ще не було у Колізеї. – Очевидно, йдеться про групу (секту) перших християн, здебільшого проповідників-аскетів.

Терми – громадські лазні у Стародавньому Римі з приміщеннями для гімнастики, бесід, бенкетів тощо.

Альбано – місто неподалік від Рима на березі озера Альбано.

Адам – перша людина, створений Богом батько роду людського.

Морок – міфологічний господар підземного царства.

Юродивий

Про задум написати поему «Сатрап і Дервіш», героєм якої мав стати Д. Г. Бібіков, свідчить запис Т. Г. Шевченка у щоденнику від 19 липня 1857 р.: «Я слышал здесь уже, что он из Киева переведен был в Вологду гражданским губернатором и что в Вологде какой-то подчиненный ему чиновник публично в церкви во время обедни дал ему пощечину. И после этой истинно торжественной сцены неизвестно куда скрылся так громогласно уличенный взяточник». Поему Т. Г. Шевченко не написав, а даний твір, можливо, є лише вступом до неї.

Во дні фельдфебеля-царя… – Йдеться про Миколу I.

Капрал Гаврилович Безрукий… – Дмитро Гаврилович Бібіков (1792–1870) – київський військовий, волинський і подільський генерал-губернатор (1837–1852), який на війні 1812 р. втратив руку; брав участь у розгромі Кирило-Мефодіївського братства.

Та унтер п’яний Долгорукий… – Микола Андрійович Долгоруков (1792–1847) – чернігівський, полтавський і харківський генерал-губернатор (1839–1847), князь; проводив жорстоку політику царизму в Україні.

З своїм єфрейтором малим… – Т. Г. Шевченко має на увазі правителя канцелярії київського, волинського і подільського генерал-губернатора Миколу Еварестовича Писарева (1806–1884), названого в щоденнику «гениальным взяточником» (запис від 19 липня 1857 р.). Насправді ж саме він як цивільний губернатор Петрозаводська дістав прилюдний ляпас від чиновника Матвєєва, що в цьому творі приписано Д. Г. Бібікову.

Вашингтон Джордж (1732–1799) – головнокомандувач американської армії у війні за незалежність, перший президент США, голова Конвенту з розробки Конституції США (1787).

Поляни, дулеби, древляни – слов’янські племена Давньої Русі, які відповідно жили на території сучасної Київщини, Волині та на берегах річок Прип’ять і Тетерев.

Профос – у царській армії кат, наглядач на гауптвахті.

…оригінал, Що в морду затопив капрала… – Йдеться про чиновника М. Матвєєва, який публічно дав ляпаса керівникові генерал-губернаторської канцелярії хабарникові М. Е. Писареву, за що був покараний каторгою. У поемі цей епізод пов’язується із особою генерал-губернатора Д. Г. Бібікова.

Ведеш мене з тюрми, з неволі, Якраз на смітничок Миколи… – Йдеться про повернення Т. Г. Шевченка із заслання до столиці самодержавної імперії Петербурга.

1858

Муза

Феб – одне з імен Аполлона; за давньогрецькою і давньоримською міфологією – бог Сонця, мудрості, покровитель мистецтв.

Слава

У Версалі над злодієм Набор розпустила? – Йдеться про резиденцію французьких королів (Версаль – передмістя Парижа), де на той час перебував імператор Наполеон III (1852–1870), який, ліквідувавши республіканську форму правління, узурпував владу і незаслужено «купався в променях» фальшивої слави.

А надто з тим Миколою У Севастополі… – Т. Г. Шевченко натякає на невдачі царських військ під Севастополем під час Кримської війни 1853–1856 рр.

Відьма Поема

Поема має три редакції: першу, під назвою «Осика», було завершено у Седневі 7 березня 1847 р., яку ґрунтовно перероблено на засланні у другій половині 1847 р. і переписано до «Малої книжки» під назвою «Відьма».

Повертаючись із заслання, під час перебування у Нижньому Новгороді Т. Г. Шевченко 4–6 березня 1858 р. остаточно переробив поему і переписав її до «Більшої книжки», тобто створив нову редакцію, що й подається як друга у цьому виданні.

Луципер, Люцифер – за вченням християнства та ряду інших релігій – глава злих духів, призвідник усього зла на землі, людського гріха, володар пекла.

Стрига – обстрижена дівчина-покритка.

І на Волинь, і на Украйну. – Тут назва «Україна» вживається як означення території півдня Київщини з Черкащиною.

«Лічу в неволі дні і ночі…»

Скрижаль – кам’яна плита зі священним текстом; тут вжито поетом у значенні особистого духовного життя.

Сон («На панщині пшеницю жала…»)

Марко Вовчок (Маркович, дівоче прізвище – Вілінська Марія Олександрівна; 1833–1907) – українська та російська письменниця і перекладачка.

«Я не нездужаю, нівроку…»

Любить царя свого п’яного… – Йдеться про російського імператора Олександра II (1855–1881).

Та візантійство прославлять… – Мається на увазі російська православна церква, яка здійснювала богослужіння за візантійським обрядом.

1859

Марку Вовчку

Вірш написано на спомин про зустріч із Марком Вовчком, що відбулася 24 січня 1859 р. (познайомилися напередодні, 23 січня).

…Моя ти доне! – Т. Г. Шевченко тричі називає Марка Вовчка «донею»: в дарчому написі на автографі поеми «Неофіти», у своєму листі від 25 травня 1859 р. та в дарчому написі на «Кобзарі» 1860 р.: «Моїй єдиній доні Марусі Маркович і рідний і хрещений батько Тарас Шевченко».

Ісаія. Глава 35 (подражаніє)

Ісаія – перший з великих пророків Старого Завіту (друга половина VIII ст. до н. е.), який викривав нечестиву поведінку правлячих кіл Ізраїлю (жадібність, грошолюбство, визискування бідних тощо), погрожував їм судом і Божою карою.

Іордан (Йордан) – річка, що витікає з гір Лівану і впадає у Мертве море.

Карміл (Кармель) – гора в Палестині, вкрита пишною рослинністю, вважається символом краси.

Ліван – гірське пасмо в Палестині, вершини якого вкриті вічними снігами; назва стала уособленням слави і величі Іудейського царства.

Омофор – частина вбрання сановної духовної особи (єпископа, архієрея), що накидається на плечі; тут: покров.

N. N. («Така, як ти, колись лілея…»)

За свідченням молодшого товариша Т. Г. Шевченка художника Г. М. Честахівського, вірш присвячено вродливій дівчині, дочці священика з Поділля, Крупицькій, яку поет зустрів на вечорі в Медико-хірургічній академії в Петербурзі у квітні 1859 р.

Така, як ти, колись лілея На Іордані процвіла… – Йдеться про Діву Марію, майбутню Матір Ісуса Христа.

Якби то й ти, Дністровий цвіте… Ні, ні! Крий Боже! Розіпнуть. В Сибір в кайданах поведуть. – Назва річки Дністер свідчить про походження Крупицької з Поділля, а згадки про розп’яття та можливість потрапити «в Сибір в кайданах» – пряма вказівка на жорстокі розправи самодержавства за проголошене «святеє слово над землею».

Невольник Поема

Цей твір – окрема редакція поеми «Сліпий», завершеної 16 жовтня 1845 р. і включеної до рукописної збірки «Три літа». В період між 5 лютого і 28 квітня 1859 р. Т. Г. Шевченко створив нову редакцію, яку вмістив до рукописної збірки, що готувалася до друку, «Поезія Т. Шевченка. Том первий». До останнього прижиттєвого видання «Кобзаря» (1860) поема не увійшла, оскільки цензура дозволила друкувати лише опубліковані раніше твори.

Як у того Нуми Тая німфа Егерія… – Нума Помпілій – цар Стародавнього Риму (715–672 рр. до н. е.). Йому приписувалися реформи, натхненницею яких була німфа Егерія.

«Мій Боже милий, знову лихо!..»

Вірш написано у зв’язку з початком австро-італо-французької війни (квітень 1859 р.).

Ми заходились розкувать Своїм невольникам кайдани. – Т. Г. Шевченко натякає на підготовку до проведення реформи по скасуванню кріпосного права.

«Ой по горі роман цвіте…»

Черненко Федір Іванович (1818–1876) – військовий інженер-архітектор, земляк і приятель Т. Г. Шевченка із 40-х років. В останні роки життя вони часто зустрічалися (майже щонеділі) у квартирі Черненка, де збиралася петербурзька українська громада.

Сестрі

Вірш присвячено рідній молодшій сестрі Ярині Григорівні Бойко (1816–1865), написаний невдовзі після зустрічі з нею в Кирилівці 27 червня 1859 р.; сестра на той час, як і брати Микита та Йосип, перебувала в кріпацтві.

«Колись, дурною головою…»

Щодень пілати розпинають… – Йдеться про послідовників римського прокуратора (26–36) Іудеї Понтія Пілата (помер близько 37), який затвердив смертний вирок засудженого до розп’яття Ісуса Христа.

«Якби-то ти, Богдане п’яний…»

Богдан – Хмельницький Богдан (Зиновій) Михайлович (бл. 1595–1657).

Та на замчище поди[ви]всь! – Йдеться про стародавню частину Переяслава, де на місці дитинця, що існував ще в княжі часи, було збудовано замок князя Острозького, зруйнований козаками Б. Хмельницького у 1648 р.

«Во Іудеї во дні они…»

Іудея – Іудейське царство, яким із 40 р. до н. е. почала правити залежна від Риму династія Іродів.

Ірод I Великий (бл. 73—4 до н. е.) – цар Іудеї. З його іменем пов’язують винищення немовлят у Віфліємі з метою вбивства і новонародженого Ісуса Христа (Євангеліє від Матвія. Гл. 2, вірші 13–18).

Сіон – гора в південно-західній частині Єрусалима. На ній була побудована хананейська фортеця, яку після її здобуття (у Х ст. до н. е.) ізраїльський цар Давид перетворив на свою резиденцію.

Півдинарія – половина грошової одиниці в Римській імперії.

Зіновать, кукіль і будяк… – бур’яни.

Кляте плем’я Давидове у нас зійшло! – Ісус Христос вважається прямим нащадком («істинний цар Іудеї») іудейського царя Давида (Х ст. до н. е.), котрий теж походив із Віфлієма.

Марія Поема

Радуйся, Ты бо обновила… – епіграф до поеми взято із Благовіщенського акафіста Пресвятій Богородиці: «Радуйся, бо Ти оживила (обновила) у скверні зачатих!» (Переклад Івана Огієнка.)

Ікос – богослужбова пісня, що входить до акафіста.

Все упованіє моє На Тебе, Мати, возлагаю. – Авторське переосмислення великопісної молитви до Богородиці «Все упование мое возлагаю на Тя, Мати Божия».

У Йосипа, у тесляра Чи Бондаря того святого… – Йдеться про Йосипа (за походженням із роду царя Давида), який був заручений із Марією.

Бурнус – плащ із цупкої вовняної тканини.

Тиверіада – гірське озеро в Північній Палестині.

Фавор – гора в Палестині.

Божа благодать На ветхую Єлизавету Учора рано пролилась… – Йдеться про провіщення ангелом народження дитини у літнього подружжя Єлизавети та її чоловіка священика Захарії, що справдилося всупереч невірі останнього – у старих батьків народився син Іоанн, який став згодом найближчим сподвижником Христа, відомим як Іоанн Предтеча, або Іоанн Хреститель.

Равві – шанобливе звертання до вчителя.

Месія – від староєврейського «помазаник», що в грецькому перекладі означає «христос».

Кабиця – відкрита піч для приготування їжі.

Семіон протопресвітер – священик, який не повірив у те, що Месія народиться від Непорочної Діви, за що ангел передрік йому жити до того часу, доки не побачить Месію. Коли на 40-й день після народження Ісуса Йосип і Марія принесли його до храму, Симеон узяв дитя на руки, поблагословив батьків і дитину, чим позбавив себе обтяжливого земного існування.

Авраам – біблійний патріарх, родоначальник євреїв і арабів (ХХ ст. до н. е.), якого шанують у християнстві, іудаїзмі та ісламі (під іменем Ібрахім).

Мойсей – біблійний пророк і письменник, засновник іудаїзму (XVI – поч. XV ст. до н. е.), якому приписують врятування євреїв із єгипетського полону.

Єсеї (есени) – секта в Іудеї (II ст. до н. е. – I ст. н. е.); єсеї утворювали релігійні чоловічі громади, в яких не було приватної власності, фізична праця вважалася обов’язковою, засуджували рабство, вірили в безсмертя душі і прихід Месії.

Над самим Віфліємом, боком, Мітла огненная зійшла. – За євангельськими оповідями, народження Христа ознаменувала комета, що з’явилася над містом Віфліємом.

Еммануїл – ім’я, запозичене зі Старого Завіту, що означає «з нами Бог».

…Пророчество Ієремія, Ісаія збулось! – Йдеться про пророків Ієремію та Ісаію, що передрікали народження Непорочною Дівою Сина, якого назвуть Еммануїлом, Спасителя.

Іісус – переклад грецькою мовою єврейського слова «Ієшуа (Ієгошуа)», що означає «допомога Єгови – Спаситель».

Осанна! – молитовний вигук, що дослівно означає: «Врятуй!»

На шлях мемфіський… – тобто на дорогу до Єгипту (походить від єгипетського міста Мемфіс).

Копти – назва єгиптян-християн, нащадків давніх єгиптян.

Той хрестик-шибеничку. – Т-подібний хрест у стародавніх євреїв – символ очікуваного Месії, а в Давньому Римі – шибениця, знаряддя ганебної страти злочинців.

Єлеон – гора на схід від Єрусалима.

Вісон – тонка коштовна тканина у вбранні царів, жерців.

Хітон – нижній одяг у стародавніх євреїв.

…А Івана Її зарізали в тюрмі. – За євангельським переказом (Євангелія від Марка. Гл. 6, вірші 14–29), Іоанн Хреститель викривав зв’язки царя Ірода Антипи із братовою дружиною Іродіадою, за що остання добилася через дочку свою Саломею обезглавлення провісника приходу Ісуса Христа.

Подражаніє Едуарду Сові

Едуард Сова – польський поет Едвард-Вітольд Желіговський (псевдонім «Антоній Сова»; 1816–1864); за участь у національно-визвольному русі в Литві був висланий із Вільно спочатку до Дерпта, а потім до Петрозаводська, Оренбурзького краю, де через Броніслава Залеського заочно познайомився із Т. Г. Шевченком, який перекладав його вірші (не збереглися).

Подражаніє Ієзекіїлю. Глава 19

Ієзекіїль – третій з великих біблійних пророків, автор однієї з книг Старого Завіту, написаної під час Вавилонського полону (кінець VI ст. до н. е.), в якому він теж перебував.

Осія. Глава XIV Подражаніє

Осія – біблійний пророк (VIII ст. до н. е.), який звинувачував правлячу верхівку Ізраїльського царства у жадобі до збагачення через визиск землеробів; передбачав близький крах Ізраїльської держави через наявність внутрішніх суперечностей та зовнішніх ворогів. Найголовнішою причиною невідворотної Божої кари вважав недостойність державних правителів.

…За Богдана, Та скаженого Петра… – Йдеться про гетьмана Б. Хмельницького та російського імператора Петра I.

1860

«Колись-то ще, во время оно…»

Нума Помпілій – цар Стародавнього Риму (715–672 рр. до н. е.), який уславився реформаторською діяльністю (в календарній, правовій сфері, упорядкування релігійних культів). Удаючись до історичних аналогій, Т. Г. Шевченко езопівською мовою подає характеристику російського царя-реформатора Олександра II.

Дівча заквітчанеє спить… – Йдеться про весталок – жриць богині домашнього вогнища Вести, якими обирались дівчатка з аристократичних родин віком від 6 до 10 років. Весталки берегли цнотливість, підтримували домашнє вогнище і перебували на службі до 30 років.

Дріади – у грецькій міфології німфи – покровительки дерев, лісові русалки.

Егерія – дружина, порадниця і натхненниця реформаторської діяльності царя Нуми Помпілія, що після смерті чоловіка від безперервного плачу була перетворена богами на струмок.

Ретязь – ланцюг, кайдани.

[Переспіви зі «Слова о полку Ігоревім»]

Плач Ярославни

Т. Г. Шевченко ще на засланні мав намір перекласти «Слово о полку Ігоревім» українською мовою, але через відсутність тексту твору не зміг здійснити свій задум. Улітку 1860 р. поет переклав, а точніше – зробив переспіви двох уривків цієї пам’ятки давньоруської літератури.

Ярославна – Єфросинія Ярославна, дружина новгород-сіверського князя Ігоря (1151–1201), дочка галицького князя Ярослава Осмомисла (? – 1187).

Путивль – стародавнє укріплене місто над річкою Сеймом, де був двір батька князя Ігоря – Святослава Ольговича.

Зегзиця (зигзиця) – зозуля.

Каяла – річка, на березі якої військо князя Ігоря зазнало поразки у 1185 р. Пізніша назва річки не встановлена. Існують припущення, що це могла бути річка Кальміус, яка впадає в Азовське море, або Калка (Калець) – притока Кальміусу. Деякі дослідники вважають, що Каяла – це символічна назва, вигадана автором «Слова о полку Ігоревім», бо над тією річкою нібито каявся після поразки князь Ігор.

Носив єси на байда[ка]х На половчáн, на Кобяка Дружину тую Святославлю!.. – У 1184 р. київський князь Святослав з іншими князями здійснив переможний похід на половців, узяв у полон хана Кобяка і привіз його до Києва.

«В Путивлі-граді вранці-рано…»

Бебряний – бобровий.

Хиновські стріли… – ворожі стріли.

«З передсвіта до вечора…»

Летить стрілá каленая… – тобто стріла із гартованим на вогні наконечником.

Тому буй-туру Всеволоду. – Йдеться про князя трубчевського і курського Всеволода Святославича (? – 1196), брата князя Ігоря, названого за сміливість і військову доблесть «буй-туром».

«Умре муж велій в власяниці…»

…муж велій в власяниці. – Йдеться про смерть митрополита петербурзького і новгородського Григорія (Георгія Петровича Постникова, помер 17 червня 1860 р.), великого аскета і ретрограда-реакціонера, що прославився своїми випадами проти освіти, науки, преси; власяниця – сорочка із грубої вовни чи волосся, яку аскети носили на голому тілі на знак приборкання тілесних бажань.

Аскоченський Віктор Іпатійович (1813–1879) – професор Київської духовної академії, а згодом – російський письменник, журналіст, історик, редактор реакційного журналу «Домашняя беседа» (1858–1877), який після смерті Т. Г. Шевченка припустився на сторінках цього видання грубих випадів проти пам’яті Кобзаря.

…восплач Воутріє на тяжкий глас. – В. І. Аскоченський друкував у журналі «Домашняя беседа» у власному перекладі надгробні пісні Іоанна Дамаскіна, що викликало іронію у творі Т. Г. Шевченка.

Хомяков Олексій Степанович (1804–1860) – російський поет і публіцист, один з ідеологів реакційного за суттю слов’янофільства.

О юпкоборцеві восплач. – Йдеться про митрополита Григорія, якого Герцен назвав «юбкоборцем» за його виступ проти вміщеного у журналі «Сын отечества» малюнка жіночого плаття із візерунками у вигляді хрестиків.

«Русская беседа» – журнал російських слов’янофілів.

«Над Дніпровою сагою…»

Сага – річкова затока.

«Росли укупочці, зросли…»

Сугуба – подвійна, двоїста, тобто взаємна.

«Світе ясний! Світе тихий!»

Явленними піч топити… – Йдеться про чудодійні ікони, які не створені богомазами, а нібито «явилися» самі.

Ликері

Ликера – Ликера Іванівна Полусмакова (1840–1917), наречена Т. Г. Шевченка, з якою він мав намір одружитися.

На пам’ять 5 августа 1860 г. – 5 серпня 1860 р. Т. Г. Шевченко мав намір зі своєю нареченою Ликерою Полусмаковою поїхати із Стрєльні в Петербург зробити покупки, але господарі не відпустили її, як своєї наймички, мотивуючи тим, що вона ще невінчана. Це дуже обурило поета.

І візантійський Саваоф… – Мається на увазі прийняте Руссю із Візантії християнство, першою особою в якому є Бог-Отець – Саваоф (від давньоєврейського – бог воїнства).

«Барвінок цвів і зеленів…»

Макаров Микола Якович (1828–1892) – петербурзький чиновник і журналіст, у сестри якого (В. Я. Карташевської) служила наймичкою Л. І. Полусмакова. М. Я. Макаров радив Т. Г. Шевченкові не поспішати з одруженням.

«І Архімед, і Галілей…»

Архімед (бл. 287–212 до н. е.) – давньогрецький математик, механік, винахідник.

Галілео Галілей (1564–1642) – видатний італійський астроном і фізик.

Л. («Поставлю хату і кімнату…»)

Л. – Ликера Іванівна Полусмакова, з якою хотів одружитися Т. Г. Шевченко.

Саул

Саул (кінець XI ст. до н. е.) – перший цар Ізраїльсько-Іудейської держави, яка виникла в Палестині наприкінці XI ст. до н. е.

Бонзи – буддійські ченці в Японії.

Пагоди – буддійські храми в Китаї, Японії та інших країнах Сходу.

Кумирня – божниця, місце для поклоніння язичницьким ідолам чи обожнюваним предметам.

Самуїл – пророк, від якого ізраїльтяни вимагали заміни теократичної влади на монархічну.

Благоволеньє оддає Своїм всеподданійшим голим… – Т. Г. Шевченко пародіює офіційну термінологію, поширену в царській Росії в середині XIX ст.

Порфіра – довга мантія пурпурового кольору, що одягається монархом в урочистих випадках; символ влади монарха.

Волоки – мотузки, якими зав’язують постоли.

Про батькове осля питає. – Під час затьмарення розуму Саул згадує, як він, ще будучи пастухом, шукав ослиць, що відбилися від гурту, й дізнався від пророка Самуїла про Божу волю зробити його царем.

Веніамінові внучата… – єврейське плем’я з нащадків Веніаміна, наймолодшого сина патріарха Якова, з якого походив Саул.

Якогось чабана Давида. – Йдеться про юнака Давида – майбутнього царя, якого Саул наблизив до себе за перемогу в двобої з Голіафом і дозволив одружитися на своїй дочці.

«Хоча лежачого й не б’ють…»

У вірші йдеться про імператрицю Олександру Федорівну, вдову царя Миколи I і матір Олександра II, висміяну Т. Г. Шевченком у поемі «Сон».

«О люди! Люди небораки!»

Женуть до матері байстрят… – Труну з тілом імператриці Олександри Федорівни було встановлено на сім днів для прощання з покійною в Петропавлівському соборі, куди приводили вихованок дитячих притулків.

«Якось-то йдучи уночі…»

Оцих осквернених палат! – Йдеться про палаци на Двірцевій набережній у Петербурзі.

Коло апостольської брами. – Йдеться про Невські ворота Петропавлівської фортеці, розташованої на протилежному березі Неви.

«Бували войни й військовії свари…»

Ґалаґани – багаті українські поміщики-землевласники XVIII – поч. XX ст.

Киселі – українські магнати XVI–XVII ст.

Кочубеї – українські поміщики-землевласники XVII–XIX ст.

Нагаї (ногаї) – ногайські татари. Тут, очевидно, натяк на татарське походження Кочубеїв (Кучукбеїв).

Н. Т. («Великомученице кумо!»)

Н. Т. – Надія Василівна Тарновська (? – 1891) – сестра українського поміщика і громадського діяча Василя Васильовича Тарновського (старшого), власниця маєтку Качанівка на Чернігівщині; кума Т. Г. Шевченка.

«Кума моя і я…»

Кума моя… – Надія Василівна Тарновська.

Петрополіс – Петербург (місто Петра).

…Ходімо, куме, в піраміду… – Йдеться про Петропавлівський собор, в якому були поховання російських монархів.

1861

«Чи не покинуть нам, небого…»

Ходімо… на ралець… – тобто піти з подарунком.

Харон – за давньогрецькою міфологією, перевізник душ померлих через підземну річку з отруйними водами Стікс.

Флегетон, Стікс – за давньогрецькою міфологією, річки в підземному царстві, де оселялися душі померлих.

Щоденник

«Щоденник» («Журнал») – унікальні сторінки автожиттєпису Тараса Шевченка за період із 12 червня 1857 по 13 липня 1858 р. Напередодні свого звільнення із заслання ще в Новопетровському укріпленні він відчув потребу у фіксації своїх думок і почуттів, а також того, що хвилювало його і хвилюватиме впродовж наступних місяців. Це був повторний задум ведення щоденника, який, на щастя, зберігся, можливо, навіть і тому, що Шевченко подарував його одному із найближчих своїх друзів у Петербурзі Михайлові Матвійовичу Лазаревському, підстаршому із шести братів Лазаревських, у якого він жив майже три місяці до переселення в надану йому в Академії мистецтв майстерню. У нього ж зберігалися «Мала книжка» («захалявна»), «Більша книжка», автографи та авторизовані списки всіх дев’яти російських повістей, примірники «Кобзаря» (1860) і «Чигиринський Кобзар і Гайдамаки» (1844) із власноручними авторськими виправленнями та інші архівні матеріали поета.

Про долю першого щоденника Шевченка відомо із його листа з Орської фортеці від 25–29 лютого 1848 р. до княжни В. М. Рєпніної: «Со дня прибытия моего в к[репость] О[рскую] я пишу дневник свой, сегодня развернул тетрадь и думал сообщить вам хоть одну страницу, – и что же! так однообразно-грустно, что я сам испугался – и сжег мой дневник на догорающей свече. Я дурно сделал, мне после жаль было моего дневника, как матери своего дитяти, хотя и урода» (Шевченко Т. Повне зібрання творів: У 12 т. К.: Наук. думка, 2003. Том 6. С. 42). Можливо, цей необачний вчинок і спонукав Шевченка до подарування другого щоденника М. М. Лазаревському, знаючи, напевно, що колись його буде опубліковано.

Автограф «Щоденника» в саморобному альбомі із дев’яти зошитів зброшуровано й оправлено в коричневий сап’ян із витисненими на лицевому боці оправи золотом словами: «Дневник Шевченка с 12 июня 1857 до 13 июля 1858 года», а внизу посередині – «12 июля 1858 года». На звороті останнього, 104-го аркуша, напис рукою М. М. Лазаревського: «Этот дневник подарен Т. Г. Шевченком 12 июля 1858 года в день именин Лазаревского». Унизу, на корінці обкладинки, ініціали М. Л., як і на зброшурованій і оправленій «Малій книжці» («захалявній»), тобто Михайло Лазаревський.

Уперше «Щоденник» готував до друку великий прихильник Шевченка Лев Жемчужников, але публікація в журналі «Основа» (1861, № 5—12; 1862, № 1–8) мала багато скорочень, пов’язаних із цензурними умовами.

Наступні видання щоденника виходили в перекладі українською мовою у Львові, тобто за кордоном Російської імперії: «Записки, або Журнал Тараса Григоровича Грушівського-Шевченка» (Журн.: Правда. 1893. Т. 18–19. Вип. 54–58; 1894. Т. 20–23. Вип. 59–68); «Записки, або Журнал Тараса Григоровича Грушівського-Шевченка» (В кн.: Шевченко Т. Кобзар. Ч. 3. Львів, 1895); З «Щоденника» (В кн.: Шевченко Т. Твори. Т. 2. Львів, 1907). Частину скорочень було поновлено, але з’явилися нові купюри – деякі редакції знімали так звані антирелігійні висловлювання Шевченка. Із петербурзького видання «Щоденника», випущеного у світ завдяки В. Яковенку, з огляду на цензуру теж було вилучено деякі фрагменти тексту (В кн.: Шевченко Т. Твори в двох томах / Видання В. Яковенка. Том другий. СПб., 1911.). Найповнішу публікацію тексту було підготовлено одним із найсумлінніших шевченкознавців-текстологів І. Айзенштоком і видано у Харкові 1925 р. Відтоді «Щоденник» перевидавався неодноразово, але науково вивірений текст з’явився лише в академічному виданні творів Шевченка в десяти томах (Т. 5. К., 1951). У 1972 р. «Щоденник» видано фототипічним способом.

Текст даної публікації подається за останнім «Повним зібранням творів у дванадцяти томах» (Т. 5. Щоденник […]. К., 2003. С. 11—187), звіреним з оригіналом, що зберігається у відділі рукописних фондів і текстології Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка НАН України (Фонд № 1. Од. зб. № 104). Авторські пропуски літер, слів і чисел у тексті поновлюються у квадратних дужках, але помилки у написанні ініціалів і прізвищ залишаються; правильно вони подаються у примітках до тексту.

1857

12 червня

Маркітант – особа, що торгувала харчами, напоями та дрібними предметами солдатського вжитку при армії ХVІІІ – ХІХ ст.

Астрахань – губернське місто в межиріччі Волги за 60 верстов (близько 100 км) від Каспійського моря; згадується в повісті Шевченка «Близнецы».

Бязь – густа бавовняна тканина, полотно.

Чихир – дешеве вино домашнього приготування, яке ще не перебродило.

…в Новопетровском укреплении… – Йдеться про фортецю в Оренбурзькій губернії на північно-східному березі Каспійського моря на півострові Мангишлак; у 1857–1939 рр. – Форт-Олександрівський, а з 1939 р. – місто Форт-Шевченка (тоді Мангишлацької обл. Казахської РСР). Рядовий четвертої роти 1-го лінійного батальйону Шевченко перебував тут із 17 жовтня 1850 р. до 2 серпня 1857 р. Про своє перебування в Новопетровському укріпленні Шевченко писав у листах до А. Козачковського (16 квітня 1855 р.) та в «Щоденнику». Всупереч забороні «писати й малювати» створив тут нову редакцію поеми «Москалева криниця» (1857) та повісті російською мовою, багато пейзажів, рисунків олівцем, кілька портретів, а також займався скульптурою.

13 червня

…в шканечных журналах… – Йдеться про судновий вахтовий журнал, у якому шкіпер або капітан робили щоденні записи про події та про погоду під час плавби. Такий журнал зберігався у «шканцях», тобто в частині верхньої палуби корабля між середньою й задньою щоглами, де відбуваються всі офіційні церемонії (огляди, наради, зустрічі тощо).

…как сказал поэт наш… – Т. Шевченко цитує з пам’яті строфу із вірша «Пишу не для мгновенной славы…» російського поета О. В. Кольцова (1809–1842). Шевченко високо цінував творчість Кольцова, який у юнацькі роки побував в Україні, де записував українські народні пісні та прислів’я, а також написав кілька віршів українською мовою. Із заслання Шевченко в листі до А. Лизогуба від 1 лютого 1848 р. писав: «…Чи не знайдете в Одесі сочинений Лермонтова і Кольцова, пришліть поезії святої ради», що свідчить про його інтерес до творчості російського поета.

…со времени посвящения моего в солдатский сан… – Шевченко згадує про те, як його відправили на солдатську службу. Шеф жандармів і начальник «Третього відділу» О. Ф. Орлов після проведення слідства у справі Кирило-Мефодіївського братства у доповіді від 26 травня 1847 р. писав царю Миколі І: «Художника Шевченко, за сочинение возмутительных и в высшей степени дерзких стихотворений, как одаренного крепким телосложением, определить рядовым в Оренбургский отдельный корпус, с правом выслуги, поручив начальству иметь строжайшее наблюдение, дабы от него, ни под каким видом, не могло выходить возмутительных и пасквильных сочинений». На оригіналі документа цар написав олівцем свою резолюцію: «Под строжайший надзор и с запрещением писать и рисовать».

Лазаревський Михайло Матвійович (1818–1867) – товариш Шевченка (підстарший із шести братів Лазаревських), який у згадуваному листі (від 2 травня 1857 р.) першим повідомляв поета про звільнення від солдатчини: «…Я узнал только, что третього дня послана бумага командиру Оренбургского корпуса, что ты по просьбе гр. Толстого и засвидетельствованию гр. Перовского получаешь отставку с предоставлением избрать род и место жизни». Шевченко познайомився з Лазаревським у 1847 р., зустрічався з ним в Оренбурзі й Орську, намалював його портрети: портрет братів Ф. і М. Лазаревських (папір, сепія, 22х29; 11 грудня 1849 р., Оренбург); портрет М. Лазаревського (тонований папір, італійський олівець, крейда, 29,5х23; не раніше 28 березня 1858 р., Петербург).

Після звільнення із заслання і приїзду до Петербурга Шевченко майже три місяці жив у М. Лазаревського, подарував йому свій «Щоденник», зберігав у нього «Малу („захалявну“) книжку», «Більшу книжку», автографи та авторизовані списки російських повістей, примірники «Кобзаря» із авторськими виправленнями та інші творчі матеріали.

…а из Москвы, помолившись Богу за Фультонову душу, через 22 часа и в Питер. – Шевченко мріє про переїзд із Москви до Петербурга залізницею, очевидно, вважаючи, що винахідником паровоза теж є американський винахідник пароплава Роберт Фултон (1765–1815), а не Джордж Стефенсон (1781–1858).

…через Гурьев-городок. – Повітове місто біля гирла річки Урал (тепер обласний центр Казахстану), через яке перевозили військову пошту. Шевченко був тут проїздом у жовтні 1850 р., коли його перевозили із Орська у Новопетровське укріплення.

Кухаренко Яків Герасимович (1799–1862) – український письменник та етнограф, наказний отаман Чорноморського (Кубанського) війська, до якого Шевченко мав намір заїхати дорогою із заслання; познайомилися в 1840 р. у Петербурзі. Кухаренко підтримував Шевченка морально і матеріально.

…во время коронации. – Йдеться про коронацію царя Олександра ІІ, що відбулася 26 липня 1855 р.

Щепкін Михайло Семенович (1788–1863) – російський актор українського походження, великий друг Шевченка, якому поет присвятив вірші «Чигрине, Чигрине…» (1844), «Заворожи мені, волхве…» (1844) та поему «Неофіти» (1857).

…по случаю получения им Станислава первой степени… – Йдеться про найвищу ступінь ордена Станіслава.

Кизляр – повітове місто Ставропольської губернії на лівому березі річки Терек.

Ставрополь – губернське місто в центральній частині Передкавказзя.

Катеринодар (тепер Краснодар) – центр Чорноморського (Кубанського) козацтва, яке зайняли у 1792 р. запорожці на чолі з кошовим отаманом Антоном Головатим (1744–1797).

Несвиж – містечко Слуцького повіту Мінської губернії, неподалік якого знаходився маєток Залеських-Рачкевичів, який Шевченко помилково називає Чирковичами.

Залеський («Залецкий») Броніслав (1820–1880) – польський історик і художник, учасник польського національно-визвольного руху. Із Шевченком познайомився на початку листопада 1849 р., коли допомагав йому завершувати малюнки, виконані під час Аральської описової експедиції 1848–1849 рр. У 1851 р. обидва брали участь у Каратауській експедиції, під час якої Шевченко зобразив Залеського на малюнку «Серед товаришів». У альбомі офортів «La vie steppes kirghizes» (Париж, 1865) Б. Залеський умістив кілька офортів із малюнків Шевченка.

Толстая Анастасія (Настасія) Іванівна (1817–1889) – графиня, дружина віце-президента Академії мистецтв Ф. П. Толстого; разом із чоловіком після смерті царя Миколи І брала активну участь у звільненні Шевченка із заслання та надання йому дозволу на проживання в Петербурзі.

Толстой Федір Петрович (1783–1873) – російський скульптор і живописець; у 1828–1859 рр. – віце-президент, а з 1859 р. товариш (тобто заступник) президента Академії мистецтв. У 1860 р. Шевченко за фотографією виконав портрет Толстого (папір, офорт, 15,7х11,9).

…в хламиде поругания и ранцем за плечами… – Йдеться про екіпіровку солдата царської армії.

Уральськ – місто на річці Урал, де містився штаб 1-го Оренбурзького лінійного батальйону, у списках якого перебував солдат Шевченко.

14 червня

Цілковий – срібний карбованець.

Арапчик – червінець.

Попов Іван – купець-маркітант у Новопетровському укріпленні.

Спиртомір (цілувальник) – шинкар.

Бурбон – брутальна людина.

Козак Луганський – псевдонім Володимира Івановича Даля (1801–1872), російського письменника, лексикографа, фольклориста, етнографа. У згадуваному Шевченком збірнику «Солдатские досуги» (Петербург, 1841) були надруковані оповідання, приказки і загадки для солдатського читання.

15 червня

Бажанов Микола Єфремович – підпоручик, наглядач шпиталю в Новопетровському укріпленні. Через Бажанова Шевченко отримував деякі листи, намалював сепією його портрет з дружиною (між 1856 – червень 1857 р.), окремий портрет олівцем дружини К. Бажанової. Доля портрета Бажанова, над яким працював Шевченко, невідома.

Черт принес приятельницу… – Особа не встановлена.

«Горничная» – зашифроване ім’я Жуйкової Олімпіади Петрівни, дружини поручика 1-го Оренбурзького лінійного батальйону О. Г. Жуйкова.

«Молчалин А.» – ймовірно, поручик О. Г. Жуйков. Молчалін – персонаж комедії О. С. Грибоєдова «Лихо з розуму»; тип підлесливої людини.

…тесть своему будущему зятю Ч[арцу]… «Тесть» – Васильєв Андрій Васильович, губернський секретар, письмоводитель контори Новопетровського військового шпиталю. Ч[арц] – Чарц Астафій Васильович – підпоручик 1-го Оренбурзького лінійного батальйону.

«Дядька» – у російській армії – доглядач, навчитель, який учив рекрутів військових вправ, а також робив різні послуги своїм однополчанам.

Мостовський Мацей Валентійович (1804 —?) – поручик, а згодом штабс-капітан Оренбурзького артилерійського гарнізонного округу, учасник національно-визвольного руху 1830-х років.

16 червня

«Неплюевского корпуса». – Йдеться про Оренбурзький кадетський корпус, названий на честь генерала І. І. Неплюєва, який у 1742–1758 рр. був першим намісником Оренбурзького краю.

…о революции 1830 года. – Йдеться про визвольне повстання, що відбулося у Польщі в листопаді 1830 – жовтні 1831 рр.

Мєшкова Варвара Василівна – дружина чиновника Новопетровського арсеналу Мєшкова Михайла Федотовича.

Петрова Ганна Олексіївна – дружина ротного писаря К. П. Петрова.

…верного раба Григория… – Йдеться про денщика поручика Чарца.

…нашей комендантши… – Йдеться про Ускову Агафію (Агату) Омелянівну (1828–1899) – дружину коменданта Новопетровського укріплення І. О. Ускова. Шевченко виконав три портрети А. О. Ускової (один – із донькою Наталею); вона ж написала спогади про Шевченка.

Наташенька – Ускова Наталія Іракліївна (у заміжжі – Зарянко; 1853–1918) – старша донька Ускових.

Наденька – Ускова Надія Іракліївна (у заміжжі – Смоляк; 1856–1935) – молодша донька Ускових.

17 червня

…и видит Бога на земле… – Неточна цитата з вірша М. Ю. Лермонтова «Когда волнуется желтеющая нива…». У Лермонтова: «И счастье я могу постигнуть на земле, / И в небесах я вижу Бога…».

Куліш Пантелеймон Олександрович (1819–1847) – український письменник, історик, фольклорист, критик і перекладач, із яким Т. Шевченко познайомився у 1843 р. в Києві.

«Записки о Южной Руси» – збірник фольклорних і літературних творів та історичних матеріалів у двох томах, упорядкований і виданий П. Кулішем у 1856–1857 рр. у Петербурзі. У другому томі надруковано без зазначення імені автора поему Шевченка «Наймичка».

Суботів – село Чигиринського повіту Київської губернії (тепер Чигиринського району Черкаської області), одна з резиденцій гетьмана Богдана Хмельницького, де у 1843 і 1845 рр. побував Шевченко. У 1845 р. у Суботові Шевченко виконав акварелі «Кам’яні хрести в Суботові», «Богданові руїни в Суботові», «Богданова церква в Суботові», «Будинок Хмельницького в Суботові» (не зберігся).

Но такое ничтожное пятнышко… – Йдеться про помилку Куліша щодо місця, де стояв будинок Хмельницького – не на пагорбі, як писав автор «Записок о Южной Руси», а нижче церкви.

18 червня

Межигірський Спас – Межигірський Спасо-Преображенський монастир, заснований 988 р. поблизу села Межигір’я (Міжгір’я) на березі Дніпра поблизу Вишгорода, де Шевченко побував у 1843 р.; в альбомі 1839–1843 рр. є ескіз олівцем «Києво-Межигірський монастир».

Дзвонкова криниця – джерело поблизу Межигірського монастиря.

Видубицький монастир – монастир, заснований у Києві у другій половині ХІ ст., який замалював Шевченко в 1843 р.; офорт «Видубицький монастир у Києві» із серії «Мальовнича Україна» виконано в 1844 р.

…свою милую Академию. – Йдеться про Академію мистецтв у Петербурзі, у якій Шевченко навчався 1838–1845 рр.

19 червня

Нікольський Сергій Радіонович (1816 —?) – старший лікар Новопетровського військового шпиталю, який давав Шевченку для читання книжки, журнали й газети.

Гіппократ (бл. 460–377 до н. е.) – давньогрецький лікар і дослідник природи, один із засновників античної медицини.

Август-язичник – римський імператор Август Гай Октавіан (63 р. до н. е. – 14 р. н. е.).

Публій Овідій Назон (43 р. до н. е. – бл. 28 р. н. е.) – римський поет, якого було заслано до м. Томи (тепер м. Констанца в Румунії).

Гети – племена, які жили в нижньому Подунав’ї.

…христианин Н[иколай]… – цар Микола І.

Данте Аліг’єрі (1265–1321) – італійський поет, автор «Божественної комедії», якого у 1302 р. було вигнано з Флоренції. Шевченко часто згадував Данте у своїх творах (поема «Іржавець», повісті «Варнак», «Художник») і в листах, міг читати «Пекло» у прозовому (Фак-Діма) і віршованому (Міна) перекладах (російською мовою).

Мєшков Дмитро Васильович – командир 5-го лінійного батальйону Окремого Оренбурзького корпусу, який виявляв запопадливість у муштруванні Шевченка.

Бездушному сатрапу и наперснику царя… – Йдеться про оренбурзького і самарського генерал-губернатора Перовського Василя Олексійовича (1795–1857).

20 червня

Баталионный командир… – командир 1-го Оренбурзького лінійного батальйону підполковник Львов Геронтій Ілліч.

Кроніон – за грецькою міфологією, Зевс – верховний бог стародавніх греків, син Крона (Кроноса).

Ескулап (Асклепій) – в античній міфології бог лікарської науки; у часи Шевченка, як і дотепер, вживається як означення професії лікаря.

…смотритель полугоспиталя… – М. Є. Бажанов.

Нагаєв Григорій Миколайович – прапорщик 1-го лінійного батальйону Окремого Оренбурзького корпусу; переписував повість Шевченка «Прогулка с удовольствием и не без морали».

Сатурн – у римській міфології, бог посівів і покровитель землеробства, який ототожнювався із Кроносом, богом часу.

«Москалева криниця» – друга редакція поеми (16 травня 1857 р.), надіслана Я. Г. Кухаренку. Доля цього рукопису невідома.

21 червня

Вперед, вперед, моя исторья, / Лицо нас новое зовет. – Рядки із твору О. С. Пушкіна «Євгеній Онєгін» (глава VІ).

…вместе с комендантом… – Йдеться про Ускова Іраклія Олександровича (1810–1882) – коменданта Новопетровського укріплення (із 1853 р.), який дуже прихильно ставився до Шевченка, дозволяв йому писати й малювати, зробив приятелем своєї сім’ї.

Киреєвський Ілля Олександрович – чиновник особливих доручень при оренбурзькому і самарському генерал-губернаторі.

Харон – за грецькою міфологією – перевізник душ померлих через річку підземного царства.

Єлисейський парк (Єлисейське поле) – місце перебування померлих у потойбічному світі.

Маркович Андрій Миколайович (1830–1917) – громадський діяч, юрист, музикант; після смерті Шевченка – голова Товариства ім. Т. Г. Шевченка для допомоги нужденним землякам з України, що навчалися у Петербурзі.

«Русский инвалид» – російська військова газета, що виходила в Петербурзі 1813–1917 рр. і яку Шевченко читав на засланні.

Катенін Олександр Андрійович (1803–1860) – оренбурзький і самарський генерал-губернатор, командир Окремого Оренбурзького корпусу (призначений у квітні 1857 р. після В. О. Перовського).

Порцієнко (Порцьянко) Юліан Антонович (1827 —?) – рядовий 1-го лінійного батальйону Окремого Оренбурзького корпусу, якого було направлено на службу для «перевиховання»; син статського радника з Мінської губернії Антона Івановича Порцьянка.

25 червня

Профос – солдат-асенізатор.

…привез баталионного командира… – Йдеться про підполковника Г. І. Львова.

Ежен Сю (1804–1857) – французький письменник, до творчості якого, популярної в Росії у 40-х роках ХІХ ст., Шевченко ставився критично.

До прибытия моего в Орскую крепость… – До Орської фортеці Шевченко вперше прибув 22 червня 1847 р., а 11 червня 1848 р. звідси виїхав в Аральську експедицію; вдруге побував тут у жовтні 1849 р., а втретє – у травні – вересні 1850 р. З Орської фортеці Шевченка було відправлено в Новопетровське укріплення.

Обручов Володимир Опанасович (1793–1866) – генерал, оренбурзький військовий губернатор, командир Окремого Оренбурзького корпусу. У 1850 р. за його наказом було заарештовано Шевченка.

26 червня

…Лазаревского письмо… – Йдеться про згадуваний раніше лист М. Лазаревського від 2 травня 1857 р.

Арабеска – орнамент з геометричних фігур, стилізованих листків, квітів тощо, який поширювався в Європі під впливом арабського мистецтва.

Надеждою живут ничтожные умы… – Рядок із трагедії Й.-В. Гете «Фауст». В оригіналі перекладу російською мовою Е. В. Губера, який Шевченко знав за виданням 1838 р., цей рядок має такий вигляд: «Надеждами живут ничтожные умы».

…Эрмитаж, еще мною не виденный… – Нову будівлю Ермітажу в Санкт-Петербурзі за проектом німецького архітектора Лео Кленце було відкрито у 1852 р.

Сепія – малюнок, виконаний натуральною коричневою фарбою, виготовленою із морського головоногого молюска, у тілі якого виробляється барвник цього кольору.

…«Казарма» с картины Теньера. – Задум Шевченка виготовити естамп за картиною фламандського художника Тенірса Давида Молодшого (1610–1690) не було здійснено, хоча ним було створено на засланні близькі за сюжетом малюнки «Кара колодкою» і «Казарма» (1856–1857).

Брюллов Карл Павлович (1799–1852) – російський художник, професор Петербурзької Академії мистецтв, один із організаторів викупу Шевченка з кріпацтва. Поет із великою повагою і вдячністю згадував свого рятівника і вчителя, відтворив його образ у повісті «Художник».

Акватинта – різновид заглибленого гравірування, що здійснюється травленням кислотою із застосуванням асфальтового порошку.

«Притча про блудного сина» – серія із дванадцяти малюнків, над якою Шевченко працював у Новопетровському укріпленні; у 1856–1857 рр. було виконано сепією вісім малюнків.

Федотов Павло Андрійович (1815–1852) – російський художник. Шевченко згадує картину «Жених», яка мала авторську назву «Сватання майора».

«Свои люди – сочтемся» – комедія російського драматурга Олександра Миколайовича Островського (1823–1886) (опубл.: «Москвитянин». – 1850. – № 6. – Березень), яку Шевченко читав у Новопетровському укріпленні, де її ставили в аматорському театрі; роль Ризположенського виконував Шевченко. П’єсу було заборонено для постановки в театрах, і лише після авторського доопрацювання фінальної частини заборону знято у 1861 р. Шевченко високо цінував Островського як драматурга-сатирика.

…бестолковую тму-мну. – Тма, мна – склади у церковнослов’янських букварях, за якими навчали грамоти.

Данилевський Микола Якович (1822–1855) – російський природознавець, статистик, публіцист; учасник таємного гуртка петрашевців, члени якого «ставили собі за мету повалення самодержавно-кріпосницького ладу шляхом народного повстання, встановлення республіки і громадського землекористування» (Шевченківський словник. – Т. 2. – К., 1977. – С. 102). Шевченко познайомився з Данилевським у 1853 р. у Новопетровському укріпленні.

27 червня

Вольтерьянець – представник ідейно-політичних течій і релігійного вільнодумства кінця ХVІІІ – початку ХІХ ст., пов’язаних із вченням Вольтера; вільнодумство.

Старовір – послідовник, прихильник старої віри; старообрядець. Тут, очевидно, йдеться про людину, яка дотримується старих звичаїв, звичок, смаків.

Немезіда – у давньогрецькій міфології, богиня помсти.

Компініоні Андрій Олексійович – гарнізонний інженер-поручик Новопетровського укріплення.

Шаховський Олександр Олександрович (1777–1847) – російський драматург і театральний діяч; п’єсу «Двомужниця» Шевченко бачив на сцені Александринського театру в Петербурзі.

28 червня

Магомет (бл. 570–632) – засновник ісламу. За мусульманським віровченням, Рай складається із семи небес, і на найвищому з них (сьомому) перебувають душі найбільших праведників.

Ейгерт – очевидно, йдеться про Еггерт Анну Борисівну – дружину чиновника з особливих доручень при оренбурзькому і самарському генерал-губернаторі, який до 1852 р. перебував у Новопетровському укріпленні на посаді ветеринарного лікаря, а за іншими відомостями – помічником ветеринара.

Сегодня празднуется память величайших двух провозвестников любви и мира. – Йдеться про свято на честь апостолів Петра і Павла – проповідників згоди і любові.

Нікейський вселенський собор – перший собор вищого духівництва християнської церкви, скликаний у 325 р. імператором Константином у місті Нікеї (Мала Азія) для вироблення основ християнського віровчення. Шевченко згадує інцидент, що стався під час проведення собору («так называемые учителя подрались, как пьяные мужики»), коли святий Миколай мирлікійський ударив у лице священика Арія, який заперечував божественне походження Ісуса Христа. Собор оголосив аріанство (вчення Арія з Александрії) єрессю.

Інквізиція – судово-карна установа католицької церкви, створена в ХІІІ ст. для боротьби з єретиками; підпорядковувалася Папі і діяла дуже жорстокими методами (знущання, катування, тортури).

Аутодафе – у середні віки – прилюдне спалення на вогнищі людей, оголошених інквізицією єретиками, або так званих єретичних творів.

…поклоняемся безобразным суздальским идолам… – Йдеться про малохудожні й дешеві ікони суздальської школи живопису ХІХ ст.

30 червня

Зігмонтовський (Зигмунтовський, Зигмантовський) Костянтин Миколайович – повірений Астраханського акцизного комісіонерства, яке постачало провіант гарнізону Новопетровського укріплення. К. М. Зігмонтовський і його дружина Софія Самійлівна стали прототипами повісті Шевченка «Прогулка с удовольствием и не без морали».

Телемон (Філемон) і Бавкіда – за грецькою міфологією – символ щасливого сімейного довголіття. Старе подружжя Телемона і Бавкіди були нагороджені богами довгим і спокійним життям й одночасною смертю за те, що гостинно зустріли Зевса і Гермеса, одягнених як звичайні подорожні.

Сибаритствувати – від «сибарит» – бездіяльна, розбещена людина, розкошолюб, дармоїд, що живе чужою працею.

…не прибегая к помощи Израиля… – Тут, очевидно, йдеться про хитрощі євреїв-шинкарів.

Плюшкін – персонаж повісті М. В. Гоголя «Мертві душі», який відзначався особливою скнарістю.

Цаловальник – цілувальник – шинкар.

Сигізмунд ІІІ (1566–1632) – польський король, відомий численними авантюрами.

Мельпомена – муза театрального мистецтва.

Едіп, Фінгал, Димитрій Донський – герої трагедій російського драматурга Озерова Владислава Олександровича (1769–1816) «Едіп в Афінах», «Фінгал», «Димитрій Донський».

Капніст Василь Васильович (1756–1823) – український і російський поет і драматург.

Каратигін Василь Андрійович (1802–1853) – російський актор-трагік, гру якого Шевченко бачив на петербурзькій сцені в 1840-х роках і згадував у повісті «Художник».

Яковлєв Олексій Семенович (1773–1817) – російський актор-трагік, який був попередником, а не вчителем В. А. Каратигіна.

Лазарєв Михайло Петрович (1788–1851) – російський флотоводець.

Ліворно – місто в Італії.

Сінгапур – столиця держави Сінгапур із портом у Сінгапурській протоці.

Прованс – історична область на Південному Сході Франції із головним містом Марсель.

Ізмаїл – турецька фортеця, яка з 1790 р. належала Росії.

Закревський Арсеній Андрійович (1783–1865) – міністр внутрішніх справ (1828–1831), фінляндський і московський генерал-губернатор (1823–1828, 1848–1859).

Гудович Іван Васильович (1741–1821) – генерал-фельдмаршал, член Державної ради Російської імперії.

«Петербургские ведомости» – російська газета «Санкт-Петербургские ведомости», що виходила в 1728–1917 рр.

1 липня

…на петергофском празднике. – Йдеться про багатолюдне гуляння з нагоди відкриття знаменитих фонтанів у Петергофі (тепер Петродворець) за 29 кілометрів від Петербурга на березі Фінської затоки, що проводилося щороку 1 липня.

Ширяєв Василь Григорович (1795 —?) – російський художник, майстер живописного цеху, декоратор-підрядник, якому в 1832 р. поміщик П. В. Енгельгардт віддав свого кріпака Шевченка на навчання на чотири роки (пробув учнем шість років до викупу з кріпацтва в 1838 р.).

…великолепный Самсон… – Йдеться про скульптуру-фонтан «Самсон роздирає пащу лева» роботи скульптора М. І. Козловського (1753–1802).

…на Бердовском пароходе… – Йдеться про пароплав фірми Р. Берда.

Петровський Петро Степанович (1814–1842) – російський художник, один із найближчих друзів Шевченка під час навчання в Академії мистецтв, сестрі якого Парасці Степанівні (1825–1902) була присвячена балада «Тополя» у першому виданні «Кобзаря» (1840).

Михайлов Григорій Карпович (1814–1867) – російський художник, товариш Шевченка під час навчання в Академії мистецтв.

«Пора, пора душой смириться…» – Рядки з вірша російського поета Курочкіна Василя Степановича (1831–1875), повний текст якого Шевченко наводить у щоденниковому записі від 29 листопада 1857 р. Шевченко познайомився із братами В. і М. Курочкіними в Петербурзі 26 квітня 1858 р. В. Курочкін надзвичайно високо цінував поезію Шевченка, а Шевченко захоплювався творчістю російського поета-сатирика і, особливо, його перекладами творів П.-Ж. Беранже.

«Библиотека для чтения» – російський щомісячний журнал, у якому було надруковано вірш Шевченка «Думка» («Нащо мені чорні брови…») у перекладі М. Гербеля (1856. – № 11. – Без зазначення імені автора).

2 липня

Афанасьєв-Чужбинський Олександр Степанович (1816–1875) – український і російський письменник, етнограф, який друкувався під псевдонімом «А. Чужбинський». Шевченко познайомився з ним 29 червня 1843 р. під час перебування в маєтку поміщиці Т. Г. Волховської в селі Мойсівці на Полтавщині. О. С. Афанасьєв-Чужбинський написав спогади про Шевченка (Воспоминания о Т. Г. Шевченке // Русское слово. – 1861. – № 5).

«Цареград» («Царьград») – готель у Чернігові, у якому Шевченко й Афанасьєв-Чужбинський мешкали із 25 лютого 1846 р.

Оттоманська столиця – Йдеться про столицю Османської (Оттоманської) імперії в 1453–1918 рр. місто Стамбул (турецькою – Істамбул, грецькою – Константинополь, давньоруською – Царгород).

Дорохова Євдокія Яківна (1779–1849) – удова одного з воєначальників Бородінської битви генерал-лейтенанта І. С. Дорохова.

Тредіаковський Василь Кирилович (1703–1768) – російський письменник і перекладач.

Прошлой зимой в фейлетоне «Р[усского] инвалида…» – Очевидно, йдеться про вірш О. С. Афанасьєва-Чужбинського на честь генерала Е. І. Тотлебена, надрукований у газеті «Санкт-Петербургские ведомости» (1856. – № 2), оскільки в газеті «Русский инвалид» у 1856 р. його твори не друкувалися.

Бархвіц Станіслав Августович – підпоручик 5-го Оренбурзького лінійного батальйону, який у 1848 р. позичив у Шевченка 68 крб. 30 коп. і, не повернувши боргу, звинуватив рядового Шевченка у неправдивому пред’явленні претензії.

Апрелєв Василь Петрович (1805–1855) – ротмістр кавалергардського полку, з яким Шевченко познайомився і намалював його портрет (не зберігся), але не одержав обіцяної належної винагороди.

Соколовський Микола Павлович – поручик лейб-гвардії уланського полку, якого в 1842 р. портретував Шевченко (папір, акварель, 25х21,9; праворуч унизу авторський підпис і дата: «Т. Г. Шевченко 1842»).

3 липня

Чеганов (Чаганов) Федір Юхимович – сотник Уральського козачого війська, командир загону козаків у Новопетровському укріпленні, з яким у Шевченка були приятельські стосунки.

4 липня

Рені Гвідо (1575–1642) – італійський живописець, представник академізму.

Калам Олександр (1810–1864) – швейцарський живописець і графік.

…Лукьяновский ростбиф… – Тобто блюдо зі смаженої яловичини, яке готував слуга К. П. Брюллова Лук’ян.

«Записки артиста» – спогади М. С. Щепкіна, уривки яких за життя автора друкувалися в періодичних виданнях, зокрема і в журналі «Современник»; окремою книжкою вийшли в 1864 р. після смерті артиста.

«Осада Пскова» – незавершена картина К. П. Брюллова «Облога Пскова польським королем Стефаном Баторієм 1581 року» (1839—1843).

«Гензерих» – незавершена картина К. П. Брюллова «Навала Гензеріха на Рим» (1835). Гензеріх – вождь германського племені вандалів, яке завоювало і пограбувало Рим у 455 р.

5 липня

Рігельман Олександр Іванович (1720—1789) – російський історик, військовий інженер, топограф, автор наукових досліджень «История, или Повествование о донских козаках» (М., 1846) і «Летописное повествование о Малой России и ее народе и козаках вообще…» (ч. 1—4, М., 1847), які О. Бодянський переслав Шевченку в Новопетровське укріплення.

…бердичевский фактор. – Йдеться про узагальнений тип посередника, комісіонера із міста Бердичева (тепер райцентр Житомирської області), що прославилося в середині ХІХ ст. як один із центрів торгівельної активності та комерційної підприємливості.

Лібельт Кароль (1867—1875) – польський політичний діяч і філософ, учасник національно-визвольного руху. Шевченко називає працю Лібельта «Естетика або Наука про прекрасне».

Куліх Франц Карлович – польський політичний засланець, рядовий, а згодом унтер-офіцер 1-го лінійного батальйону Окремого Оренбурзького корпусу.

Пшевлоцький Северин – один із організаторів таємного товариства варшавської молоді, за що був відданий у солдати у червні 1849 р.; служив рядовим 1-го лінійного батальйону Окремого Оренбурзького корпусу, де познайомився із Шевченком.

Цейхгауз – склад для короткотривалого зберігання речей військовослужбовців, які жили в казармах.

Галич Олександр Іванович (1786–1848) – професор філософії Петербурзького університету, автор книжки «Опыт науки изящного» (СПб., 1825).

Григорович Василь Іванович (1786–1865) – історик мистецтва, конференц-секретар і професор теорії мистецтв Академії мистецтв; українець за походженням, допомагав молодим українським художникам, які навчалися в Петербурзі; брав активну участь у викупі Шевченка з кріпацтва, на згадку про що поет присвятив йому свою поему «Гайдамаки» («Василию Ивановичу Григоровичу, на память 22-го апреля 1838 года»).

Платон (428 або 427–348 або 347 до н. е.) – давньогрецький філософ.

6 липня

…со всеми онерами… – від французького honneur (онер) – пошана; у даному контексті – з усім належним.

7 липня

Костянтин Миколайович (1827–1892) – другий син царя Миколи І, який у 1855–1880 рр. керував морським міністерством.

Косарєв Єгор Михайлович (1818–1891) – командир роти, а потім півбатальйону 1-го лінійного батальйону Окремого Оренбурзького корпусу в Новопетровському укріпленні, у якому служив Шевченко; виявив себе як затятий солдафон. Спогади Косарєва про Шевченка, записані кількома особами і опубліковані в трьох номерах журналу «Киевская старина» (1889–1898), містять цікаві факти з біографії поета, хоча й відзначаються недостатньою об’єктивністю.

Васильєв Микола Олександрович – адмірал, астраханський військовий губернатор.

8 липня

Зюйд-вест – південно-західний напрямок.

Обрядін Петро Іванович – підпоручик першого Оренбурзького лінійного батальйону; у 1850–1852 рр. – один із начальників, який дошкуляв Шевченкові муштрою.

Скобелєв Іван Микитович (1778–1849) – генерал, російський письменник, який виступав під псевдонімом «Русский инвалид» і писав твори переважно для солдатського читання у жартівливому тоні. Шевченко знав І. М. Скобелєва як коменданта Петропавлівської фортеці.

Едикуль – назва турецького замку в Константинополі, перетвореного на в’язницю, у якій тримали державних злочинців.

9 липня

Норд-ост – північно-східний напрямок.

Корда – довгий мотузок, на якому ганяють коней по кругу під час навчання та виїжджування.

Родзянко Аркадій Гаврилович (1793–1846) – поміщик, який у молоді роки писав вірші переважно еротичного характеру. Шевченко познайомився з Родзянком у липні 1845 р. і гостював у його маєтку в с. Веселому Подолі на Полтавщині, але втік звідти, побачивши знущання (рукоприкладство) господаря над кріпаком.

Барков Іван Семенович (1732–1768) – російський поет і перекладач, автор порнографічних творів.

…убежал к его брату Платону… – Йдеться про Родзянка Платона Гавриловича (1802 —?), маршалка дворянства Хорольського повіту Полтавської губернії.

10 липня

«Последний день Помпеи» – гравюра французького художника Жірара (Алексіса-Франсуа; 1789–1870) з картини К. Брюллова «Останній день Помпеї».

Верне Клод-Жозеф (1714–1789) – французький художник-мариніст.

Марс – майданчик на щоглі вітрильного корабля, з якого стежать за горизонтом та управляють вітрилами.

Жуковський Василь Андрійович (1783–1852) – російський поет, який брав активну участь в організації викупу Шевченка з кріпацтва. Шевченко присвятив Жуковському поему «Катерина» («Василию Андреевичу Жуковскому на память 22 апреля 1838 года») та намалював копію портрета роботи К. Брюллова.

Корнеліус Петер (1783–1867) – німецький художник, автор фресок на історично-релігійні сюжети.

Гесс Петер – німецький художник, автор картин на історично-релігійні сюжети.

Штернберг Василь Іванович (1818–1845) – український та російський художник, близький товариш Шевченка під час навчання в Академії мистецтв, якому він присвятив поему «Іван Підкова» (1839), створив привабливий образ у повісті «Художник». Штернберг – автор кількох портретів Шевченка.

Гольбейн (Хольбейн) Ханс Молодший (1497 чи 1498–1543) – німецький художник епохи Відродження, автор творів на релігійну тематику.

Дюрер Альбрехт (1471–1528) – німецький художник і теоретик мистецтва.

Кленце Франц-Карл-Лео (1784–1864) – німецький архітектор, представник класицизму.

Вяземський Петро Андрійович (1792–1878) – російський поет і критик.

Бруні Федір Антонович (1799–1875) – російський художник, професор і ректор Академії мистецтв (1855–1871), автор картин на історичні та біблійні теми. У 1860 р. Шевченко виконав портрет Бруні (папір, офорт, 16,6х12,6).

«Мідний змій» – картина Ф. А. Бруні (зберігається у Російському музеї в Санкт-Петербурзі).

11 липня

Аврора – ранішня зоря; у давньоримській міфології – богиня ранкової зорі.

Намаз – мусульманський релігійний обряд, при якому молитва супроводжується певними установленими рухами і ритуальними обмиваннями.

…Ираклия Александровича… и Николая Ефремовича… – Йдеться про І. О. Ускова і М. Є. Бажанова.

…Наташенька… – Н. І. Ускова.

Часовенний – «поповець» або розкольник (старообрядець), церкви яких називали «часовнями» (каплицями).

Разін Степан Тимофійович (бл. 1630–1671) – керівник селянських заворушень 1670–1671 рр. у Росії, якого Шевченко називає «Сенькой», «Семеном Степановичем».

Уж сколько лет твердили миру… – Неточна цитата з байки І. А. Крилова «Ворона і Лисиця» («Уж сколько лет твердили миру, / Что лесть гнусна, вредна, но только все не впрок»).

Швачка Микита (бл. 1728 —?) – запорозький козак, ватажок гайдамацького загону під час Коліївщини (1768). У дусі народних пісень Шевченко написав вірш «Швачка» (1848).

…Молодая жена Кулиша… – Олександра Михайлівна Куліш (дівоче прізвище Білозерська; 1828–1911) – українська письменниця (псевдонім – Ганна Барвінок). На весіллі П. Куліша і О. Барвінської, що відбулося 24 січня 1847 р., Шевченко був старшим боярином. Присутній на тій урочистій події В. Шенрок згадував: «Еще до приезда гостей Шевченко превосходно пел „Зирочку вечирнюю“ и нарисовал портрет молодой и написал в альбом ее стихи (он был в сером пальто и красном шерстяном шарфе)» (Жур П. Труди і дні Кобзаря. – К., 2003. – С. 146).

…в роковом 1847 году. – Йдеться про арешт членів Кирило-Мефодіївського братства навесні 1847 р., в тому числі Шевченка і П. Куліша.

Новгород-Сіверський – повітове місто Чернігівської губернії.

«Алексей Однорог» – історична повість П. О. Куліша (надрукована в 1852–1853 рр. у журналі «Современник» під псевдонімом «Николай М.»), в якій описано облогу Новгород-Сіверська військами Димитрія Самозванця під час боротьби за престол із царем Борисом Годуновим.

Гулак-Артемовський Семен Степанович (1813–1873) – оперний співак і композитор, автор першої української опери «Запорожець за Дунаєм» (1863).

12 липня

…письмо из Петербурга от графини Толстой. – Йдеться про лист А. І. Толстой від 8 жовтня 1856 р. – відповідь на лист Шевченка від 22 квітня 1856 р.

Небольсін Павло Іванович (1817–1893) – історик-етнограф і літератор, один із організаторів Російського географічного товариства. Шевченко згадує нарис Небольсіна «Уральцы» (Библиотека для чтения. – 1855. – № 4, 5) із присвятою В. І. Далю.

Желєзнов Йосафат Гнатович (1824–1863) – російський етнограф та історик, який ідеалізував побут уральських козаків.

Дагеротипія – спосіб фотографування на металевій пластинці, покритій йодистим сріблом; походить від прізвища одного з винахідників фотографії, французького художника Дагера Луї-Жака-Манде (1787–1851).

Зарянко Сергій Костянтинович (1818–1870) – російський художник, портрети роботи якого відзначалися дагеротипною точністю.

…Игнашу Степанова сына Булавина. – Йдеться про отамана Донського козацького війська Булавіна Кіндрата Панасовича (бл. 1660–1708), який очолив повстання проти Петра І, та його товариша Ігната Некрасу.

…на Козихе и в Мещанских и Подьяческих улицах. – Йдеться про вулиці Москви.

Сакен Фабіан Вільгельмович (1752–1837) – генерал-фельдмаршал, командувач 1-ї армії зі штабом у Києві; згадується у повісті Шевченка «Капітанша».

Євгеній Болховітінов (1767–1837) – київський митрополит, історик і бібліограф.

13 липня

Баян (Боян) – тут: порівняння з давньоруським поетом, який згадується у «Слові о полку Ігоревім».

14 липня

Вертеп – тут: сховище або місце гульбища злочинців, розпусників тощо.

Беллона – у римській міфології – богиня війни.

15 липня

Румб – поділка на шкалі компаса, що відповідає 1/32 частині видимого обрію.

В продолжение двухлетнего плавания… – У 1848–1849 рр. Шевченко як художник брав участь в експедиції для вивчення та опису Аральського моря.

Аргонавти – у грецькій міфології – герої, які здійснили далекий морський похід на кораблі «Арго» в Колхіду за золотим руном. У переносному значенні – відважні мореплавці, які подорожують у невідомі країни, шукаючи багатства, пригод тощо.

Морфей – бог сновидінь.

Тройця – християнське релігійне свято на честь Трійці – триєдиного божества, у якому поєднуються Бог-Отець, Бог-Син і Бог-Дух Святий, яке святкують на 50-й день після Великодня; Зелене свято.

Требник Петра Могили – «Могилянський Требник» (1646), написаний видатним церковним і освітнім діячем України, митрополитом Київським і Галицьким Могилою Петром Симеоновичем (1596–1647).

Батир – у східних народів – герой, хоробра людина.

16 липня

Зюйд-ост – південно-східний напрямок.

Сарептські колоністи – німецькі колоністи (вихідці з Богемії), які оселилися 1765 р. в Сарепті (Сарпі) у Саратовській губернії на річці Сарпі, що впадає у Волгу (поблизу Царицина).

Каймак – вершки з пряженого охолодженого молока; сир із таких вершків.

Джурмиця – борошняна юшка; джур (киргиз.) – кисле молоко.

Косарал – острів у північно-східній частині Аральського моря, у бухті якого в 1848–1849 рр. зимувала експедиція О. І. Бутакова, де Шевченко написав низку поетичних творів та виконав багато малюнків сепією та аквареллю, рисунків та зарисовок.

Чарторогов (Черторогов) Данило – тодішній начальник Косаральського форту; згадується також і в повісті Шевченка «Близнецы».

Раїм – укріплення на річці Сирдар’ї, де Шевченко перебував у 1848–1849 рр. і виконав низку малюнків.

Марков Никон Степанович – військовий старшина Уральського козачого війська; у 1847–1852 рр. – командир козачого загону в Раїмському укріпленні.

Пресвітер – у православній і католицькій церквах – священик.

17 липня

Петр Великий – Петро Перший (1672–1725) – російський цар (з 1682), імператор (1721–1725).

Поскочин Михайло Петрович (1826–1857) – капітан пароплава «Куба», на якому в 1857 р. вирушила експедиція для проведення гідрографічних досліджень у Каспійському морі; загинув 17 вересня 1857 р. під час нічного шторму й аварії пароплава біля мису Шоулан.

Костомаров Микола Іванович (1817—1885) – український і російський історик, письменник, етнограф і публіцист; один з організаторів і активних діячів Кирило-Мефодіївського братства, за що був заарештований і після річного ув’язнення в казематі «Третього відділу», а потім у Петропавлівський фортеці, був засланий до Саратова. Шевченко познайомився і потоваришував з Костомаровим навесні 1856 р. в Києві, присвятив йому вірш «Н. Костомарову» (1847), написаний у казематі, листувався з ним, високо цінував його як видатного історика, підтримував дружні стосунки з його матір’ю Т. Костомаровою.

…в Лубнах во время Успенской ярмарки. – Очевидно, йдеться про лубенський ярмарок, який відкривався 1845 року 6 серпня на Преображення Господнє. Свято Успіння відзначалося тоді 15 серпня.

Зюйд-ост – південно-східний напрямок.

18 липня

Гостей оказалось не двое, как я полагал, а пятеро. – У гостях у коменданта Новопетровського укріплення І. О. Ускова були капітан пароплава «Куба» М. П. Проскочин, штурман Зенилов Ісхак Юсупович, лікар Зимодро Адам Миколайович, астрономи Кошкуль Василь Карлович і Симонов Микола Іванович. М. Проскочин, М. Симонов і В. Кошкуль через два місяці 17 вересня 1857 р. загинули під час аварії, якої зазнав пароплав «Куба» штормової ночі біля мису Шоулан.

Бер Карл Максимович (1792–1876) – російський природодослідник, ембріолог. У 1853–1856 рр. очолював експедицію для вивчення Каспійського моря і кілька разів відвідав Новопетровське укріплення, де в жовтні 1853 р. познайомився із Шевченком; зустрічався з поетом із 13 серпня по 24 вересня 1854 р., наприкінці травня і в липні-серпні 1856 р. та весною 1856 р. Після повернення до Петербурга Бер робив спроби для сприяння визволення Шевченка із заслання.

Канаус – сорт цупкої шовкової тканини.

Бонтон – (від фр. bonton – хороший тон, добрі манери) – світська чемність, поштивість; тут у розумінні світське товариство.

Зюйд-вест – південно-західний напрямок.

…гебрийский город Баку… – Йдеться про прихильників поширеної в ті часи зороастрійської релігії гебрів, частина яких жила в Баку.

…на началах Триестской Ллойды… – Тут згадка про австро-англійську пароплавну компанію.

Врангель Олександр Євстафійович – директор компанії пароплавства на Каспійському морі.

19 липня

…в какой-то татарской лачуге… – У 1847 р. під час перебування в Орській фортеці Шевченко деякий час жив не в казармі, а винаймав квартиру в будиночку місцевих татар Даутових.

Левицький Сергій Петрович (1822–1855) – чиновник Оренбурзької прикордонної комісії, який у 1847–1850 рр. служив в Оренбурзі, де познайомився і потоваришував із Шевченком. Під час арешту Шевченка 23 квітня 1850 р. серед інших матеріалів було знайдено і лист С. Левицького, що стало причиною і для його арешту; згадуваний у листі С. Левицького магістр математики М. О. Головко (1820–1850) під час арешту застрелився. Слідство не змогло довести існування якоїсь таємної антиурядової організації, і С. Левицького з-під арешту було звільнено, але через підірване здоров’я він помер на початку 1855 р.

Писарєв Микола Еварестович (1806–1884) – правитель канцелярії київського військового, подільського і волинського генерал-губернатора, згодом цивільний губернатор Олонецької губернії. Шевченко знав Писарєва по роботі в Археографічній комісії, яку той очолював, а згодом брав активну участь у слідстві над членами Кирило-Мефодіївського братства. Шевченко дав гостру сатиричну характеристику Писарєву в поемі «Юродивий», використавши скандальний випадок, коли його як цивільного губернатора в Петрозаводську нагородив прилюдним ляпасом чиновник Матвєєв. У творі ляпаса було адресовано «капралу п’яному», «старому сатрапу», «капралу Гавриловичу Безрукому», тобто Дмитру Гавриловичу Бібікову (1792–1870), який насправді був однорукий.

Писарєва Софія Гаврилівна (1844 —?) – дружина М. Е. Писарєва і фаворитка Д. Г. Бібікова.

Пашалик – провінція в Османській імперії, якою керував найвищий урядовець із почесним титулом – паша.

…«Анджело» Пушкіна… – Йдеться про поему О. С. Пушкіна, написану 1833 р.

«Сатрап и Дервиш» – частково задум написання цього твору було реалізовано в поемі «Юродивий» (грудень 1857, Нижній Новгород).

20 липня

Норов Авраам Сергійович (1795–1869) – російський сходознавець, письменник, державний діяч (у 1854–1859 рр. – міністр народної освіти). Шевченко, як видно із запису, був знайомий на той час із працею А. С. Норова «Путешествие по Сицилии, святым местам, Египту и Нубии» (СПб, 1854).

Ильинская ярманка в Ромни… – Йдеться про ярмарок у повітовому місті Ромни, що проводився щорічно з 5 липня по 2 серпня, один із яких Шевченко відвідував у двадцятих числах липня 1845 р.

…в палатке покойного Павла Викторовича Свички… – Йдеться про іншу особу – полтавського поміщика Свічку Льва Миколайовича (1800–1845), сина полковника Миколи Петровича Свічки.

…во время конт[ра]ктов в Киеве… – Щорічні київські контрактові ярмарки в Києві проводилися з 5 по 25 лютого.

Берлин – старовинна карета.

…напоив до положения риз. – Тобто, довів до дуже сильного сп’яніння. За такі проступки духовенство каралося позбавленням духовного сану – публічним зняттям і покладенням («положением») риз.

Соленик Карпо Трохимович (1811–1851) – український драматичний актор, якого Шевченко бачив у ролі Чупруна в комедії І. П. Котляревського «Москаль-чарівник» 24 липня 1845 р. на Іллінському ярмарку в Ромнах.

Не пылит дорога… – Рядки із вірша М. Ю. Лермонтова «Из Гете» («Горные вершины»).

Якубович Іван Олександрович – роменський поміщик, повітовий маршалок дворянства, батько декабриста Олександра Івановича Якубовича (1792–1845).

Квазімодо – персонаж (каліка) роману В. Гюго «Собор Паризької Богоматері», з яким Шевченко порівнює молодшого сина І. О. Якубовича.

…два полуимпериала… – Йдеться про російську золоту монету. Імперіал – 10 рублів.

…с одним из бесчисленных членов фамилии Родзянки. – Йдеться про поміщика Віталія Васильовича Родзянка.

Ромодановський шлях – шлях від Конотопа до Кременчука, названий, здогадно, іменем князя Ромодановського, який цією дорогою йшов у 1670-х роках із російськими військами проти гетьмана Дорошенка.

21 липня

…получил Залецкого письмо от 30 мая. – Йдеться про лист Броніслава Залеського від 30 травня 1857 р.

Фиялковский – Фіалковський Фелікс (1823 —?) – польський політичний засланець, рядовий, а згодом унтер-офіцер 1-го лінійного батальйону Окремого Оренбурзького корпусу, з яким Шевченко потоваришував у Новопетровському укріпленні.

22 липня

Бюрно Карл Іванович (1796 —?) – військовий інженер, генерал-майор Окремого Оренбурзького корпусу з початку 1854 р. Шевченко познайомився з Бюрно у вересні 1856 р. в Новопетровському укріпленні.

Герн Карл Іванович (1816 —?) – військовий інженер, квартирмейстер Окремого Оренбурзького корпусу, картограф Оренбурзького краю, автор військово-будівничих праць. Шевченко познайомився з Герном у 1848 р., кілька місяців у 1849–1850 рр. квартирував у нього в Оренбурзі, працював над портретами подружжя Гернів, які спалив разом із своїми паперами перед арештом. Герн зберіг «Малу („захалявну“) книжку» й альбом акварельних малюнків Шевченка, написав спогади про поета в листі до М. М. Лазаревського (Русский архив. – 1898. – № 12. – С. 550–555).

Лазаревському…пошлю эти две тетради моего журнала… – Свій щоденник Шевченко подарував М. М. Лазаревському лише в липні 1858 р.

…пускай читает с Семеном… – Йдеться про С. С. Гулака-Артемовського.

23 липня

Каптенармус – посадова особа в армії, що займалася зберіганням і видаванням харчів, одягу та зброї.

Комендантша – А. О. Ускова.

Папільотки – шматочки паперу, який використовують для домашньої холодної завивки волосся.

Вазарі Джорджо (1511–1574) – італійський художник, архітектор, історик мистецтва; тут Шевченко має на увазі його працю «Життєписи найславетніших живописців, скульпторів та архітекторів» (Рим, 1550).

25 липня

Фрейман Густав Антонович (1790 —?) – начальник артилерії гарнізонів Оренбурзького військового округу; брав участь у жовтні 1854 р. у клопотанні про надання Шевченкові чину унтер-офіцера, яке не було задоволене.

…надворного советника Мешкова. – Йдеться про унтер-цейхвартера Михайла Федотовича Мєшкова.

Іванов Михайло Іванович (? – 1860) – унтер-цейхвартер артилерійського відомства, колезький реєстратор.

26 липня

…моим ответом на письмо графини Настасии Ивановны от 12 октября… – Йдеться про відповідь Шевченка від 9 січня 1857 р. на лист А. І. Толстої від 8 (а не 12) жовтня 1856 р.

27 липня

…картина Иванова «Иоанн Креститель» окончена! – картина «Явлення Христа народу» російського художника Іванова Олександра Андрійовича (1806–1858). Пізніше після огляду цього твору Іванова в Академії мистецтв, він справив на Шевченка негативне враження, про що він писав у листі до С. Аксакова від 15 липня 1858 р.

Восторженное письмо Гоголя… – У книжці М. В. Гоголя «Выбранные места из переписки с друзьями» (СПб, 1847), надісланий Шевченку В. М. Рєпніною в 1848 р. було надруковано згадуваний лист «Исторический живописец Иванов».

Кенси Картмер (1755–1849) – французький археолог і мистецтвознавець.

Фідій (поч. 5 ст. до н. е. – бл. 432–431 до н. е.) – давньогрецький скульптор, автор монументальних статуй Афіни і Зевса.

Моллер Федір Антонович (1812–1875) – російський художник, академік Академії мистецтв. Тут Шевченко згадує високої мистецької вартості картину Моллера «Апостол Іоанн Богослов проповідує на острові Патмосі під час свята Вакха», за яку він одержав звання професора.

Бакханалія (вакханалія) – в античному світі свято на честь Вакха – бога родючості, виноградарства і виноробства, яке супроводжувалося оргіями; у переносному значенні – розгульне бенкетування, пияцтво, оргія.

28 липня

Кебаб – те саме, що й шашлик – шматок баранини, запечений на рожні.

Гандель (гендель) – торгівля, комерція з метою наживи, торгівельне гендлярство.

Штос – старовинна азартна картярська гра.

Выхожу один я на дорогу… – Неточна цитата із вірша М. Ю. Лермонтова «Выхожу один я на дорогу…»

29 липня

Видел во сне Семена Артемовского с женою… – Йдеться про Олександру Іванівну Гулак-Артемовську (1825 —?), дружину (із 1848 р.) композитора й оперного співака С. С. Гулака-Артемовського, відому піаністку й арфістку, з якою Шевченко познайомився в Петербурзі після повернення із заслання.

Ігнатьєв Єгор – унтер-офіцер Астраханської інвалідної команди.

Балагуров Олександр Васильович – капітан, наглядач новопетровського шпиталю.

5 серпня

…приплыл я […] в город Астрахань. – Шевченко перебував в Астрахані з 5 по 22 серпня 1857 р., де чекав пароплава до Нижнього Новгорода і виконав рисунок «В Астрахані».

6 серпня

…белые стены Кремля – Астраханський кремль (збудований у XVI ст.).

…стройный великолепный пятиглавый собор… – Астраханський кафедральний Успенський собор (закладений у 1698 р.).

…по причине Макарьевской ярманки. – Йдеться про щорічні ярмарки, що відбувалися в липні-серпні поблизу Макаріївського монастиря Нижньогородської губернії.

Пароход «Меркурий» – Тобто пароплав, що належав компанії «Меркурій».

Рибінськ – повітове місто Ярославської губернії на річці Волзі.

7 серпня

Бурцов – Бурцев Лев Олександрович – плац-ад’ютант Новопетровського укріплення; із Шевченком зустрічався в 1856–1857 рр.

8 серпня

Белебей – повітове місто Оренбурзької губернії.

…Гваренги – Кваренгі Джакомо (1744–1817) – італійський архітектор, який із 1708 р. жив у Росії і побудував у Петербурзі ряд споруд у стилі класицизму (Смольний інститут шляхетних дівчат, Академію наук, Ермітажний театр та ін.).

…Бельэтаж а-ля ренессанс… – тут другий поверх будинку, побудованого в стилі епохи Відродження, який змінив готичний і сприйняв елементи греко-римської архітектури з великою кількістю рельєфних прикрас.

…вроде бентонного отеля… – Тут, очевидно, у розумінні понтонного, тобто плавучого готелю.

Кумис – напій із кобилячого (рідше верблюжого і коров’ячого) молока, що перебродило.

Бельведер – башта на будинку або альтанка на високому місці, звідки можна оглянути краєвид.

Пальто-сак – півпальто вільного крою.

…с серебряным Георгием… – Орден Георгія Побідоносця, запроваджений у Росії 1769 р. для нагородження офіцерів і генералів, а з 1807 р. – і нижчих військових чинів за бойові заслуги.

Плебей – людина неаристократичного походження; у давньому Римі – представник нижчого класу вільного населення, плебс.

Гренадер – солдат або офіцер добірних (за високим ростом) піхотних чи кавалерійських частин.

Сапожников Олександр Олександрович (1833–1887) – астраханський купець-рибопромисловець, який на початку 1840-х років у Петербурзі брав уроки малювання в студента Академії мистецтв Шевченка. В астраханському будинку Сапожникова містилася штаб-квартира експедиції природодослідника К. М. Бера, тому Шевченко називає його «безвозмездным астраханским метрдотелем».

Машину накрутил… – Йдеться про механічний орган.

«Роберт-Диявол» – опера французького композитора Джакомо Мейєрбера (1791–1864).

«Уж как веет ветерок» – пісня з опери «Аскольдова могила» (1835) російського композитора О. М. Верстовського (1799–1862).

9 серпня

Хвалинське море – давньоруська назва Каспійського моря.

Кизилбаша – представник об’єднання тюркських кочових племен в Ірані.

«Описание города Астрахани» – книга історика-краєзнавця, директора астраханських училищ М. С. Рибушкіна (1792–1849) «Записки об Астрахани» (М., 1841).

Пальмов Гавриїл Якович (1810–1900) – протоієрей Успенського кафедрального собору в Астрахані.

10 серпня

Ходил в контору «Меркурия»… – Йдеться про представництво Нижньогородської промислової компанії «Меркурій». Меркурій – у римській міфології – бог торгівлі, покровитель мандрівників.

Сан-Франциско – місто на заході США (штат Каліфорнія), яке прославилося своїм багатством.

…написал радостные письма друзьям моим… – Лист М. М. Лазаревському було написано 14 серпня 1857 р., Я. Г. Кухаренку – 15 серпня 1857 р.; про лист до К. І. Герна, крім згадок у щоденнику Шевченка, інших відомостей не виявлено.

Ожидаю от него ответа на «Москалеву криныцю». – Лист Я. Г. Кухаренка від 7 серпня 1857 р. Шевченко одержав 10 лютого 1858 р. в Нижньому Новгороді.

…Англинская набережная… – Шевченко порівнює набережну каналу в Астрахані й Англійську набережну в Петербурзі.

Варварацці Іван Андрійович (1750–1825) – астраханський рибопромисловець.

Ліврея – плащ, накидка, мантія, обшиті галунами на зразок форменого одягу для швейцарів, лакеїв тощо.

11 серпня

Іван Грозний (1530–1584) – перший російський цар (1544–1584).

Мнішек Марина (бл. 1588–1614) – дочка польського магната, сандомирського воєводи Єжи Мнішека (? – 1614), політична авантюристка, дружина Лжедмитрія І та Лжедмитрія ІІ. Померла у в’язниці.

Сакос – частина облачення (одягу) священика, яка одягається на підрясник.

…епископа Иосифа, убиенного Разиным… – Йдеться про митрополита Іосифа, якого було вбито в Астрахані під час повстання Степана Разіна.

Фелонь – риза священика.

Борис Годунов (бл. 1552–1605) – російський цар (1598–1605).

Потир – чаша або келих, якими користуються під час виконання християнських релігійних обрядів, зокрема для освячення вина для причастя.

…простой российский мужичок. – Зодчим Успенського собору в Астрахані був селянин Дорофей М’якишев, який одержав за свою роботу винагороду 100 рублів.

Тон Костянтин Андрійович (1794–1881) – російський архітектор (чех за походженням), професор архітектури Петербурзької академії, творець псевдоруського архітектурного стилю.

13 серпня

…написал Кухаренку письмо… – Лист Шевченка до Кухаренка датується 14 серпня 1857 р.

«Вестник Европы» – російський журнал, що виходив у Москві в 1802–1830 рр., у якому друкувалися й українські письменники П. Гулак-Артемовський, Л. Боровиковський, С. Шпигоцький та ін.

«Московский телеграф» – російський літературно-науковий журнал, що виходив у Москві у 1825–1834 рр.

Хвостов Дмитро Іванович (1757–1835) – обер-прокурор Синоду, поет-графоман, який став об’єктом пародій та епіграм.

Державін Гавриїл Романович (1743–1816) – російський поет.

Карамзін Микола Михайлович (1766–1826) – російський історик і письменник.

«Дух законов» – трактат французького філософа-просвітителя Шарля-Луї Монтеск’є (1689–1755).

Свод законов с прибавлениями… – збірник «Свод законов Российской империи» (у 15 т., 1832).

Дюма Александр (Дюма-батько; 1802–1870) – французький письменник.

«Русский вестник» – російський літературний і політичний журнал, що виходив у Москві з 1856 р.

Соловйов Сергій Михайлович (1820–1879) – російський історик.

Аксаков Сергій Тимофійович (1791–1859) – російський письменник, з яким Шевченко познайомився в Москві 22 березня 1858 р. Відомо чотири листи Шевченка до Аксакова і два – Аксакова до Шевченка.

Савор-Могила – Тут ідеться не про Савур-могилу, відому Шевченку із «Думи про втечу трьох братів із неволі», а про могилу Лугову на Катеринославщині, про розкопки якої розповідалося в журналі «Русский вестник» (1856. – № 1).

14 серпня

Чапан – верхній селянський одяг у тюрко-татарських народів, що нагадує жупан або короткий халат.

15 і 16 серпня

Записи від 15–20 серпня зроблені астраханськими знайомими Шевченка.

Клопотовський Іван Петрович (1823 —?) – учитель історії та географії в Астраханській гімназії з 1850 р.; знайомий Шевченка з років навчання в Київському університеті.

Незабитовський Степан Андрійович (1829–1902) – молодший лікар 45-го флотського екіпажу в Астрахані, випускник Київського університету. 18 серпня 1857 р. переписав до свого зошита твори Шевченка «Чернець» і «А. О. Козачковському». У цьому ж зошиті Шевченко записав свій вірш «Ще як були ми козаками» («Полякам») із дарчим написом, і згодом надіслав йому «Кобзар» (1860).

Одинцов Євтихій (Євгеній) Іванович (1831–1873) – молодший лікар 46-го флотського екіпажу в Астрахані.

16 серпня

Чельцов Федір Іванович (1826–1899) – молодший лікар Астраханської стройової роти, випускник Київського університету. Під час зустрічі в Астрахані Шевченко подарував Чельцову довідку жартівливого змісту про те, що на півострові Мангишлак «никакой эпидемической болезни не имеется», на звороті якої написав уривок із поеми «Царі» із дарчим написом: «Федору Чельцову (И. Рогожину) на память 16 августа 1857». Іван Рогожин – комічний образ сатани, який з волі Шевченка став жартівливим псевдонімом Чельцова. Під цим псевдонімом Чельцов зробив 17 серпня 1857 р. у щоденнику Шевченка запис народного анекдоту про чорта, який боявся солдатської служби.

18 серпня

Кишкін Володимир Васильович (1825–1911) – капітан пароплава «Князь Пожарський», знайомий Шевченка, очевидно, ще з Петербурга. Намальований Шевченком портрет Кишкіна не зберігся.

19 серпня

Цього дня в щоденнику Шевченка є лише записи трьох осіб: Новицького Кароля (Карла) Йосиповича (1823 —?) – старшого лікаря 44-го флотського екіпажу; Радзєйовського Павла і Шалевича Титуса – очевидно, друзів К. Новицького.

20 серпня

Запис польською мовою зробив Томаш Зброжек. Подається переклад українською мовою: «Красномовство не багатьом випало на долю. Мені ж, позбавленому цього божественного дару, лишається тільки мовчки дивуватися й благословляти творчу твою могутність, святий народний пророче-мученику Малоросії. Теперішнє твоє перебування серед нас робить мене цілком щасливим, і хвилини спілкування ніколи не зітруться з моєї пам’яті. О стократ, стократ благословляю той день, коли небо дало мені можливість особисто познайомитися з тобою, ревний і безстрашний оповіснику слова правди. Нехай же кілька слів нагадують тобі (текст автора пошкоджений і не прочитується. – Упор.), поете-художнику, про глибоку повагу шануючого тебе Томаша Зброжека».

Зброжек Томаш (1821—?) – старший лікар 17-го робочого екіпажу в Астрахані, випускник Київського університету.

23 серпня

Земляки мои, большею частию кияне… – Йдеться, очевидно, про молодшого лікаря 45-го флотського екіпажу Муравського Гната Францевича (1824—?) та діловода контори Астраханського порту Овсянникова Миколу Абрамовича, у брата якого, Овсянникова Павла Абрамовича, Шевченко близько півроку жив у Нижньому Новгороді.

25 серпня

Нотний і текстовий записи зроблені Пановим Олексієм Панфіловичем – музикантом-самоуком, буфетником пароплава «Князь Пожарський», відпущеного на волю кріпака.

27 серпня

Шопен Фридерик (1810–1849) – польський композитор і піаніст.

Паганіні Нікколо (1782–1840) – італійський скрипаль-віртуоз і композитор.

…Ватт! – Уатт Джеймс (1736–1819) – англійський винахідник, який удосконалив парову машину.

…начали во Франции энциклопедисты… – Йдеться про французьких вчених другої половини XVIII ст. (Дідро, Д’Аламбера, Гольбаха, Гельвеція та ін.), які об’єдналися навколо видання «Енциклопедії, чи Тлумачного словника наук, мистецтва, ремесел» (1751–1780, 35 т.)

28 серпня

Сапожникова Ніна Олександрівна (1837 – бл. 1900) – дружина О. О. Сапожникова, яка зберегла кілька портретів, які виконав Шевченко під час подорожі на пароплаві «Князь Пожарський».

Царицин – повітове місто Саратовської губернії; нині – Волгоград.

Дубовка – місто на Волзі (вище від Саратова).

Попов Ніл Олександрович (1833–1891) – російський історик; автор розвідки «Королева Варвара. Исторический рассказ» (Русский вестник. – 1857. – № 1).

Борей – у грецькій міфології бог північного вітру.

29 серпня

Камишин – повітове місто Саратовської губернії (вище від Царицина).

…Сеньки Разина – Йдеться про Степана (Стеньку) Тимофійовича Разіна (бл. 1630–1671) – керівника селянської війни 1670–1671 рр. в Росії. Далі Шевченко з розповідей помилково записує це ім’я – Семен Степанович замість Степан Тимофійович.

Нетопир – кажан, родини гладконосих, що має буре забарвлення, живиться комахами й дрібними метеликами.

…плоское суздальское изображение… – Йдеться про суздальську іконописну школу.

Брандвахта – вартове судно на рейді або в порту.

30 серпня

Козаченко Катерина Никифорівна (1819–1866) – мати Н. О. Сапожникової, дружина голови Астраханської казенної палати Олександра Петровича Козаченка (1808–1870). Згадуваний портрет було виконано на папері італійським і білим олівцями (28,6 х 25,1); під портретом зроблено дарчий напис: «А[лександру] А[лександровичу] С[апожникову]. На память 30 августа 1857 года. Ш[евченко]».

Соколова Тетяна Павлівна – жителька Саратова, яка розповіла Шевченку про від’їзд М. І. Костомарова із Саратова і про його матір Тетяну Петрівну Костомарову (1798–1875).

Запис цього дня обривається незакінченим реченням.

31 серпня

…роковое 30 мая 1847 года… – Йдеться про день, коли заарештованим учасникам Кирило-Мефодіївського братства було оголошено вирок і Шевченка зарахували рядовим Окремого Оренбурзького корпусу.

1 вересня

Перший рядок – запис Чекмарьова Петра Уляновича, культурного діяча, а з 1859 р. – директора Саратовського театру.

Солонина Марія Григорівна (дівоче прізвище – Гамалія; 1829, Лохвицький повіт Полтавської губернії – після 1913) – дружина майора у відставці, чиновника Саратовської провіантської комісії З. К. Солонини.

2 вересня

Перші два рядки запису цього дня – автограф О. О. Сапожникова.

Барб’є Анрі-Огюст (1805–1882) – французький поет-романтик; під впливом революції 1830 р., коли було скинуто Бурбонів, написав і видав збірку «Ямби» (1831), до якої входив вірш «Собачий бенкет».

Бенедиктов Володимир Григорович (1807–1873) – російський поет.

Тормоз – прізвисько російського царя Миколи І, дане тому О. І. Герценом.

Іскандер – псевдонім О. І. Герцена (1812–1870); походить від арабсько-перської форми імені Олександр.

Волжськ – повітове місто Саратовської губернії (нині – Вольск) на правому березі Волги вище Саратова.

Шевченко-Гринь – Шевченко Григорій Євстратович (бл. 1775—?) – дядько Шевченка, батько Варфоломія Григоровича Шевченка (1821–1892).

3 вересня

Перший рядок записано рукою Явленського Івана Никифоровича (1824—?) – чиновника астраханської губернської канцелярії, брата К. Н. Козаченко і дядька Н. О. Сапожникової. Пізніше І. Н. Явленський виконував окремі доручення Шевченка в Москві і піклувався про публікацію портретів його роботи, що належали родині Явленських.

4 вересня

Хвалинськ – повітове місто Саратовської губернії на правому березі Волги.

Хом’яков Олексій Степанович (1804–1860) – російський поет, публіцист, із яким Шевченко познайомився в Москві 25 березні 1858 р. Вірш «Кающаяся Россия» поширювався в списках і був двічі записаний до щоденника Шевченка (див. другий запис від 16 квітня 1858 р.).

5 вересня

Коти – тепле взуття на хутрі.

…церковь святые Анны в Вильне… – Йдеться про костьол у Вільні (готичну будівлю XVI ст.), яку Шевченко бачив у 1829–1839 рр., коли перебував там як «козачок» пана П. В. Енгельгардта.

Гусиковська Ядвіга (Дуня, Дзюня) – швачка, полька, перше юнацьке кохання Шевченка.

«Турецкая война в царствование Федора Алексеевича» (Русский вестник. – 1857. – Т. 8) – Стаття російського історика Олександра Миколайовича Попова (1821–1877); Шевченко помилково вважав її автором історика Н. О. Попова.

Салтиков-Щедрін Михайло Євграфович (1826–1889) – російський письменник-сатирик. Шевченко знав справжнє прізвище письменника, хоча його «Губернские очерки» друкувалися в «Русском вестнике» у 1856–1857 рр. за підписом «Н. Щедрін».

Панченко Єлисей Олександрович (1813—?) – медичний інспектор астраханського порту, домашній лікар родини Сапожникових. Під час подорожі на пароплаві «Князь Пожарський» Шевченко намалював портрет Панченка (тонований папір, італійський і білий олівці, 28,6 х 25,2), на якому праворуч унизу напис олівцем: «Т. Шевченко 57».

Гарпія – у грецькій міфології – крилата потвора з обличчям жінки, з пазурами на руках і ногах (символ ненажерливості); демон бурі і смерті. У переносному значенні – людина з важким і нестерпним характером.

Смерд – у стародавній Русі – селянин, який входив у селянську общину і сплачував данину феодалові; у переносному значенні – людина незнатного походження.

6 вересня

Самара – місто на лівому березі Волги при впадінні в неї річки Самари, засноване 1586 р. Через Самару Шевченка везли на заслання на початку червня 1847 р.; місто згадується в повісті «Близнецы».

«Здесь русский дух, здесь Русью пахнет» – рядок із заспіву до поеми О. Пушкіна «Руслан і Людмила».

…Там говорилось о китайских инсургентах… – Йдеться про статтю «Новейшие сведения о действиях китайских инсургентов» (Русский инвалид. – 1857. – 31 июля), у якій розповідається про події селянської війни в Китаї, що розпочалася 1850 р. проти феодалів і національних гнобителів з боку маньчжурської династії Цін (так зване Тайпінське повстання).

Нанкін – місто в Китаї в нижній течії річки Янцзи, взяте штурмом повстанцями 19 березня 1853 р.

Свєтов – багатий самарський міщанин і головний молоканський діяч, якого в 1856–1858 рр. влада намагалася вислати із Самари до Вологди, що могло призвести до погіршення справ у пароплавстві і страхових компаніях.

Молокани – одна із сект духовних християн, що виникла в Росії у другій половині XVIII ст.

Кальвінізм – протестантське віровчення, засноване Жаном Кальвіном (1509–1564).

7 вересня

Жигулівські гори – підвищення на правому березі Волги поблизу Самари.

…Царев Курган – гора на лівому березі Волги. Шевченко зробив олівцем два рисунки цієї гори.

Звенигородка – повітове місто Київської губернії.

Гудзівка – село у Звенигородському повіті.

Воронцов Михайло Семенович (1782–1856) – російський державний діяч, генерал-фельдмаршал.

Мошни – містечко в Черкаському повіті Київської губернії (тепер село Черкаського району Черкаської області), у якому Шевченко був до заслання, а також у липні 1859 р. під час останнього арешту. Тоді ж тут було виконано малюнок «Краєвид у Мошнах».

Грабовський Міхал (1804–1863) – польський критик і письменник, представник так званої української школи в польській літературі. Шевченко має на увазі статтю М. Грабовського «Парк князя М. С. Воронцова в Киевской губернии» (Современник. – 1853. – № 4. – Кн. 2. – С. 242–257).

8 вересня

Расшива – вітрильне судно.

Симбірськ – губернське місто на правому березі Волги.

9 вересня

Сенгілей – повітове місто Симбірської губернії на правому березі Волги.

…монумент Карамзина – Пам’ятник М. М. Карамзіну в Симбірську було споруджено 1845 р. за проектом скульптора С. І. Гальберга.

Ставассер Петро Андрійович (1816–1850) – російський скульптор, знайомий Шевченка з часів навчання в Академії мистецтв. Разом із скульптором А. А. Івановим за ескізами С. І. Гальберга створили пам’ятник М. М. Карамзіну, а відлив у бронзі П. К. Клодт. Головна деталь пам’ятника, про яку згадує Шевченко, – богиня історії Кліо.

Первый раз в 1847 меня провез фельдъегерь мимо Симбирска… – Шевченко згадує про те, як на початку червня 1847 р. жандармський фельд’єгер Відер супроводжував його на заслання.

Возніцин Яків Йосипович – поміщик Тверської губернії; після служби на пароплавах Балтійського і Чорного морів у 1856 р. перейшов на службу в пароплавну компанію «Меркурій».

…Ренинка[м]пф… – Ренненкампф Рудольф Петрович – голова симбірської палати кримінального суду. Довірена особа пароплавної компанії «Меркурій» у Симбірську.

11 вересня

Запис цього дня зроблено В. В. Кишкіним у стилі промови героя Пістряка із повісті Г. Квітки-Основ’яненка «Конотопська відьма».

12 вересня

Терсис Посошков – гумористичне порівняння, взяте з російських пасторальних інтермедій.

Медем Емілія Борисівна – дружина титулярного радника М. де Медема, акціонера й агента пароплавної компанії «Меркурій» у Балахні.

13 вересня

Казань – губернське місто, колишня столиця татарського Казанського царства.

…башня Сумбека… – вежа татарської цариці Сумбеки; пам’ятка татарської культури.

Сухарєва вежа – одна із веж московського Кремля.

Іонічний портик – відкрита галерея, утворена колонами або стовпами, що підтримують перекриття перед входом у будинок; назва походить від архітектурного стилю, що склався в Іонії – області стародавньої Греції.

…монумент певца Екатерины… – Йдеться про пам’ятник російському поету Г. Р. Державіну (1743–1816), який народився і вчився в Казані. Шевченко назвав його «певцом Екатерины» за оду «До Феліци», звернену до цариці Катерини ІІ. Пам’ятник було збудовано М. О. Рамазановим і К. М. Климченком (автори проекту С. І. Гальберг і К. А. Тон) в університетському дворі.

Посяда (Пасяда, Посяденко) Іван Якович (1823–1894) – український громадський і культурний діяч, педагог. У 1846 р. став членом Кирило-Мефодіївського братства. Після арешту і проведеного слідства був висланий до Казані, де 1849 р. закінчив університет зі званням кандидата філософських наук і був призначений помічником правителя канцелярії рязанського губернатора. У 1856–1866 рр. перебував за кордоном, а після повернення на батьківщину працював учителем в Україні, Воронежі та Оренбурзі.

Андрузький Георгій (Юрій) Львович (1827—?) – громадський діяч, учений і поет, член Кирило-Мефодіївського братства. Після арешту і проведення слідства був висланий під нагляд поліції до Казані (університету не закінчив), а потім до Петрозаводська. У 1850–1854 рр. перебував в ув’язненні в Соловецькому монастирі. У 1856 р. повернувся в Україну в Полтавську губернію.

Шарманка – невеликий переносний механізм, що відтворює звуки, мелодію завдяки обертанню ручки; невеликий механічний оргáн; катеринка.

Тамбурин – музичний ударний інструмент; вид бубна.

…царем Иваном Лютым. – Тобто царем Іваном IV Грозним.

14 вересня

…сделал два абриса: общий вид Казани и вид на Волгу против Казани… – Йдеться про два замальовані Шевченком краєвиди: «Казань» і «Проти Казані».

Свіяжськ – повітове місто Казанської губернії при впадінні р. Свіяги у Волгу.

15 вересня

Дубельт Леонтій Васильович (1792–1862) – керуючий ІІІ відділом власної його імператорської величності канцелярії і начальник штабу Окремого корпусу жандармів, генерал-лейтенант; один із найреакційніших діячів періоду царювання Миколи І. Дубельт вів політичні справи гуртка О. Герцена, Кирило-Мефодіївського братства, петрашевців та інших. Шевченко двічі (у 1847 і 1850 рр.) звертався до Дубельта з проханням поклопотатися перед царем про зняття його заборони на малювання, але одержав відмову.

Попов Михайло Михайлович (1800–1871) – начальник секретної експедиції ІІІ відділу; автор спогадів про різні політичні справи.

Дестрем – Нордстрем Іван Андрійович (1814–1878) – чиновник ІІІ відділу, цензор драматичних творів.

Комаровський Михайло Петрович (1813–1884) – капітан другого рангу, служив на Балтійському і Каспійському морях. На пароплаві «Князь Пожарський» перебував як пасажир. Виконаний Шевченком портрет не знайдений.

«Дон Жуан» Байрона – твір англійського поета Дж.-Г. Байрона (1788–1824), із творчістю якого Шевченко був обізнаний за російськими, польськими і українськими перекладами творів Байрона, часто цитував їх.

16 вересня

«Собачий пир» (Из Барбье). – Текст вірша Барб’є в перекладі В. Г. Бенедиктова переписано Шевченком за якимсь повнішим списком, ніж той варіант, що опубліковано у виданні «Лютня. Собрание свободных русских песен и стихотворений» (Лейпциг, 1873).

17 вересня

Чебоксари – повітове місто Казанської губернії на правому березі Волги; нині столиця Чувашії.

Ільїнське – село на правому березі Волги між Чебоксарами і Козьмодем’янськом.

«Полярная звезда» – російський літературний альманах, який видавався в Петербурзі в 1823–1825 рр. декабристами О. О. Бестужевим (1797–1837) і К. Ф. Рилєєвим (1795–1826). У згадуваному Шевченком номері альманаху за 1824 р. було надруковано уривки з поеми К. Ф. Рилєєва «Войнаровский» («Юность Войнаровского», «Бегство Мазепы», «Смерть Войнаровского»). Поему «Наливайко» Шевченко знав ще з молодих років.

Явленська Любов Григорівна – мати І. Н. Явленського та К. Н. Козаченко, бабуся Н. О. Сапожникової.

18 вересня

«Русскому народу» – вірш Петра Лавровича Лаврова (1823–1900) – російського соціолога і публіциста, ідеолога революційного народництва. Шевченко познайомився з Лавровим 1859 або 1960 р. у Петербурзі.

Лавров використовував поетичні твори Шевченка, зокрема поему «Кавказ», у своїх публіцистичних працях, згадав поета в «Календарі „Народної волі“ на 1883 рік». Перші 96 рядків вірша «Русскому народу» переписано рукою Шевченка, а інші (від слів – «На путешествия, киоски, павильоны…») – І. Н. Явленським. Уперше цей вірш надруковано О. І. Герценом у виданні «Голоса России» (Лондон, 1857. – Кн. 4. – С. 30–39).

Клейнміхель Петро Андрійович (1793–1869) – головний керуючий шляхами сполучення та громадськими будовами, один із найближчих довірених осіб Миколи І, який налагоджував навіть інтимні справи розпусного деспота.

Рашель (справжнє прізвище – Фелікс Еліза Рашель; 1821–1858) – французька трагедійна актриса, яка 1853–1854 рр. виступала в Петербурзі і в Москві.

Фреццоліні – примадонна італійської опери, яка співала у Петербурзі в 1847–1848 рр.

19 вересня

Пулька – партія гри в карти (у преферанс та інші ігри).

Зименки – село на Волзі неподалік від Нижнього Новгорода, власником якого був князь Антон Олександрович Дадіан. Згадувана Шевченком пожежа трапилася у 1856 р. і знищила майже весь урожай.

Єралаш – гра в карти, що нагадує преферанс.

20 вересня

…тучки небесные, вечные странницы… – Рядок із вірша М. Ю. Лермонтова.

…цер[к]ви с[в]. Георгия… – Йдеться про церкву, збудовану на честь засновника Нижнього Новгорода великого князя Георгія (Юрія) Всеволодовича.

Бобржицький Олексій Олександрович – учитель латинської мови в нижньогородській гімназії; закінчив Київський університет у 1848 р.

…пошел в Кремль. – Нижньогородський кремль збудований у 1508–1511 рр. як оборонна споруда.

Новый собор – отвратительное здание. – Йдеться про Преображенський собор XIV ст. у Нижньогородському кремлі, заново відбудований у 1834 р. за типовим проектом архітектора К. Тона; за проектами церков К. Тона на 1000, 500 і 200 чоловік будувалися і перебудовувалися церкви по всій Російській імперії.

Мінін Кузьма (Сухорук;? – 1616) – організатор визвольної боротьби проти польської і шведської інтервенції початку XVII ст.; один із керівників народного ополчення 1611–1612 рр.

Пожарський Дмитро Михайлович (1578–1642) – російський державний і військовий діяч, князь, боярин. У період польської і шведської інтервенції початку XVII ст. разом із К. Мініним став керівником народного ополчення 1611–1612 рр.; керував воєнними діями проти інтервентів у 1613–1618 рр.

Шевченко згадує про пам’ятник-обеліск, споруджений у Нижньогородському кремлі у 1826 р. Пам’ятник Мініну і Пожарському за проектом І. П. Мартоса було споруджено в Москві, а в Нижньому Новгороді так званий «грошовий обеліск».

Брилкін Микола Олександрович – головний управитель нижньогородської пароплавної компанії «Меркурій».

«Голоса из России» – збірники, які видавалися в 1856–1860 рр. у Лондоні й нелегально поширювалися в Росії.

Овсянников Павло Абрамович – помічник управителя пароплавного товариства «Меркурій», у домі якого Шевченко жив майже півроку.

22 вересня

…читал «Богдана Хмельницкого» Костомарова. – Йдеться про працю М. І. Костомарова «Богдан Хмельницкий и возвращение Южной Руси к России» (Отечественные записки, 1857. – № 1–8; окреме видання вийшло в 1859 р.).

23 вересня

…читаю Зиновия Богдана. – Гетьман Богдан Михайлович Хмельницький мав друге ім’я Зіновій.

…нарисовал сегодня портрет В. В. Кишкина… – Портрет не розшукано.

24 вересня

Балахна – повітове місто Нижньогородської губернії на правому березі Волги (вище Нижнього Новгорода).

…з мистером Стремом… – Йдеться про інженера-суднобудівника Джона В. Ністрема, який перебував тоді на службі в компанії «Меркурій».

25 вересня

…начертал верхушку церкви с[в]. Георгия. – Йдеться про церкву св. Георгія, збудовану 1702 р. біля Георгіївської башти Кремля. Рисунок Шевченка не розшукано.

26 вересня

…нарисовал из окна Благовещенский собор. – Йдеться про малюнок, що став відомим у мистецькій спадщині Шевченка під назвою «Благовіщенський собор у Нижньому Новгороді» (тонований папір, сепія, білило, 17х31). Малюнок наклеєно на аркуш твердого білого паперу. Ліворуч унизу авторський напис олівцем: «N[ижній] N[овгород]. Соборъ Благовѣщенія». На звороті аркуша внизу пізніше авторський напис: «N[ижній] N[овгород]. Благовѣщенскій Собор. Основанъ въ 1378 году В. К. Дмітриемъ Константиновичемъ».

…не имеет печатного указателя. – У вересні – жовтні 1857 р. з’явилася перша частина «Краткого очерка истории и описание Нижнего Новгорода».

27 вересня

Ману – за індійською міфологією – родоначальник людства.

Вешну (Вішну) – один із головних богів релігії індуїзму (Вішну, Шива, Брахма), бог – охоронець світу.

28 вересня

…портрет мамзель Анхен Шауббе. – Портрет не розшукано.

…комедию Островского «Доходное место». – Очевидно, Шевченко читав публікацію комедії в журналі «Русская беседа» (1857. – № 5).

29 вересня

…начал рисовать соборную колокольню… – Малюнок не розшукано, але зберігся інший – «Архангельський собор у Нижньому Новгороді», виконаний 11–12 жовтня 1857 р.

…отправился к Печерскому монастырю… – Печерський монастир над Волгою було засновано в 1328–1330 рр.

30 вересня

Портрет был окончен… – Йдеться про портрет П. А. Овсянникова, виконаний італійським олівцем на тонованому папері (31,8х25,2). Портрет наклеєно на картон, праворуч унизу авторська дата і підпис олівцем. Зберігається в Російському музеї у Санкт-Петербурзі.

…г. Лапа… – Йдеться про старшого нижньогородського поліцмейстера Павла Вільгельмовича Лаппо-Старженецького.

…некоего Арбеньева, театрального музыканта. – Ймовірно, йдеться про Арбеньєва – першу скрипку місцевого театру, колишнього кріпака нижньогородського поміщика Шепелєва.

…прочитал «Рассказ маркера» граф[а] Толстого. – Оповідання Л. М. Толстого «Записки маркера» було надруковано в журналі «Современник» (1855. – № 1. – С. 9—26) за підписом «Л. Н. Т.».

1 жовтня

Грасс Ілля Петрович (1829—?) – службовець пароплавного товариства «Меркурій», зять М. О. Брилкіна.

Гартвинг Осип Андрійович – лікар у Нижньому Новгороді, з яким у Шевченка склалися дружні стосунки.

…г. Лапа засвидетельствовал действительность этой мнимой болезни… – Пізніше (17 жовтня 1857 р.) нижньогородський поліцмейстер П. В. Лаппо-Старженецький повідомив коменданта Новопетровського укріплення І. О. Ускова про те, що Шевченко за станом здоров’я не може повертатися назад, тобто на місце служби, до повного одужання.

Потєхін Олексій Антонович (1829–1908) – російський письменник.

Мочалова Анастасія Микитівна (уроджена Данилова) – російська драматична актриса.

Климовський Євген Іванович (справжнє прізвище – Оглоблін; 1824–1866) – російський драматичний та оперний артист, з яким Шевченко познайомився в Нижньому Новгороді і підтримував із ним дружні стосунки.

Водевиль «Коломенский нахлебник» – переробка французького водевілю, здійснена російським драматургом Павлом Степановичем Федоровим (1803–1879).

…оркестр в антракте играл несколько номеров из «Дон Жуана» Моцарта… – Йдеться про інструментальні номери із опери австрійського композитора Вольфганга Амадея Моцарта (1756–1791) «Дон Жуан» (1787).

2 жовтня

…Кончивши портрет… – Портрет І. М. Грасса не розшукано.

Якобі Микола Карлович – управитель Нижньогородського соляного управління, з яким Шевченко підтримував добрі стосунки.

Гверчіно (у перекладі – Косоокий) – прізвисько італійського живописця, представника болонської школи бароко Джованні-Франческо Барб’єрі (1591–1666).

Цамп’єрі Доменіко (1581–1641) – італійський живописець та архітектор, творчість якого Шевченко високо цінував (у повісті «Художник» згадував, як К. Брюллов копіював картину Цамп’єрі «Іоанн Богослов»).

…обратиться опять за святыми финансами к моему искреннему М. Лазаревскому. – У М. М. Лазаревського зберігалися гроші за продані роботи Шевченка.

3 жовтня

Ломбер – назва гри в карти з між трьома гравцями.

Веймарн Олександр Володимирович – командир Нижньогородського учбового карабінерного полку, генерал-майор.

Кудлай Петро Данилович (1819—?) – молодший поліцмейстер Нижнього Новгорода, з яким Шевченко підтримував дружні стосунки під час перебування у Нижньому Новгороді.

Петровський Павло Степанович – брат художника Петра Степановича Петровського (1813–1842), чиновник департаменту внутрішніх справ, з яким Шевченко був знайомий із часу навчання в Академії мистецтв. Їхній сестрі Парасці Степанівні Петровській (1825–1902) у першому виданні «Кобзаря» присвятив баладу «Тополя», а в її альбомі намалював тополю. Намір Шевченка зустрітися з Павлом Петровським у Петербурзі не здійснився, оскільки той помер перед поверненням поета до столиці.

4 жовтня

Запис зроблено рукою малограмотного слуги П. А. Овсянникова Михайлом під диктовку Шевченка.

Брилкіна Аделаїда Олексіївна – дружина М. О. Брилкіна; її портрет, виконаний Шевченком, не розшукано.

…Г. веймора – тобто генерала О. В. Веймарна.

…1843 году в Чернигови… – Із травня 1843 р. Шевченко перебував у Чернігові.

А вместечко гомели… – Йдеться про білоруське місто Гомель.

…поехал гдотору градвингу. – Йдеться про лікаря О. А. Гартвінга.

5 жовтня

Цезар Гай Юлій (102 або 100—44 до н. е.) – державний і політичний діяч, полководець, письменник та оратор Стародавнього Риму.

6 жовтня

Коцебу Август (1761–1819) – німецький письменник, драматург і поет, родинно-побутові драми якого були популярними серед міщанської публіки.

Васильєва Катерина Миколаївна (1829–1877) – актриса Малого театру в Москві, яка наприкінці 1857 – на початку 1858 року перебувала на гастролях у Нижньому Новгороді.

Шевченко згадував К. М. Васильєву у статті «Бенефис г-жи Пиуновой, января 21, 1858 года».

Платонов – артист театру у Нижньому Новгороді, який мав популярність у місцевих глядачів. Шевченко заприятелював із Платоновим.

«Путаница» – Французький водевіль, перероблений для російської сцени П. С. Федоровим.

8 жовтня

Шрейдерс Костянтин Антонович (? – 1894) – чиновник для особливих доручень при нижньогородському генерал-губернаторі. 8 січня 1858 р. Шевченко оселився в його квартирі в Нижньому Новгороді. К. А. Шрейдерс під час поїздок у Петербург виконував деякі доручення Шевченка. На основі його спогадів Г. П. Дем’янов написав статтю «Т. Г. Шевченко в Нижнем Новгороде (1857–1858)» (Исторический вестник. – 1893. – № 5, 8.)

Торнау Федір Федорович (1810–1890) – полковник Генерального штабу російської армії.

Ковалевський Єгор Петрович (1811–1868) – російський дипломат, мандрівник і письменник. Один із організаторів і перший голова Товариства для допомоги нужденним літераторам і вченим («Літературний фонд»), яке клопоталося у 1860 р. про звільнення з кріпацтва родичів Шевченка. 23 квітня 1850 р. Шевченко привітав Є. П. Ковалевського з іменинами і подарував йому один із своїх офортів або малюнків (який саме – невідомо).

9 жовтня

Храмцовський Микола Іванович (1818–1890) – історик-краєзнавець, автор книжки «Краткий очерк истории и описания Нижнего Новгорода, в двух частях, составленные Н. Храмцовским. Издание В. К. Мичурина. С 28-ю видами и 2-мя планами, снятыми с натуры Быстрицким. Часть первая (Очерк истории). Нижний Новгород. В губернской типографии. 1857». Друга книжка вийшла з друку 1859 р.

…набросал вид монастиря… – Йдется про рисунок «Печерський монастир у Нижньому Новгороді» (тонований папір, олівець, 16,6х31,6). Ліворуч унизу авторський напис олівцем: «N[ижній] N[овгород]. Печерскій Монастырь».

10 жовтня

…продолжил сеанс Н. А. Брылкину и нарисовал его портрет… – Портрет М. О. Брилкіна не розшукано.

11 жовтня

…он угостил меня брошюрой Искандера… – Йдеться про друге видання брошури О. І. Герцена (Іскандера) «Крещенная собственность» (Лондон, 1857).

12 жовтня

Окончил вчера начатый рисунок Архангельского собора. – Йдеться про малюнок, відомий під назвою «Архангельський собор у Нижньому Новгороді» (тонований папір, сепія, білило, 16,6х31,2). Ліворуч унизу авторський напис олівцем: «N[ижній] N[овгород]. Архангельскій Соборъ». На звороті аркуша, на якому наклеєно малюнок, внизу чорнилом рукою Шевченка напис: «N[ижній] N[овгород]. Архангельскій Соборъ, построенный въ XIV столѣтіи»; ліворуч угорі іншою рукою напис олівцем: «Писано в Нижнем. 11 октября 1858. В Дневнике сказано, что этот собор построен в 1227 году в княжение Юрия Всеволодовича»; унизу тією ж рукою над автографом художника напис: «Подпись Шевченка». Насправді ж Шевченко намалював новий Архангельський собор, збудований у 1631 р. як пам’ятник народному ополченню 1611 р., очоленому К. Мініним і Д. Пожарським. У XIV ст. (1359 р.) було відбудовано храм, споруджений 1227 р.

13 жовтня

Попова Ганна Миколаївна – дружина чиновника нижньогородської казенної палати Михайла Івановича Попова.

Піунова Катерина Борисівна (1841–1909) – актриса Нижньогородського театру, в яку закохався Шевченко і мав намір одружитися з нею. Про піклування Шевченка долею актриси свідчать щоденникові записи, листування та його стаття «Бенефис г-жи Пиуновой, января 21, 1858 года» (Нижегородские губернские ведомости. – 1858. – 1 февраля).

К. Б. Піунова вийшла заміж за музиканта й актора М. К. Шмідтгофа.

«Вільгельм Телль» – опера італійського композитора Джоаккіно-Антоніо Россіні (1792–1868), яку особливо любив Шевченко.

14 жовтня

…сегодня я портрет окончил… – Портрет Г. М. Попової не розшукано.

15 жовтня

…нарисовал вид двух безымянных башень, часть Кремлевской стены и вид на Заочье. – Малюнок із авторською назвою «Вид на Заочье» згадується у статті В. Горленка «Картины, рисунки, офорты Шевченка» серед акварелей і сепій, що належали В. М. Лазаревському (Киевская старина. – 1888. – № 6. – С. 83); малюнок не розшукано. Заоччя – місцевість у Нижньому Новгороді за Окою.

…за «Пчелой» – «Северная пчела», російська політична і літературна газета, що виходила в Петербурзі у 1825–1864 рр.

Ель – густе, міцне, світле англійське пиво, що виготовляється з ячменю.

Варенцов Віктор Гаврилович (1825–1867) – педагог, фольклорист і перекладач. Після закінчення Казанського університету вчителював у саратовських гімназіях, де зблизився з М. І. Костомаровим. У березні 1857 р. був призначений інспектором Нижньогородського дворянського інституту.

…Кулиш издал второй том «Записок о Южной Руси». – Користуючись цією інформацією В. Г. Варенцова, Шевченко звернувся з листом до М. М. Лазаревського і просив надіслати йому обидва томи «Записок о Южной Руси».

16 жовтня

…в Москве между молодежью ходит письмо Костомарова, адресованное на имя государя. – Чутки про неіснуючий лист, напевно, пов’язані з тим, що М. І. Костомаров перебував тоді в Лондоні, де жив О. І. Герцен, автор «Письма к императору Александру Второму», опублікованому в «Полярной звезде на 1855 год», у якому висловлені міркування щодо селянської реформи.

Голяховський Петро Петрович – петербурзький чиновник, колезький секретар, який неодноразово приїздив до Нижнього Новгорода.

«Посредник» – Чутки про видання журналу під такою назвою були безпідставними.

Сазонов Микола Іванович (1815–1862) – університетський товариш О. І. Герцена, політичний емігрант, який звертався до уряду Росії з проханням дозволити йому повернутися на батьківщину.

«Le Nord» – російська урядова газета, що виходила з 1855 р. у Брюсселі французькою мовою.

Картуш – французький розбійник XVIII ст., іменем якого Шевченко називає Наполеона ІІІ (1808–1873), який після державного перевороту 2 грудня 1851 р. ліквідував республіканський лад у Франції та проголосив себе імператором.

Киндяков Олександр Львович (1805–1884) – поміщик Симбірської губернії.

Тимашев Олександр Єгорович (1818–1893) – начальник штабу корпусу жандармів, генерал-лейтенант.

Анненков Іван Олександрович (1802–1878) – декабрист, член Північного товариства.

…коронованного фельдфебеля… – Йдеться про царя Миколу І, якого Шевченко називав фельдфебелем («фельдфебель-цар»).

Чернишов Олександр Іванович (1786–1857) – князь, з 1832 р. – військовий міністр; у 1825–1826 рр. – член слідчої комісії і верховного суду в справі декабристів.

Левашов Василь Васильович (1783–1848) – граф, член верховного суду у справі декабристів.

Тургенєв Микола Іванович (1789–1871) – російський економіст, член Північного товариства декабристів. Верховний суд заочно засудив Тургенєва до страти, а потім, оскільки він із 1824 р. перебував за кордоном, замінив страту довічною каторгою. У травні – липні 1857 р. Тургенєв перебував у Росії. У записі Шевченко йдеться про його книгу «Russie et les Russes» («Росія і росіяни»), видану в Парижі 1847 р.

17 жовтня

…два письма от милого моего, неизменного Залецкого. – Йдеться про листи Бр. Залеського від 20 серпня і 15 вересня 1857 р., які він, не знаючи про затримку Шевченка в Нижньому Новгороді, надіслав до Петерурга.

…через президента нашего М[арию] Н[иколаевну]… – Йдеться про Велику княгиню Марію Миколаївну (1819–1876), дочку Миколи І і сестру царя Олександра ІІ, яка в 1852–1876 рр. була президентом Академії мистецтв і головою Товариства заохочення художників. Саме завдяки її клопотанню Шевченку було дозволено мешкати в Петербурзі (під наглядом поліції).

…рисунки мои получил все сполна… – Бр. Залеський на прохання Шевченка був посередником у справі реалізації його мистецьких творів. У листі від 20 серпня 1857 р. він повідомляв про продаж чотирьох малюнків («Дочка Хіоського гончаря», «Сцена з казарми», «Щасливий ловець», «Молитва за померлих»), а також про можливість продажу серії малюнків Каратауської експедиції.

…с какой-то своей землячкой-литвинкой… – Йдеться про Гелену Скірмунт, яка придбала дві сепії Шевченка («Дочка Хіоського гончаря» і «Сцена з казарми»; місце їх зберігання невідоме).

…что Кухаренко мне не пишет? – Шевченко на той час не отримав відповіді від Я. Г. Кухаренка на свій лист від 5 червня 1857 р., в якому він надіслав другу редакцію поеми «Москалева криниця», поему «Чернець» та вірш «Вечір» («Садок вишневий коло хати…»), а також автопортрет сепією у листі від 22 квітня 1857 р. Лист Я. Г. Кухаренка від 7 серпня 1857 р. Шевченко одержав лише 10 лютого 1858 р.

Єкатеринбург – із XIX ст. – адміністративний центр уральської гірничої промисловості.

Сабіни – давньоіталійські племена, які відіграли велику роль у створенні римської народності. Сабінські дівчата відрізнялися красою та темпераментом.

22 жовтня

…рукопис моего «Матроса» – Йдеться про повість «Прогулка с удовольствием и не без морали», первісна назва якої була «Матрос, или Старая погудка на новый лад», перші дві частини якої були написані в Новопетровському укріпленні (30 листопада 1856 р. – 22 квітня 1857 р.). Цього дня в Нижньому Новгороді Шевченко розпочав роботу над новою редакцією повісті, яку було завершено 16 лютого 1858 р.

23 жовтня

При свете великолепного пожара… – Увечері 23 жовтня 1857 р. у Нижньому Новгороді сталася пожежа, про яку згодом повідомлялося в «Нижегородских губернских ведомостях» (1857. – № 45).

…к правителю канцелярии… Кадинскому… – Йдеться про Кадницького Андрія Кириловича, портрет якого Шевченко намалював 12 лютого 1858 р. (тонований папір, італійський і білий олівці, 34,3х27).

24 жовтня

…писать графу Ф. П. Толстому… – Лист до Ф. П. Толстого, очевидно, було написано 13 листопада 1857 р. (не зберігся). Шевченко в листі до А. І. Толстої змалював становище, у якому він опинився в Нижньому Новгороді і повідомив про те, що має намір написати листа до Ф. П. Толстого («Завтра пишу графу Федору Петровичу.»).

26 жовтня

«Русская беседа» – слов’янофільський журнал, що виходив у Москві в 1856–1860 рр. Згодом у цьому журналі було опубліковано вірші Шевченка «Садок вишневий коло хати…» і «Сон» («На панщині пшеницю жала…») (Русская беседа, 1859. – № 3).

В эпилоге к «Черной раде»… – Епілог «Об отношении малороссийской словесности к общерусской» до історичного роману П. Куліша «Чорна рада» друкувався в російському перекладі в журналі «Русская беседа» (1857. – № 3. – С. 123–145).

Тютчев Федір Іванович (1803–1873) – російський поет.

27 жовтня

…нарисовал церковь пророка Илии… – Йдеться про рисунок, що став відомим під назвою «Церква Іллі в Нижньому Новгороді» (тонований папір, олівець, 16,4х32,6; ліворуч унизу авторський напис олівцем: «N[ижній] N[овгород] пророк Илия»).

…в память огненного стреляния, спасшего Нижний от татар и ногаев. – Йдеться про застосування вогнепальної зброї проти татаро-ногайського війська казанського хана Мухаммед-Еміна, які тримали в облозі Нижній Новгород у 1505–1506 рр.

28 жовтня

Нарисовал… церковь Николая за Почайной… – Йдеться про рисунок, що став відомим під назвою «Церква св. Миколи в Нижньому Новгороді» (тонований папір, олівець, 16,2х32,3; на звороті угорі авторський напис олівцем: «N[ижній] N[овгород] С. Nиколая 1372 году»).

…знаменитый патриарх Никон. – Никон (Минов Нікіта; 1605–1681) – російський церковно-політичний діяч, патріарх російської церкви, який провів реформу, що спричинила до розколу у православній церкві.

29 жовтня

Трубецькой Володимир Олександрович (1825–1879) – князь, голова нижньогородської палати цивільного суду.

Мейербер Джакомо (справжнє ім’я та прізвище Якоб-Лібман Бер; 1791–1864) – французький композитор, автор кількох опер, у тому числі й опери «Роберт-Диявол» (1836). Опери «Роберт-Диявол», «Гугеноти» і «Пророк» Шевченко із захопленням згадував у повісті «Художник».

30 жовтня

…нарисовал Благовещенский монастырь. – Рисунок «Благовіщенський монастир у Нижньому Новгороді» (тонований папір, олівець, 16,1х31,5). На звороті напис рукою Шевченка «N[ижній] N[овгород]. Благовѣщенскій монастырь, 1649». Благовіщенський чоловічий монастир засновано близько 1227 р. Соборний храм після ворожих навал і пожеж було заново збудовано в 1349 р. митрополитом Московським Олексієм і великим князем Борисом Костянтиновичем.

31 жовтня

Прочитаю еще раз в новом экземпляре… – Шевченко доручив новгородському переписувачу зробити нову копію тексту повісті «Прогулка с удовольствием и не без морали» із врахуванням його авторських виправлень.

Дорохова Марія Олександрівна (1811–1867) – начальниця Нижньогородського інституту шляхетних дівчат, двоюрідна сестра декабристів Олександра і Федора Вадковських та Захарія Чернишова. Перебуваючи із 1855 р. у Нижньому Новгороді, сприяла у налагодженні зв’язків між декабристами та їхніми родинами.

Рєпніна Варвара Миколаївна (1808–1891) – дочка князя Миколи Григоровича Рєпніна (1778–1845), російська письменниця, близький друг Шевченка, з якою він познайомився у липні 1843 р. у Яготинському маєтку Рєпніних, написав і присвятив їй поему «Тризна»: «На пам’ять 9-го ноября 1843 года, княжне Варваре Николаевне Репниной»; намалював і подарував їй автопортрет.

В. М. Рєпніна покохала Шевченка, про що вона описує в листі до свого наставника Ш. Ейнара, допомагала йому поширювати естампи «Живописной Украины», клопотатися перед міністром освіти про призначення вчителем малювання в Київський університет, листувалася з ним в період заслання (збереглося 8 листів Шевченка і 16 – Рєпніної), зверталася до шефа жандармів і головного начальника «Третього відділу» О. Ф. Орлова з проханням полегшити долю Шевченка. У 1849 р. Шевченко, якому було заборонено писати й малювати, виконав автопортрет і надіслав його В. М. Рєпніній (не розшукано). Після звільнення із заслання Шевченко двічі зустрічався з нею у Москві (17 і 24 березня 1858 р.). У незакінченій повісті В. М. Рєпніної головним персонажем є Шевченко; залишила спогади «К биографии Шевченко» (Русский архив. – 1887. – № 2).

1 листопада

Рисовал портрет М. А. Дороховой… – Портрет не розшукано.

Селіфан – п’яниця-кучер із «Мертвих душ» М. В. Гоголя.

2 листопада

«Отечественные записки» – російський науково-літературний журнал, що видавався у Петербурзі у 1839–1884 рр., у якому Шевченко мав наміри друкувати свої російські повісті.

Тур З. В. – молодий поет, який дебютував своїми віршами у 1856–1857 рр. Переписаний вірш сподобався Шевченкові, бо його зміст нагадував йому молоді роки.

3 листопада

Гранд – Грант Олександр Олександрович – судновласник і підприємець.

…сочинения Гоголя, изданные моим другом П. Кулишем. – «Сочинения и письма Н. В. Гоголя» (СПб., 1857) в 6-ти томах, видані П. О. Кулішем. До 1901 р. – єдине видання, що мало наукову цінність.

Иордан – Йордан Федір Іванович (1800–1883) – російський гравер і рисувальник, якому після повернення до Петербурга Шевченко допоміг оволодіти технікою гравюри акватинта. До шеститомника додавався портрет М. В. Гоголя роботи художника Ф. А. Моллера, гравійований на сталі Ф. І. Йорданом, який не сподобався Шевченкові, очевидно, через невисокий рівень володіння останнім техніки гравюри.

«Полярная звезда» – літературно-політичний альманах, що видавався О. І. Герценом і М. П. Огарьовим у 1855–1869 рр. за кордоном і таємно поширювався в Росії. Назва походить від альманаху «Полярная звезда», що видавався у Петербурзі в 1823–1825 рр. декабристами К. Рилєєвим і О. Бестужевим.

…портреты первых наших апостолов-мучеников… – На обкладинці альманаху були зображені в медальйоні барельєфні портрети п’яти страчених декабристів: П. І. Пестеля, К. Ф. Рилєєва, М. П. Бестужева-Рюміна, С. І. Муравйова-Апостола, П. Г. Каховського.

4 листопада

Ніна – Анна Іванівна Пущина (1842–1863) – дочка декабриста Івана Івановича Пущина (1798–1859) і бурятки із Ялуторовська, яку взяла на виховання М. О. Дорохова. Портрет А. І. Пущиної не розшукано. У 1858 р. тяжко хворий І. І. Пущин приїжджав до Нижнього Новгорода на побачення з донькою, яку, як помітно із його листів, дуже любив.

6 листопада

Написал письмо … моим астраханским землякам-друзьям. – Зберігся лист Шевченка I. П. Клопотовському, 6 листопада 1857 р.

…madam Якоби и ее неумолимо говорливой сестрице. – Йдеться про дружину Миколи Карловича Якобі Аграфену Миколаївну та його сестру Марію Карлівну.

Лабзін Олександр Федорович (1766–1825) – віце-президент Академії мистецтв, який виступав проти обрання почесним її членом реакціонера О. А. Аракчеєва – особи, близької до імператора, мотивуючи тим, що найближчою до царя людиною є його лейб-кучер Ілля Байков, який навіть сидить перед ним. За таке висловлення О. Ф. Лабзіна було заслано до Симбірської губернії.

Аракчеєв Олексій Андрійович (1769–1834) – військовий міністр (з 1808 р.), голова департаменту військових справ Державної ради (з 1810 р.), фаворит Павла I і Олександра I.

Івашов Василь Петрович (1794–1840) – декабрист, який одружився із юною гувернанткою-француженкою Камілою Ледантю (1808–1839), яка поїхала з ним на заслання.

…мадмуазель Поль… – Йдеться про молоду француженку Поліну Гебль – Анненкову Парасковію (Поліну) Єгорівну (1800–1876), яка як наречена декабриста І. Анненкова поїхала за ним у Сибір і там вийшла заміж.

Дюма, кажется, написал сантиментальный роман на эту богатырскую тему. – Французький письменник Александр Дюма (батько) написав роман на цю тему «La maitre d’armes», прообразом героїні якого була Поліна Гебль (у російському перекладі – «Учитель фехтования» – «Время», 1925 р.).

У своїх «Записках» (Русская старина, 1888), що вийшли пізніше окремою книжкою (Воспоминания Полины Анненковой. – М., 1929) П. Анненкова відзначила, що у романі Дюма превалював авторський домисел, а не правда.

…отец ее, г. Пущин, служит где-то на видном месте в Москве и что он женился на богатой вдове… – Розповідь, почута Шевченком, не відповідає правді: І. І. Пущину було заборонено жити в Москві. Насправді ж він одружився в Сибіру з Наталією Дмитрівною Фонвізін, удовою свого товариша-декабриста М. О. Фонвізіна.

7 листопада

Демидов Денис Олексійович – поміщик Макар’євського повіту Нижньогородської губернії, майор у відставці.

9 листопада

Окончил портреты Якоби. – Йдеться про портрет подружжя Якобі (тонований папір, італійський і білий олівці; 35,7х27; авторський підпис і дата: «1857, Шевченко»).

10 листопада

Получил от Кулиша… «Чорну раду». – Шевченко одержав від П. Куліша окреме видання українською мовою: «Чорна рада, хроніка 1663 року. Написав П. Куліш» (СПб., 1857), про що він писав йому пізніше у листі від 5 грудня 1857 р.: «Добре, дуже добре ти зробив, що надрукував „Чорну раду“ по-нашому. Я її прочитав і в „Руській беседі“, і там вона добра, але по-нашому лучче».

Жемчужников Лев Михайлович (1828–1912) – український і російський художник, фольклорист, етнограф, згодом близький друг Шевченка, який у Нижньому Новгороді прочитав українські народні казки, записані росіянином під час перебування в Україні у 1852–1856 рр. («Записки о Южной Руси». – СПб., 1857. – Т. 2) із передмовою П. Куліша. Л. Жемчужников створив серію з 48 гравюр «Живописная Украина» (у Шевченка у такій же серії було надруковано 6 офортів), картину «Кобзар на шляху» та ін., написав спогади про Шевченка.

11 листопада

Сегодня получил я письмо от моей святой заступницы гра[фини] Н. И. Толстой… – Йдеться про лист А. І. Толстої від 2 листопада 1857 р.

…просит она передать поклон В. И. Далю… – В. І. Даль у 1849–1859 рр. був управителем Нижньогородської удільної контори та очолював у 1857–1859 рр. комітет товариства попечительства над тюрмами.

…от какого-то г. Жадовского. – Йдеться про С. Жадовського, члена відомої у Петербурзі родини, яка дружила з Толстими і часто бувала в їхньому домі.

12 листопада

Голіцин Володимир Федорович (1834–1876) – ад’ютант нижньогородського військового губернатора, учасник Кримської війни 1853–1856 рр.

…зашла к нему сестра его… – Голіцина Лідія Федорівна (1837–1889).

Сантифолія – різновид французької троянди.

З цією квіткою Шевченко порівнює молодшу сестру В. Ф. Голіцина, якій у ті дні (17 листопада) виповнилось двадцять років.

Варенцов Олександр Петрович – директор ярмаркової контори і ярмаркового театру в Нижньому Новгороді.

Фанданго – іспанський народний танець; виконується під акомпанемент гітари і кастаньєт.

«Мать-испанка» – драма російського драматурга, журналіста й історика Миколи Олексійовича Полєвого (1796–1846) з часів правління іспанського короля Філіппа IV (1621–1665).

13 листопада

…отошлю просительное письмо графу Ф. П. Толстому. – Лист Шевченка не зберігся. Відомо, що Ф. П. Толстой звертався до президента Академії мистецтв Великої княгині Марії Миколаївни з проханням допомогти задовольнити бажання Шевченка проживати у Петербурзі, яка 29 грудня 1857 р. звернулася із клопотанням про це до міністра імператорського двору В. Ф. Адлерберга, а той передав справу для вирішення начальнику III відділу В. А. Долгорукову. 5 лютого 1858 р. останній повідомив В. Ф. Адлерберга «о дозволении отставному рядовому Шевченко проживать в С.-Петербурге и, для усовершенствования в живописи, посещать классы Академии, государь император всемилостивейше соизволил на сие ходатайство, с тем, однако, что[бы] Шевченко был подвергнут здесь строгому полицейскому надзору и чтобы начальство Академии художеств имело должное наблюдение, дабы он не обращал во зло своего таланта».

…написал письмо М. С. Щепкину. – Першодрук листа Шевченка у журналі «Основа» (1861. – № 10. – С. 12–13) датується: «Нижній Новгород. Ноября 12, 1857 г.».

14 листопада

Варенцова Софія Федорівна (1830–1893) – дружина О. П. Варенцова; доля згадуваного портрета невідома.

15 листопада

Получил письмо от моего милого Бронислава… – Лист Бр. Залеського від 5 листопада 1857 р.

…свою приятельницу Елену Скирмонд… – Йдеться про художницю і меценатку, приятельку Б. Залеського Гелену Скірмунт (1827–1874), яка придбала малюнки Шевченка «Дочка Хіоського гончаря» та «Сцена з казарм» (не розшукано).

16 листопада

…милое чадо. – Син О. П. і С. Ф. Варенцових Петро, якому на той час виповнилося п’ять років (портрет не розшукано).

18 листопада

…застал… его меньшую милую, задумчивую сестру. – Йдеться про Лідію Федорівну Голіцину.

19 листопада

Бобеліна – синонімом енергійної, кремезної жінки; походить від імені героїні грецького національно-визвольного повстання 1821 р. проти турецького поневолення Бубуліни (1771–1825). Німецький письменник Крістіан-Август Вульпіус (1762–1827) написав про неї роман «Бобелина, героиня Греции нашего времени» (М., 1823).

26 листопада

…Кадинский… – А. К. Кадницький.

Фреліх Микола Адамович – нижньогородський міський архітектор.

Лазаревський Федір Матвійович (1820–1890) – один із шести братів Лазаревських, з яким Шевченко познайомився у 1847 р. в Оренбурзі, де той перебував на службі в Прикордонній комісії. Після тривалої перерви з 1850 р. знову зустрілися вони в Петербурзі у 1860 р. Ф. Лазаревський написав спогади про Шевченка (Киевская старина. – 1899. – № 2, 4). Шевченко намалював парний портрет братів Ф. і М. Лазаревських (папір, сепія, 29х22; праворуч унизу напис чорнилом: «Оренбург 11 декабря 1849 г»).

29 листопада

«Впечатление после боя» – віршований твір В. Ф. Голіцина.

«Как в наши лучшие года…» – вірш В. С. Курочкіна Шевченко знав напам’ять із публікації в журналі «Библиотека для чтения» (1856. – № 12) і записав його з деякими неточностями в тексті.

30 листопада

Сегодня начал портреты в группе… – Йдеться про спробу намалювати груповий портрет К. А. Шрейдерса, А. К. Кадницького і М. А. Фреліха, що не вдалася; згодом були намальовані їхні індивідуальні портрети.

1 грудня

…дворянские выборы. – Йдеться про вибори губернського і повітових предводителів дворянства, голів кримінального і цивільного судів та деяких інших діячів, що обиралися дворянами.

Ультрамарк – Уттермарк Микола Іванович (1820-ті рр. – 1881) – підпоручик, чиновник нижньогородської будівельної і шляхової комісії.

Татаринов Сергій Петрович – нижньогородський чиновник, музикант-аматор.

«Пророк», «Гугеноти» – опери Джакомо Мейєрбера.

2 грудня

Гюден Жан-Антуан (1802—1880) – французький художник-мариніст, якого Шевченко згадував також у своїй повісті «Художник».

…старика Улыбашева… – Улибишев Олександр Дмитрович (1794—1858) – російський музикальний критик, публіцист, літератор, автор фундаментальних досліджень про творчість Моцарта (1843), Бетховена (1857), написаних французькою мовою, численних статей на музичні й літературні теми. У молоді роки брав участь у літературному товаристві «Зелена лампа», пов’язаного з декабристським «Союзом благоденства». Із 1841 р. жив у Нижньому Новгороді.

3 грудня

Кебер Густав Васильович – лікар, помічник керуючого Нижньогородською удільною конторою, товариш Ф. М. Лазаревського.

8 грудня

«Неофіти» – поема Шевченка із датою зевершення і місцем її написання «1857, 8 декабря, Нижний Новгород». До дня приїзду М. С. Щепкіна до Нижнього Новгорода поет написав присвяту: «На память 24 декабря 1857».

«Дервіш і Сатрап» – нереалізований задум написання твору під такою назвою. Згодом Шевченко частково реалізував цей задум у незавершеній поемі «Юродивий» (грудень 1857).

10 грудня

«Граматка» – український буквар, укладений П. О. Кулішем (СПБ., 1857), у якому були вперше опубліковані (без імені автора) «Давидові псалми» Шевченка (12, 53 і 132), а також уривки псалмів (12, 53, 93, 132, 149).

Бодянський Осип Максимович (1808—1877) – український та російський філолог, історик, письменник і перекладач, професор Московського університету, з яким Шевченко познайомився ще в лютому 1844 р. в Москві.

…портрет нашего изгнанника, апостола Искандера. – Очевидно, в записі цього дня йдеться про портрет О. І. Герцена, що додавався як копія з гравюри М. Леммеля до другого видання його «Прерванных рассказов» (1857).

12 грудня

…видел я на сцене «Станционного смотрителя» Пушкина. – Йдеться про сценічну переробку повісті О. С. Пушкіна, яку здійснив російський драматург, актор і режисер Микола Іванович Куликов (псевдонім – Н. Крестовський; 1812—1891).

Исполать – у перекладі з грецької – слава.

Трусова Єлизавета Агафонівна (1803—1859) – російська драматична актриса, яка грала ряд ролей на сцені Нижньогородського театру, в тому числі і роль поміщиці Лєпьошкіної, героїні, відсутньої у повісті О. С Пушкіна «Станционный смотритель».

Коробочка – персонаж поеми М. В. Гоголя «Мертві душі».

13 грудня

Получил письмо от Щепкина и от Лазаревского. – Йдеться про листи М. М. Лазаревського від 9 грудня 1857 р. та М. С. Щепкіна від 11 грудня 1857 р.

14 грудня

…танцкласс Марцинкевича в Петербурге… – розважальний заклад у Петербурзі 40—50-х років ХІХ ст.

16 грудня

…одна из дочерей… – Йдеться про Марію Володимирівну Даль (1841—1903).

Апокаліпсис – «Одкровення Іоанна Богослова», остання книга Нового Завіту (датується 68—69 рр.).

17 грудня

От журнала… он наотрез отказался… – У листі від 5 грудня 1857 р. Шевченко писав П. Кулішу щодо періодичності видання «Записок о Южной Руси»: «Боже мій, як би мені хотілося, щоб ти зробив свої „Записки о Южной Руси“ постоянным периодическим изданием на шталт журнала». Проте П. Куліш припинив свою роботу над підготовкою навіть третього тому названого видання.

…«Дообеденный сон» Островского… – п’єса О. М. Островського «Праздничный сон до обеда» («Современник», 1857. – № 2).

18 грудня

Читал и сердцем сокрушился… – Шевченко неточно цитує «автоепіграму» В. В. Капніста: «Капниста я прочел и сердцем сокрушился, / Зачем читать учился».

19 грудня

Брас – Брон Генріх Іванович, викладач французької мови у Нижньогородському дворянському інституті, колезький секретар.

20 грудня

Голинська Парасковія (Поліна) Михайлівна (1822—1892) – племінниця дружини нижньогородського військового губернатора О. М. Муравйова.

21 грудня

…письмо мое… будет передано М[арии] Н[иколаевне]. – Тобто Великій княгині і сестрі царя Олександра ІІ, президенту Академії мистецтв.

Осипов Микола Йосипович (1825—1901) – російський художник-портретист, академік Академії мистецтв, який листувався із Шевченком під час його перебування на засланні, клопотався про його звільнення.

29 грудня

Олейников – Аленников Микола Сергійович, службовець волзької пароплавної компанії «Меркурій».

…шесть дней полной, радостно-торжественной жизни! – М. С. Щепкін пробув у Нижньому Новгороді від 24 до 29 грудня 1857 р.

30 грудня

У меня все еще стоит перед глазами городничий, Матрос, Михайло Чупрун и Любим Торцов. – Під час перебування у Нижньому Новгороді М. С. Щепкін зіграв на сцені театру ролі городничого («Ревізор» М. В. Гоголя), Матроса (водевіль «Матрос» Соважа і Делюр’є), Михайла Чупруна («Москаль-чарівник» І. П. Котляревського), Любима Торцова («Бедность – не порок» О. М. Островського).

1858

1 січня

Пріап – у давньогрецькій міфології – бог полів, садів і водночас покровитель плотських насолод.

Ленський Дмитро Тимофійович (справжнє прізвище – Воробйов; 1805–1860) – драматург і актор, автор сатиричних віршів і перекладів пісень П. Беранже. Байка поширювалася в списках і була вперше надрукована О. І. Герценом під назвою «Помойная яма» в «Полярной звезде на 1859 год» (Кн. 5. – С. 46) та у виданні «Русская потаенная литература» (1959. – С. 290). Твір спрямовано проти Олександра II.

Самойлова Надія Василівна (1823–1899) – російська драматична актриса, яку Шевченко бачив на петербурзькій сцені у 1830—1840-х роках.

2 січня

…стихотворение Курочкина на смерть Беранже… – Шевченко переписав неопублікований на той час вірш В. Курочкіна «18 июля 1857 года» (першодрук у журналі «Русский вестник» 1858. – Кн. 1. – С. 181–182); у джерелі тексту, з якого Шевченко переписав твір до свого щоденника, у заголовку зазначено дату смерті Беранже (16 липня), а не день його похорону (18 липня).

3 січня

Получил от Кулиша письмо со вложением 250 рублей. – П. О. Куліш надіслав Шевченку 250 рублів за 17 малюнків гір Каратау та краєвидів Новопетровського укріплення, які у грудні 1857 р. купив засновник музею українських старожитностей у Чернігові Василь Васильович Тарновський (молодший; 1837–1899).

Сераковський Зигмунд (1826–1863) – діяч польського національно-визвольного руху, якого, як і Шевченка, теж було заслано до Оренбурзького Окремого корпусу, де він прослужив вісім років, отримавши офіцерський чин, вступив до Академії Генерального штабу, після закінчення якої служив у ній же. У 1863 р. брав участь у польському повстанні (командував повстанськими загонами у Литві), але потрапив у полон і був повішений. Шевченко і З. Сераковський вперше зустрілися у Петербурзі 28 березня 1858 р.

4 січня

Написал полдюжины посланий… – Збереглося п’ять листів Шевченка, написаних цього дня: М. С Щепкіну, М. О. Максимовичу, М. М. Лазаревському, П. О. Кулішу та С. Т. Аксакову.

…в том числе и автору «Семейной хроники»… – Книгу С. Т. Аксакова «Семейная хроника и воспоминания» (М., 1856) із його дарчим написом привіз Шевченку М. С Щепкін.

Кулишу… послал свои «Неофиты». Интересно мне знать его мнение… – П. О. Куліш у листі від 20 січня 1858 р. не радив Шевченку друкувати поему «Неофіти» («…гарна штука, да не для друку!»).

…познакомился там с доктором Рейковским… – Райковський Ізмаїл Іванович – лікар.

5 січня

…и четыре экземпляра своего портрета для раздачи своим нижегородским друзьям… – Портрети М. С. Щепкіна Шевченко вручив М. О. Брилкіну, М. О. Дороховій, П. М. Голинській і К. Б. Піуновій.

…о смерти сына Димитрия… – Старший син М. С. Щепкіна Дмитро (1817–1857) (магістр астрономії, археолог, історик мистецтва) помер в Італії 12 грудня 1857 р.

6 січня

Пиунова сегодня в роли Простушки… – Йдеться про роль селянської дівчини Палаші, яку К. Б. Піунова зіграла у водевілі Д. Т. Ленського «Простушка и воспитанная».

7 січня

Крулікевич Станіслав (1816—?) – рядовий 5-го, а згодом 4-го лінійного батальйону Окремого Оренбурзького корпусу, польський політичний засланець.

Побочный сын гнилого сатрапа Перовского… – Йдеться про позашлюбного сина оренбурзького генерал-губернатора В. О. Перовського Перекрестова Олександра Васильовича, який служив штабс-капітаном в Орській фортеці й відзначався особливою жорстокістю до підлеглих – убив свого денщика, за що був розжалуваний.

…он вскоре умер… – Шевченкові було на той час відомо, що В. О. Перовський помер 20 грудня 1857 р.

…Николай… – Микола I.

8 січня

…занимаю две квартиры. – Шевченко переселився до К. А. Шрейдерса після від’їзду П. А. Овсянникова до Петербурга.

9 січня

…нарисовал сегодня портрет Олейникова… – Портрет М. С. Аленникова не розшукано.

«Московские ведомости» – російська офіційна газета, що виходила в Москві у 1756–1917 рр.

10 січня

Нарисовал портрет Шрейдерса… – Портрет виконаний італійським і білим олівцями на тонованому папері (34,6х28,3); праворуч на зображенні – авторський напис білим олівцем: «1858, Т. Шевченко». Спогади К. А. Шрейдерса лягли в основу статті Г. Дем’янова «Т. Г. Шевченко в Нижнем Новгороде (1857–1858)». (Исторический вестник, 1893, № 5. – С. 337–344).

11 січня

Остаф’єва Варвара Рафаїлівна – молодша сестра Д. Р. Остаф’єва, керуючого конторою Спаського затону.

Крилов Іван Андрійович (1769–1844) – російський поет-байкар, творчість якого високо цінував Шевченко. Не раніше як 1839 р. і не пізніше початку травня 1841 р. Шевченко, очевидно, на прохання В. Жуковського намалював портрет І. А. Крилова – акварельну копію (24,6х19,5) з твору К. П. Брюллова (1839. Полотно, олія. 102х86,2).

12 січня

Шаховська Марфа Михайлівна (1799–1885) – дружина нижньогородського військового губернатора (з 1855 р.) Олександра Миколайовича Муравйова (1792–1863), якого у 1826 р. як декабриста було заслано до Сибіру без позбавлення чинів і дворянства. О. М. Муравйов дозволив Шевченку залишитися в Нижньому Новгороді до одержання дозволу на повернення до Петербурга.

…с получением через плечо Анны… – Йдеться про один з вищих орденів Російської імперії.

Бабкін Олександр Євграфович (ініціали Э. А. – помилка Шевченка) – чиновник нижньогородського земського суду, титулярний радник, який подарував Шевченку акватинту із зображенням сцени страти французького короля Людовіка XVI (1754–1793) на гільйотині.

«Сцены из рыцарских времен» – незавершена п’єса О. С. Пушкіна (1835).

«Каменный гость» – одна з маленьких трагедій О. С. Пушкіна (1830).

С. 768. Грасс Марія Олександрівна – дружина I. П. Грасса, сестра М. О. Брилкіна.

13 січня

…изобразил его собственную персону… – Портрет О. Є. Бабкіна не розшукано.

Весловський Володимир Павлович – нижньогородський чиновник, член Нижньогородської губернської археографічної комісії.

…нашел у себя на столе письмо… Аксакова. – Лист С. Т. Аксакова не зберігся. Відповідь на лист С. Т. Аксакова Шевченко написав 16 лютого 1858 р.

Катков Михайло Никифорович (1818–1887) – російський публіцист, видавець журналу «Русский вестник». Після польського повстання 1863 р. журнал став друкованим органом переважно російських шовіністів. Повість «Матрос» («Прогулка с удовольствием и не без морали») у цьому журналі не друкувалася.

14 січня

В Казань ей и хотелось бы… – Умову з антрепренером Казанського театру, який вважався одним із найкращих російських провінційних театрів, К. Б. Піунова уклала на наступний сезон 1858–1859 рр.

Я напишу письмо директору Харьковско[го] театра и буду просить Михайла Семеновича Щепкина о ее заступничестве. – Лист Шевченка до директора Харківського театру Івана Олександровича Щербини (1821–1869) не зберігся, а у листі до М. С. Щепкіна від 15–18 січня 1858 р. він просить допомогти влаштувати К. Б. Піунову до названого театру, пророкуючи їй успішне театральне майбутнє.

16 січня

…нашел у себя письмо моего гениального друга. – Йдеться про лист М. С. Щепкіна від 15 січня 1858 р., у якому він повідомляв, що рисунки Шевченка, взяті ним у Нижньому Новгороді, будуть розіграні в лотерею. Які і скільки рисунків взяв із собою М. С. Щепкін для реалізації в Москві, не встановлено.

17 січня

Окончил неоконченное письмо… – Йдеться про лист до М. С. Щепкіна, який Шевченко писав впродовж 15–18 січня 1858 р.

18 січня

Погожев Василь Миколайович (1802–1859) – інженер-майор шляхів сполучення, з яким Шевченко був знайомий із початку 1840-х років у Петербурзі. Шевченко передав у Москву через Погожева рецензію на бенефіс К. Б. Піунової, що була надрукована в «Приложениях» до газети «Московские ведомости» 11 лютого 1858 р.

20 січня

Проводил в Петербург до[к]тора Кутерема… – Йдеться про нижньогородського лікаря Ван-Путерена Дмитра Івановича (1823–1877), який лікував Шевченка у Москві.

21 січня

Бенефис милочки Пиуновой. – К. Б. Піунова цього вечора грала ролі в мелодрамі Ежена Сю «Парижские нищие» й одноактному водевілі О. М. Баженова «Бедовая бабушка», про що Шевченко написав статтю «Бенефис г-жи Пиуновой, января 21, 1858 года», надруковану в газеті «Нижегородские губернские ведомости» (1858. – 1 февраля. – С. 17–18).

22 січня

В’ятка – губернське місто.

Лазаревський Яків Матвійович (1829–1880) – один із шести братів Лазаревських, який у 1857 р. одержав призначення на службу у В’ятку. Під час їхньої зустрічі у Нижньому Новгороді Шевченко подарував йому офорт «Притча про робітників на винограднику» з дарчим написом: «Якову Матвеевичу Лазаревскому на украшение его Вятской юдоле приносит Т. Шевченко».

Після повернення до Петербурга Шевченко і Я. Лазаревський зустрічалися ще кілька разів.

…о грустном Екатеринославском восстании 1856 года… – Влітку 1856 р. у Катеринославській і Херсонській губерніях поширювалися чутки про те, нібито цар закликає селян переселятися в Крим. Сподіваючись одержати волю і земельні наділи, селяни кількох повітів вирушили до Криму, але це переселення було призупинене і придушене царськими військами у червні 1856 р.

Білозерський Микола Данилович (1800–1879) – поміщик із Чернігівщини, двоюрідний брат В. М. Білозерського; у 1824–1841 рр. – повітовий суддя у Борзні. Шевченко познайомився з М. Д. Білозерським у січні 1847 р. на хуторі Мотронівка на весіллі П. Куліша й О. Білозерської.

23 січня

«Дочь второго полка» – комічна опера «Дочь полка» італійського композитора Гаетано Доніцетті (1797–1848).

Гедеонов Олександр Михайлович (1790–1867) – директор імператорських театрів (1833–1858).

Шмідтгоф Евеліна Карлівна (1828–1860) – актриса Нижньогородського театру, яка виступала в комедіях, водевілях, оперетах. На той час актрисі було лише тридцять років. Очевидно, Шевченко мав на увазі якусь її театральну роль.

26 січня

…Пиуновой с семейством. – К. Б. Піунова походила з родини, пов’язаної з театром. Шевченко був знайомий з цією родиною, закохався в молоду і, як йому здавалося, дуже талановиту актрису Катерину Піунову, часто гостював у них і особливо любив гратися з її молодшими братиками і сестричками.

Бор – село на лівому березі Волги, навпроти Нижнього Новгорода.

27 січня

…Д. А. Улыбашева… – Йдеться про похорон О. Д. Улибишева, на якому не був Шевченко.

28 січня

Болтін Микола Петрович – предводитель дворянства Нижньогородської губернії.

30 січня

Текст «проекту» листа до К. Б. Піунової і підпис «Тарас Шевченко» написані рукою невідомої особи, можливо юристом М. С. Аленниковим.

Я принес вам книги… – Закоханий у К. Б. Піунову, Шевченко намагався підняти її освітній рівень, приносив їй для прочитання твори російських та західноєвропейських письменників, але вона повертала деякі книжки непрочитаними.

30 січня 1858 р. Шевченко освідчився в коханні К. Б. Піуновій і попросив згоди її батьків на шлюб, про що йдеться у спогадах, записаних її сином М. М. Шмітгофом: «В одно из своих постоянных посещений Тарас Григорьевич заявил мне, что ему надо сообщить что-то очень важное. Моя мать, оставив меня с Тарасом Григорьевичем, погрозила мне пальцем и ушла в кухню.

Побеседовав с Тарасом Григорьевичем о театре, я стала собираться на репетицию и надела шляпу.

– Погодите, не уходите, – сказал мне Шевченко.

– Мне надо, Тарас Григорьевич, на репетицию, – ответила я ему.

– Серденько мое, погодите!

И он попросил меня позвать мою мать и отца.

Когда все были в сборе, Тарас Григорьевич обратился к моей матери и моему отцу со следующими словами (дословно помню все, как сказал он):

– Слухайте-но, батько и матко (он очень часто так называл моего отца и мою мать), и ты, Катруся, прислухай. Вы давно меня знаете, видите: вот я, какой есть – такой и буду. У вас, батько и матко, есть товар, а я купец – отдайте мне Катрусю!

Сделанное Тарасом Григорьевичем предложение произвело ошеломляющее впечатление на всех. Я вся пылала, мысли мои путались. Я, как пойманный зверек, смотрела то на Тараса Григорьевича, то на моих родителей и не знала, что мне делать! Мне хотелось кинуться к нему, обнять его гениальную голову, благодарить за честь, но… грозные глаза моей матушки указывали мне на дверь, и я опрометью бросилась из дому, крича в ответ останавливавшему меня Тарасу Григорьевичу:

– Простите, Тарас Григорьевич, мне некогда! Мне надо на репетицию. Я не знаю, как папаша…

Вскоре после этого я получила от Тараса Григорьевича письмо, в котором он писал мне, что он меня любит и сделаться моим мужем для него величайшее счастье, но он должен покориться обстоятельствам, несмотря на которые чувства его ко мне никогда не изменятся. Это письмо я облила горькими слезами и хранила его долгими, долгими годами. После всех пережитых мной волнений я получила от моего отца наказ не вводить в заблуждение Тараса Григорьевича и не давать ему надежд, так как женой его я быть не могу – для этого я слишком молода и слишком глупа. И я покорились воле родительской.

Как ни любили все Тараса Григорьевича, но тут вся семья переполошилась. Ведь мне еще пятнадцати лет не было! Ну что я понимала! Мне казалось, что в Тарасе Григорьевиче жениховского ничего не было. Сапоги смазные, дегтярные, тулуп чуть не нагольный, шапка барашковая самая простая, и в патетические минуты Тараса Григорьевича хлопающаяся на пол в день по сотне раз, так что если бы она была стеклянная, то часто бы разбивалась. Да, только все это представлялось и вспоминалось, а о душевном мире, об уме великого поэта позабыла, разуму не хватило!.

После долгих жарких разговоров решили – ждать год, а то и два… Уехал Тарас Григорьевич вскоре в Питер, и кто же не помнит, что творилось во время его приезда туда!

Много писем было получено моим отцом от Тараса Григорьевича – а прямого ответа не было, но… приехал из Екатеринбурга Максимилиан Карлович Шмидтгоф, произвел на Катрусю сильное впечатление… Весною на пасхе послали Тарасу Григорьевичу окончательный ответ… Я вышла замуж за Шмидтгофа Максимилиана Карловича». (Спогади про Тараса Шевченко. – К.: Дніпро. – 2010. – С. 318–319).

Як видно із спогадів К. Б. Піунової, її батьки були проти одруження із Шевченком. Невдовзі, коли стало відомо, що в той момент, коли він клопотався про її влаштування у трупу Харківського театру, вона вже поновила свій контракт у Новгородському театрі, що поставило Шевченка в незручне становище перед М. С. Щепкіним. Ще до виїзду із Нижнього Новгорода Шевченко припинив свої стосунки із К. Б. Піуновою.

1 лютого

…принимаюсь опять за послание. – Очевидно, Шевченко готував лист на основі «проекту», записаного в щоденник 30 січня 1858 р.

2 лютого

«Губернские очерки» – твір М. Є. Салтикова-Щедріна, опублікований у журналі «Русский вестник» у 1856–1857 рр.

Ливрезон – видання, випуск.

Гогарт (Хогарт Уїльям; 1697–1764) – англійський художник і теоретик мистецтва, майстер сатиричного побутового жанру, серійні гравюри якого були популярними в Англії та в інших країнах.

«Парижские нищие» – мелодрама французького драматурга Теодора Барр’єра (1825–1877) за романом Е. Сю.

3 лютого

…статейку собственного изделия… – Йдеться про статтю «Бенефис г-жи Пиуновой, января 21, 1858 года», надруковану в «Нижегородских губернских ведомостях» 1 лютого 1858 р., у якій були критичні зауваження.

4 лютого

Другой день нет спектаклей… – У зв’язку з початком Великого посту в театрах припинялися вистави.

5 лютого

Бєлов Микола Олександрович – столоначальник нижньогородської палати цивільного суду.

…из «Фрейшица»… – «Фрейшютц» – опера німецького композитора Карла Вебера (1786–1826), яка йшла на російській оперній сцені під назвою «Волшебный стрелок».

Гайден – Гайдн Йозеф (1732–1809) – австрійський композитор.

6 лютого

…числом [23] – Шевченко не зазначив кількість вихованок, тому у квадратних дужках зазначається їхнє число, встановлене дослідниками за газетою «Нижегородские губернские ведомости» (1858, 1 марта).

Беляева Катерина Львівна – пізніше (після навчання в Маріїнському інституті шляхетних дівчат) – учителька нижньогородської жіночої гімназії.

Козлов Іван Іванович (1779–1840) – російський поет і перекладач.

Шумахер Петро Васильович (1817–1891) – російський поет-сатирик, співробітник журналу «Искра», з яким Шевченко був знайомий ще з Петербурга.

«Колокол» – перша російська вільна газета, яку О. Герцен і М. Огарьов видавали у 1857–1865 рр. у Лондоні, а в 1865–1867 рр. у Женеві.

7 лютого

…получил письмо, да еще страховое… – Шевченко одержав рекомендований лист від директора Харківського театру І. О. Щербини, який переслав у Москву М. С. Щепкіну.

…глупая мамаша… – Феона Іванівна Піунова.

9 лютого

Цього дня Шевченко записав у щоденнику ліричний триптих «Доля», «Муза», «Слава», який переписав і в листах до М. С. Щепкіна від 10 лютого 1858 р., М. М. Лазаревського від 22 лютого 1858 р. та в рукописну «Більшу книжку».

10 лютого

…читал наизусть какую-то мою «Пустку». – Йдеться про вірш Шевченка «Заворожи мені, волхве…» (1844), надрукований без заголовка у журналі «Пантеон» (1856. – № 6. – С. 84); під заголовком «Пустка» (без зазначення імені автора) твір було надруковано, очевидно М. С. Щепкіним, у газеті «Русский инвалид» (1857. – № 6).

11 лютого

…М. С. Щепкин с сокрушением сердца пишет мне о моем безалаберном и нетрезвом существовании. – У листі від 6 лютого 1858 р. М. С. Щепкін писав Шевченку: «Не вытерплю! Скажу! Ти, кажуть, друже, кутнув трохи, никакая пощечина меня бы так не оскорбила. Бог тебе судья! Не щадишь ты и себя, и друзей твоих. Погано, дуже погано. Не набрасывай этого на свою натуру и характер. Я этого не допущаю, человек этим и отличается от животных, у него есть воля […] Не взыщи за мои грубые слова. Дружба строга, а ты сам произвел меня в друзья, и потому пеняй на себя» (листи до Тараса Шевченка. – К., 1993. Наук. думка. – С. 108).

Шевченко у своїй відповіді М. С. Щепкіну від 10 лютого 1858 р. у першій частині листа переписав триптих «Доля», «Муза», «Слава», як доказ своєї творчої активності, а потім дав пояснення щодо своєї поведінки: «Яка оце сорока-брехуха на хвості принесла, що я тут нічого не роблю, тілько бенкетую? Брехня. Єй-же Богу, брехня! Та й сам таки подумай гарненько. Хто ж нас шануватиме, як ми самі себе не шануєм? Я ж уже не хлопець нерозумний. І од старості, слава Богу, ще не одурів, щоб таке вироблять, як ти пишеш. Плюнь, мій голубе сизий, на цю паскудну брехню і знай, коли мене неволя і горе не побороли, то сам я не звалюся» (Шевченко Т. Повне зібрання творів у 12-ти томах. – Т. 6. Листи. – К., Наук. думка, 2003. – С. 160).

12 лютого

Сегодня нарисовал портрет Кадинского. Остается нарисовать Фрейлиха… – Йдеться про портрети А. К. Кадницького та М. А. Фреліха.

14 лютого

Как примет его С. Т. Аксаков? – С. Т. Аксаков негативно оцінив другу частину повісті «Прогулка с удовольствием и не без морали» і не радив Шевченку її друкувати, вважаючи, що вона «несравненно ниже […] огромного стихотворного таланта» автора (лист від 19 червня 1858 р. Листи до Тараса Шевченка. – С. 119).

15 лютого

Свитка (свита, свитина) – довгополий верхній одяг із домотканого грубого сукна.

Очіпок – головний убір заміжньої жінки у формі шапочки.

16 лютого

…зашел в собор… – Йдеться про Спасо-Преображенський собор у Нижньогородському кремлі.

Майоров Дмитро – декоратор й актор Нижньогородського театру.

Губер Едуард Іванович (1814–1847) – перекладач; автор віршованого перекладу першої частини трагедії Гете «Фауст». Шевченко мав на увазі сцену побачення Фауста з Маргаритою в тюрмі, яку хотів запропонувати для прочитання К. Б. Піуновій.

Реч – Ретш Моріц-Фрідріх-Август (1779–1856) – німецький живописець і гравер, ілюстратор «Фауста» (26 гравюр, 1828 р.).

17 лютого

…достал «Фауста» Губера. – Йдеться про книжку: Фауст. Сочинение Гете / Пер. Эд. Губера. – СПб., 1838 [з посвятою О. С. Пушкіну].

18 лютого

Волконский – Волхонський Федір Миколайович – лікар, випускник (1857) медичного факультету Київського університету.

Малюга Павло Потапович – лікар, випускник (1857) медичного факультету Київського університету.

Марко Вовчок (справжнє прізвище ім’я та по батькові – Вілінська Марія Олександрівна, по чоловікові – Маркович; 1833–1907) – українська і російська письменниця, із творами якої Шевченко ознайомився за книжкою «Народні оповідання» (СПб., 1857), надісланою П. Кулішем до Нижнього Новгорода. Шевченко і Марко Вовчок листувалися, познайомилися особисто 24 січня 1859 р. у Петербурзі; на спогад про цей день поет написав вірш «Марку Вовчку», присвятив їй «Сон» («На панщині пшеницю жала…»).

Каменецький Данило Семенович (1830–1881) – український фольклорист та етнограф, управитель друкарні П. О. Куліша у Петербурзі; пізніше допомагав Шевченку у видавничих справах, брав участь у випуску в світ «Кобзаря» 1860 р.

19 лютого

…песни Беранже Курочкина… – Йдеться про перше видання: Песни Беранже / Переводы Василия Курочкина (СПб., 1858).

…четыре экземпляра моего портрета… – Йдеться про автопортрет з бородою (папір, італійський і білий олівці, 25,5х21,2), нарисований 4 січня 1858 р. в Нижньому Новгороді і надісланий через П. А. Овсянникова М. М. Лазаревському.

…открытие комитета… – Офіційна назва – «Губернский комитет по устройству и улучшению быта помещичьих крестьян».

…благословлено епископом… – Тобто єпископом Нижньогородським і Арзамаським Антонієм.

…воєнного губернатора Н. А. Муравьева… – Правильно: «А. Н. Муравьева». Згадувану промову надруковано в «Нижегородских губернских ведомостях» (1858 р., 8 марта).

21 лютого

Начал переписывать свою поэзию для печати… – Шевченко розпочав переписувати та доопрацьовувати свою поезію періоду заслання із «Малої книжки» («захалявної») до «Більшої книжки».

22 лютого

Третий раз вижу ее во сне… – Йдеться про К. Б. Піунову.

23 лютого

…с здешним новым директором театра, с г. Мирцовым. – Йдеться про директора (антрепренера) Казанського, а не Нижньогородського театру, Мирцева Миколу Івановича, який підписав контракт із К. Б. Піуновою на наступний сезон її виступів у Казані.

24 лютого

…с хутора Матроновки около Борзны. – Йдеться про хутір Мотронівку Борзнянського повіту Чернігівської губернії, куди Шевченко приїжджав у січні 1847 р. на весілля П. О. Куліша.

Завтра Кудлай едет во Владимир, попрошу его взять и меня с собой. – Наступного дня Шевченко одержав від М. М. Лазаревського листа, в якому повідомлялося про дозвіл на проживання в Петербурзі, тому поїздка до Владимира не відбулася.

…довольно удачные стишки… – Автором переписаного вірша був П. Л. Лавров; запис у щоденнику від 18 вересня 1857 р. – вірш П. Л. Лаврова «Русскому народу».

25 лютого

…с днем ангела… – 25 лютого (за старим стилем) за православним церковним календарем відзначається день святого Тарасія Константинопольського. Цього дня Шевченкові виповнилося сорок чотири роки.

Брилкін Петро Олександрович – капітан пароплава «Мінін» пароплавної компанії «Меркурій», старший брат М. О. Брилкіна.

Товбич Лев Йосипович – старший чиновник для особливих доручень при нижньогородському військовому губернаторі.

27 лютого

Медновка – село за 78 км від Нижнього Новгорода.

Петрович Григорій Фердинандович – капітан корпусу лісничих, чиновник нижньогородської будівельної комісії; походив із сербської сім’ї.

1 березня

На имя здешнего губернатора… получена бумага… – Міністр внутрішніх справ С. С. Ланський повідомив нижньогородського губернатора про те, що Шевченку дозволено проживати в Петербурзі під строгим наглядом поліції.

Адлерберг Володимир Федорович (1791–1884) – міністр імператорського двору в 1852–1872 рр.

2 березня

Получил письмо от графини Н. И. Толстой. – А. I. Толстая у листі від 24 лютого 1858 р. писала: «Итак, мои заветные мечты сбываются – я увижу Вас скоро, наш давно желанный гость – Тарас Григорьевич. Вот уже неделя, как пришла бумага к графу с разрешением Государя о дозволении жить Вам в столице и посещать Академию художеств. По получении официального на то повеления не мешкайте нисколько и отправляйтесь тотчас в Петерб[ург]. Вас ждет здесь многое: Академия, друзья и Ваша родная семья. Приезжайте же скорей. Да и для графа нужно, чтобы Вы по получении дозволения тотчас приехали. – А иначе В[еликая] Княгиня может сделать замечание графу, от чего Вас нет, – тем более, что она приняла в Вас самое живое участие.

Ничего не могу более писать, руки дрожат от нетерпения и радости.

Гр. А. Толстая.

P. S. Уведомьте меня, когда Вы получите бумагу и когда выедете из Нижнего, чтобы я могла ожидать Вас» (Листи до Тараса Шевченка. – С. 114–115).

Згадуючи Велику Княгиню, А. І. Толстая мала на увазі Марію Миколаївну – президента Академії мистецтв, сестру царя Олександра ІІ.

Овсянников просит… – П. А. Овсянников мав привезти з Петербурга для Шевченка гроші на дорогу.

3 березня

…книгу «Детство Багрова внука» сегодня получил… – Шевченко одержав перше виданная книжки С. Т. Аксакова «Детские годы Багрова-внука» (М., 1858).

4 березня

…принялся переписывать «Видьму» для печати. – Поема «Відьма» має три редакції: першу під назвою «Осика» Шевченко завершив 7 березня 1847 р. в Седневі на Чернігівщині і планував включити до другого «Кобзаря», до якого мали увійти твори із рукописної збірки «Три літа» (1843–1845). Але зошити з рукописами творів були конфісковані поліцією під час арешту поета 5 квітня 1847 р. В Орській фортеці Шевченко створив другу редакцію поеми і записав її до «Малої книжки» («захалявної»). 4–6 березня 1858 р. у Нижньому Новгороді було створено третю редакцію поеми «Відьма», текст якої було записано до «Більшої книжки», і який вважається найдовершенішим, тобто остаточним.

5 березня

Послал письмо графине Н. И. Толстой. – У листі до А. І. Толстої від 5 березня 1858 р. Шевченко повідомляв: «Наконец, эта всемогущая бумага сегодня получена в губернаторской канцелярии и завтра будет передана полицмейстеру. Послезавтра я получу от него пропуск и послезавтра же, т. е. 7 марта, в 9 часов вечера (в этот час мальпост[32] отходит от Нижнего Новгорода в Москву), я оставлю гостеприимный Нижний Новгород».

6 березня

Переписал и слегка поправил «Лилею» и «Русалку». – Балади «Лілея» і «Русалка» були написані Шевченком 25 липня і 9 серпня 1846 р. у Києві (у тому ж зошиті, що й поема «Осика»).

Шліпенбах Павло Антонович – йдеться про нижньогородського поштмейстера, якого необхідно було везти до В’ятки як психічно хворого, а не «непокорного отцу своєму капитана».

Вільде Микола Євстафійович (Карл Густавович; 1832–1896) – актор-любитель; у 1857–1858 рр. – чиновник особливих доручень при нижньогородському губернаторі; згодом – актор московського Малого театру в Москві, драматург.

…встретил… мамзелей Шмитгоф и брата их… – Йдеться про актрис Нижньогородського театру Евеліну Карлівну і Лючію (Люцію) Карлівну Шмідтгоф і їхнього брата, актора і музиканта Максиміліана Карловича Шмідтгофа (1835–1879), який у 1860 р. одружився із колишньою нареченою Шевченка К. Б. Піуновою.

10 березня

Владимир – за часів Шевченка – губернське місто.

Бутаков Олексій Іванович (1816–1869) – російський мореплавець і географ, дослідник Аральського моря, контр-адмірал; за його клопотанням Шевченка як художника було включено до складу Аральської описової експедиції 1848–1849 рр. Під час експедиції між командиром і рядовим солдатом складися добрі стосунки, вони жили в одній каюті на шхуні «Констатин». Завдяки доброму ставленню Бутакова до Шевченка деякий час на засланні він не потерпав від солдатської муштри, переслідувань тощо. Шевченко виконав малюнок «О. Бутаков і фельдшер О. Істомін під час зимівлі на на Косаралі» (папір, сепія; 18х27,3).

На Бутакова за порушення заборони Шевченкові малювати було накладено дисциплінарне стягнення.

…едет с женою… – Тобто з Бутаковою Ольгою Миколаївною (1830–1903), художницею, яка розробляла «степову» тематику в образотворчому мистецтві, виконала кілька офортів з малюнків Шевченка періоду Аральської експедиції 1848–1849 рр.

11 березня

Нашел его у старого Пимена в доме Щепотьевой… – У 1847–1859 рр. М. С. Щепкін наймав у північній частині Москви будинок, що належав домовласниці Щепотьєвій поблизу храму Пимена.

12 березня

Максимович Михайло Олександрович (1804–1873) – український природознавець, історик, філолог, перший ректор Київського університету (1834–1835). Знайомство Шевченка з Максимовичем відбулося у Києві в 1845 р. Після зустрічі у Москві між Шевченком і Максимовичем зав’язалося листування (збереглося по дев’ять листів). 19 червня 1859 р. під час перебування в маєтку Максимовичів у селі Прохорівці (біля Канева) Шевченко виконав портрет М. Максимовича (тонований папір, італійський олівець, крейда, 34х26,9; праворуч унизу напис олівцем: «1859, Т. Шевченко, 19 июня»). 22 червня 1859 р. Шевченко намалював портрет дружини М. О. Максимовича Марії Василівни (дівоче прізвище – Товбич) (тонований папір, італійський олівець, крейда, 34х26,5; праворуч унизу напис крейдою: «1859 Т. Шевченко 22 июня»).

…по настоянию моих гостеприимных хозяев… – Йдеться про М. С. Щепкіна та його дружину Олену Дмитрівну (1789–1859).

Кетчер Микола Христофорович (1809–1886) – російський письменник і перекладач, лікар.

Бабст Іван Кіндратович (1824–1881) – російський економіст і публіцист, професор Московського університету.

Афанасьєв Олександр Миколайович (1826–1871) – історик літератури і фольклорист.

13 березня

Мін Дмитро Єгорович (1818–1885) – лікар, поет і перекладач, ад’юнкт-професор Московського університету.

Навестил меня Маркович… – Йдеться про Андрія Миколайовича Маркевича.

…М. А. Максимович с брошюрою… – М. О. Максимович приніс Шевченкові відбиток своєї статті «Сказание о гетьмане Петре Конашевиче Сагайдачном» (альманах «Киевлянин», 1850).

14 березня

Отправил Лазаревскому два рисунка… – Шевченко відіслав два рисунки – подарунок президенту Академії мистецтв великій княгині Марії Миколаївні.

15 березня

Грекова Ірина Опанасівна (1823–1870) – дружина московського юриста П. М. Грекова, приятелька родини Щепкіних; мала сильний голос (контральто) і, за свідченням сучасників, майстерно виконувала «страстные и грустные малороссийские песни…» (Тучкова-Огарева Н. А. Воспоминания. – М., 1959. – С. 163).

Петр Михайлович, старший сын моего великого друга… – Щепкін Петро Михайлович (1821–1877) третій (не старший) син М. С. Щепкіна, юрист.

16 березня

Нарисовал портрет, не совсем удачно, М[ихайла] С[еменовича]. – Портрет виконано на тонованому папері італійським та білим олівцями, 35,8 х 28,7; праворуч унизу напис олівцем: «1858 Т. Шевченко».

17 березня

Ханжество – удавана набожність, доброчесність.

18 березня

Вскоре явилася она… – М. В. Максимович – дружина М. О. Максимовича.

…написал ей на память свой «Весенний вечер»… – Йдеться про вірш «Садок вишневий коло хати…» (1847).

…заехали мы в школу живописи… – Йдеться про Училище живопису, скульптури і зодчества.

Мокрицький Аполлон Миколайович (1811–1871) – український і російський живописець і педагог; учнь К. П. Брюллова; брав участь у заходах, пов’язаних з викупом Шевченка із кріпацтва.

…заехали в книжный магазин Н. Щепкина… – Щепкін Микола Михайлович (1820–1886) – російський видавець, громадський діяч, син М. С. Щепкіна.

Якушкін Євген Іванович (1826–1905) – російський етнограф, правник, громадський діяч, молодший син декабриста І. Д. Якушкіна.

Новиков Микола Іванович (1744–1818) – російський просвітитель XVIII ст., письменник.

19 березня

Казармовидный дворец. – Йдеться про Великий Кремлівський палац (1838–1849), Оружейну палату (1849–1851) та храм Христа Спасителя (1837–1883), збудовані за проектами архітектора К. А. Тона.

Станкевич Олена Костянтинівна (дівоче прізвище – Бодиско; 1824–1904) – дружина О. В. Станкевича, знайома Шевченка з 1844 р.; у листі від 21 липня 1844 р. висловила своє захоплення поемою «Тризна» та іншими творами поета.

Міницька Олімпіада Іванівна. – знайома Шевченка, очевидно, ще з 1840-х років.

20 березня

…посмотреть скульптурные работы. – Шевченка цікавили скульптурні роботи у храмі Христа Спасителя, виконані відомими митцями П. К. Клодтом, О. В. Логановським, М. О. Рамазановим і Ф. П. Толстим.

…меня и на двор не пустили. – У зв’язку з тривалим продовженням будівельних робіт на територію споруджуваного храму сторонніх осіб не допускали.

Савичев Микита Федорович (1820–1885) – офіцер Уральського козачого війська, познайомився з Шевченком у травні 1852 р. у Новопетровському укріпленні. Тоді ж Шевченко намалював його портрет (кольоровий папір, італійський олівець, білило, 22,5х21; ліворуч унизу авторська дата олівцем: «1852»; праворуч унизу підпис: «Рис. Ш»).

Взял у него летопись Велички… – Величко Самійло Васильович (близько 1670 – після 1728) – український історіограф і письменник, автор праці «Летопись событий в Юго-Западной России в XVII веке, составил Самуил Величко, бывший канцелярист войска Запорожского, 1720». Шевченко взяв у М. Ф. Савичева перші три томи «Літопису» Величка (К., 1848–1855). З проханням надіслати йому перші два томи літопису Шевченко звертався до О. М. Бодянського ще в листі від 1 травня 1854 р.

…подарил мне экземпляр стихотворений Тютчева. – Йдеться про перше прижиттєве видання «Стихотворения Ф. Тютчева» (СПб., 1854).

21 березня

Кетчер подарил мне все издания своей компании… – В описі книг, що належали Шевченку, складеному після його смерті, зафіксовані такі книги видавничого товариства «К. Солдатьонков і М. Щепкін»: «Сочинения Т. Н. Грановского» (М., 1856); «Стихотворения Н. Огарева» (М., 1856); «Стихотворения А. Полежаева» (М., 1858) та інші.

…кроме своего перевода Шекспира, – он еще в типографии. – На той час почало виходити друге зібрання «Драматические сочинения В. Шекспира. Перевод с английского Н. Кетчера, выправленный и пополненный по найденному Пэн-Колльером старому экземпляру: in folio 1632 года». На час перебування Шевченка в Москві, очевидно, вийшла лише частина V.

…Бабст подарил свою речь… – Йдеться про видання «О некоторых условиях, способствующих умножению народного капитала. Речь, произнесенная 6 июня 1856 г. в торжественном собрании императорского Казанского университета» (М., 1857).

…милейшая хозяйка подарила нам по экземпляру портрета к[н]. Волконского… – Якушкіна Олена Густавівна (дівоче прізвище – Кноррінг) – дружина Є. І. Якушкіна із 1848 р.

Волконський Сергій Григорович (1788–1865) – декабрист, член «Союзу благоденства» і Південного товариства. Портрет князя С. Г. Волконського – один з літографованих портретів, що булі видані Є. І. Якушкіним. Портрети поширювалися нелегально.

Забєлін Іван Єгорович (1820–1909) – історик і археолог, знавець Москви.

Оружейна палата – один з найстаріших музеїв у Кремлі; заснований у XVI ст. як сховище зброї.

Вельтман Олександр Хомич (1800–1870) – російський письменник, археолог; із 1852 р. – директор Оружейної палати.

22 березня

…статью в № 3 «Полярной звезды»… – Йдеться про статтю О. І. Герцена «Княгиня Екатерина Романовна Дашкова» (Полярная звезда. – 1857. – № 3).

Дашкова Катерина Романівна (1743–1810) – перший президент Російської академії наук.

23 березня

Самарін Іван Васильович (1817–1885) – актор Малого театру, драматург, режисер і педагог, учень і послідовник М. С. Щепкіна.

Щербина Микола Федорович (1821–1869) – російський письменник. Згадувана епіграма належить поету О. М. Апухтіну (1841–1893); написана як пародія на вірш А. А. Фета «Лесом мы шли по тропинке единственной…» (Русский вестник, 1858. – Февраль).

Данилевський Григорій Петрович (1829–1890) – український і російський письменник, автор історичних романів на українську тематику, досліджень з української літератури, наукових праць «Основ’яненко» (1856), «Сковорода – український діяч 18 століття» (1862), поетичних творів, перекладів тощо.

Плєщєєв Олексій Миколайович (1825–1893) – російський письменник, критик, перекладач. За участь у русі петрашевців у 1849 р. був засланий солдатом в Окремий Оренбурзький корпус, де познайомився з поезією Шевченка й почав листуватися з ним (зберігся лише один лист українського поета). Після повернення із заслання зустрічалися в Петербурзі. У 1858–1861 рр. О. Плещєєв переклав 9 творів Шевченка, більшість яких була надрукована раніше за оригінал або одночасно з ним, широко популяризував його творчість, допомагав звільнити родичів Шевченка з кріпацтва, відгукувався газетною заміткою на вихід у світ «Кобзаря» в 1860 р. (Московский вестник, 1860, 1 апреля).

Майков Аполлон Миколайович (1821–1897) – російський поет і перекладач. Шевченко й Майков зустрічалися в родині Ф. Толстого в Петербурзі, разом брали участь у літературних читання на користь недільних шкіл. 14 квітня 1861 р. А. Майков виступив на вечорі в Петербурзькому університеті, присвяченому пам’яті Шевченка.

Фет Афанасій Афанасійович (1820–1892) – російський поет, який не зрозумів ідейного і художнього значення творчості Шевченка і не схвалював прихильного ставлення до нього прогресивної інтелігенції.

24 березня

Шумський Сергій Васильович (справжнє прізвище – Чесноков; 1820–1878) – драматичний актор, учень М. С Щепкіна.

Чичерін Борис Миколайович (1828–1904) – історик, правознавець, філософ і публіцист; професор Московського університету.

Кронеберг Олександр Іванович (1824–1865) – зоолог, публіцист.

Корш Євген Федорович (1810–1897) – журналіст і перекладач.

Крузе Микола Федорович (1823–1901) – публіцист; у 1855–1859 рр. – цензор Московського цензурного комітету, який допускав прояви лібералізму, за що був відправлений у відставку.

Варенцов Микола Михайлович (1818—?) – московський купець і меценат.

25 березня

…ветхими деньми… – Тобто людей поважного віку.

Погодін Михайло Петрович (1800–1875) – історик, журналіст, публіцист офіційно-монархічного напряму; у 1841–1856 рр. – видавець журналу «Москвитянин».

Шевирьов Степан Петрович (1806–1864) – поет, історик літератури і критик, який дотримувався великодержавницьких монархістських поглядів.

Амфітріон – за грецькою міфологією – син тірінфського царя Алфея; Зевс в образі Амфітріона домагався кохання його дружини Алкмени. Ім’я Амфітріона стало символом гостинного господаря.

…амфитрион прочел в честь мою стихи собственного сочинения. – М. Максимович прочитав вірш «Перебув ти тяжке лихо…», присвячений Шевченку, що згодом друкувався в журналі «Основа» (1861. – № 6. – С. 8).

…хозяйка пропела несколько малороссийских песен… – На вечорі у М. Максимовичів українські пісні співали М. В. Максимович, а також Г. П. Ґалаґан і Шевченко.

Аксакова Надія Сергіївна (1829–1869) – дочка С. Т. Аксакова.

Аксаков Іван Сергійович (1823–1886) – російський письменник і публіцист, громадський діяч, один з ідеологів слов’янофільства, молодший син С. Т. Аксакова.

Аксаков Костянтин Сергійович (1817–1860) – російський публіцист, критик, поет, один із ідеологів слов’янофільства, старший син С. Т. Аксакова.

Кошелєв Олександр Іванович (1806–1883) – російський публіцист і громадський діяч слов’янофільського напряму.

26 березня

Он уехал в Ярославль… – М. С Щепкін виїхав із театром на гастролі до Ярославля.

28 березня

Ґалаґан Григорій Павлович (1819–1888) – український поміщик, один із діячів громадського руху в Україні.

…моего в Москве обретшегося «Еретика», т. е. «Яна Гуса»… – Шевченко одержав від М. Максимовича список частини поеми «Єретик» (227 рядків) і хотів розшукати повний її текст, оскільки оригінал твору знаходився в рукописній збірці «Три літа», конфіскованій у нього під час арешту 5 квітня 1847 р.

Білозерський Василь Михайлович (1825–1899) – один з організаторів Кирило-Мефодіївського братства, який після проведеного слідства був засланий до Олонецької губернії. У 1861–1862 рр. редагував журнал «Основа», у якому вперше було надруковано багато поезій Шевченка та матеріалів про нього.

Станевич Ян Фердинандович (1832–1904) – учасник польського національно-визвольного руху; із 1850 р. відбував заслання рядовим Окремого Оренбурзького корпусу, де познайомився з Шевченком.

Желіговський Едвард-Вітольд (літературний псевдонім – Антоній Сова; 1816–1864) – польський поет і перекладач. За драматичну поему «Йордан» (1846) у січні 1851 р. був засланий до Петрозаводська, а згодом переведений в Оренбурзьку губернію; знайомство з Шевченком було заочним до 28 березня 1858 р. Шевченко присвятив польському поетові вірш «Подражаніє Едуарду Сові» (1859).

29 березня

Мокрицький Іван Миколайович (1822 р.) – управитель канцелярії петербурзького обер-поліцмейстера, брат художника А. М. Мокрицького. У Шевченка були добрі стосунки із І. М. Мокрицьким з 1844 р.

Шувалов Петро Андрійович (1827–1889) – петербурзький обер-поліцмейстер (1857–1860), згодом директор департаменту загальних справ, начальник штабу корпусу жандармів, керуючий III відділом.

Лазаревський Василь Матвійович (1817–1890) – російський письменник і перекладач, старший із шести братів Лазаревських (Михайло, Федір, Яків, Олександр, Іван). У 1847–1848 рр. служив чиновником особливих доручень при голові Оренбурзької прикордонної комісії; з Шевченком познайомився 29 березня 1848 р., листувався з ним і матеріально допомагав йому.

…смотреть и слушать живописную лекцию геологии профессора Роде. – Йдеться про лекцію «Оптичні картини до історії утворення земної кори», відомого популяризатора науки професора В. М. Роде, забороненої згодом петербурзьким митрополитом Григорієм.

30 березня

Заказал фотографический портрет… – Відомий петербурзький фотограф Деньєр Андрій Івановича (Генріх-Йоганн; 1820–1892), з яким Шевченко навчався в Академії мистецтв у К. П. Брюллова, сфотографував поета у шапці. У 1860 р. цю фотографію було використано Шевченком для створення автопортрета (офорта).

Бабст. – Очевидно, йдеться про московського знайомого Шевченка І. К. Бабста.

Лавров Микола Андрійович (1820–1875) – художник-портретист, товариш Шевченка із часу навчання в Академії мистецтв у К. П. Брюллова; М. А. Лавров був одружений на сестрі покійного на той час приятеля Шевченка художника П. С. Петровського Парасці Степанівні Петровській (1825–1902).

31 березня

Лукашевич Микола Олексійович – знайомий Шевченка, який одночасно з Шевченком відвідував рисувальні класи Академії мистецтв, згодом – начальник декораційного і костюмерного управління театральної дирекції.

Новое здание Эрмитажа… – Новий Ермітаж будувався в 1839–1852 рр.

…мой старый… знакомый… Л. Н. Дзюбин… – Очевидно, йдеться про Івана Львовича Дзюбина (за версією шевченкознавця П. Жура), колишнього студента Харківського університету. Шевченко іноді неточно записував ініціали і прізвища деяких осіб. Так у щоденнику двічі по-різному записані ініціали Дзюбина – «Л. Н.» і «И. Н.» Відомо, що Шевченко подарував І. Дзюбину акварельний автопортрет, на якому той власноручно написав: «Портрет Шевченко, написанный им самим в 1859 году, подарен мне покойным Тарасом Григорьевичем, в память многолетней искренней между нами приязни. О взаимных наших близких отношениях можно читать в составленных Шевченко Записках, напечатанных в журнале „Основа“, 1861-го, если не ошибаюсь, года. И. Дзюбин».

Вечер провел у Семена. – Тобто у С. С. Гулака-Артемовського.

1 квітня

Кокорєв Василь Олександрович (1817–1889) – російський підприємець, колекціонер, публіцист, видавець.

Сошальский – очевидно, це хтось із багатих земляків Шевченка. Можливо, йдеться про К. Г. або Є. Г. Розаліон-Сошальських із Куп’янська Харківської губернії.

…к имениннице землячке М[арье] С[тепановне]. – Кржисевич Марія Степанівна (дівоче прізвище – Задорожна; 1824–1905) – племінниця Г. С. Тарновського. Шевченко намалював портрет М. С. Кржисевич (тонований папір, італійський і білий олівці, 33,7х26,2; праворуч унизу чорним олівцем дата й авторський підпис: «1958. Т. Шевченко»).

2 квітня

Смирнова Юлія Василівна – двоюрідна племінниця Г. С Тарновського.

Градович Едуард Олександрович – лікар Олександринської жіночої лікарні в Петербурзі. У 1840-х роках був прилуцьким і лохвицьким лікарем, де, очевидно, познайомився з Шевченком.

…Палкин трактир… – Ресторан «Палкін».

…смотрел и слушал «Бронзового коня». – Йдеться про комічну оперу французького композитора Даніеля-Франсуа-Еспрі Обера (1782–1871).

Петров Йосип Опанасович (1806–1878) – російський оперний співак (бас). Походив з Єлисавету й знав українську мову. Шевченко був знайомий із Й. О. Петровим ще з 1840 р., потоваришував з ним після повернення із заслання.

Семен – С. С. Гулак-Артемовський.

3 квітня

«Навуходоносор» – вірш В. С. Курочкіна, написаний за мотивами однойменного твору П.-Ж. Беранже, що нелегально поширювався в Росії. В. С. Курочкін пристосував свій твір до російської дійсності, тобто Навуходоносора сприймали як царя Миколу І.

Кроневич – Круневич Павло Адамович (1825–1871) – польський політичний засланець, лікар 4-го лінійного батальйону Окремого Оренбурзького корпусу. Із 1857 р. жив у Петербурзі; лікував Шевченка під час тяжкої хвороби.

Елькан Олександр Львович (1802–1868) – перекладач Головного управління шляхів сполучення; співробітничав як репортер, фейлетоніст, театральний рецензент у «Санкт-Петербургских ведомостях», «Северной пчеле» та інших виданнях. Шевченко познайомився з О. Л. Ельканом на початку 1840-х рр., описав його портрет у повісті «Художник», неодноразово згадував у своїх листах 1842–1843 рр. і 1852 р. з Новопетровського укріплення.

5 квітня

Смаковский – Можливо, йдеться про польського художника Смаковського Вінцентія (1797–1876).

…на лукулловский обед. – Походить від імені римського полководця Луція Ліцінія Лукулла (бл. 117 – бл. 56 до н. е.), який прославився розкішними бенкетами – «лукуллові банкети».

6 квітня

Свичка – Мокрицька Марія Львівна, донька знайомого Шевченка (із 1843 р.) Свічки Льва Миколайовича, який згадується у повісті «Художник».

Контський Антоній Григорович (1817–1899) – польський піаніст, композитор і педагог.

Щербина – М. Ф. Щербина.

7 квітня

Павловськ – місто за 26 км від Петербурга, відоме своїми архітектурними і садово-парковими ансамблями.

Соколов Іван Іванович (1823–1910) – російський художник, академік Академії мистецтв (з 1857 р.), автор багатьох картин на українську тематику. У 1859 р. з картини І. І. Соколова «Приятелі» Шевченко виконав офорт, за який разом із офортом з картини Рембрандта «Притча про робітників на винограднику» був удостоєний звання академіка.

…с Михайлом до Семена… – Йдеться про М. М. Лазаревським і С. С. Гулака-Артемовського.

8 квітня

…Семеновский полк… – Район Петербурга, де розташовувалось містечко Семенівського полку.

…искать квартиру Олейникова. – Йдеться про нижньогородського приятеля М. С. Аленникова.

Корбе Іван Михайлович (1800–1868) – генерал-майор у відставці; знайомий Шевченка з часу навчання в Академії мистецтв (не пізніше 1840 р.); зустрічався в 1844–1847 рр. в Україні – у Києві та в його маєтку Вейсбахівці.

…графа Толстого, автора солдатской севастопольской песни… – Тут Шевченко помилився: на цій зустрічі був присутній брат Льва Миколайовича офіцер і літератор Микола Миколайович Толстой. «Солдатська севастопольська пісня» – колективна пісня севастопольців про бій 4 серпня 1855 р.

Хрульов Степан Олександрович (1807–1870) – один із учасників оборони Севастополя 1854–1855 рр.

9 квітня

Кроникевич – П. А. Круневич.

10 квітня

Безобразов Володимир Павлович (1828–1889) – економіст і публіцист, з яким Шевченко познайомився, очевидно, під час недавнього перебування в Москві.

Рамазанов Микола Олександрович (1817–1867) – скульптор та історик мистецтва, товариш Шевченка ще з часів навчання в Академії мистецтв.

Царь помешал. – Очевидно, йдеться про святкові преїзди царя Олександра II в день народження великого князя Володимира Олександровича.

11 квітня

Поручил Каменецкому хлопотать в цензурном комитете… – Клопотання тривало два роки, і Шевченкові було дозволено надрукувати лише те, що було вже опубліковане раніше, тобто видати «Кобзар» 1860 р.

…Анны Яковлевны… – Петрова (дівоче прізвище – Воробйова) Ганна Яківна (1816–1901) – видатна оперна співачка 1830—40-х років, дружина Й. О. Петрова.

…новую драму Желяковского (Совы) … – Йдеться про драму Е. Желіговського «Зорський» (продовження драми «Йордан», 1846).

12 квітня

Смуров С. Г. – власник гастрономічного магазину з рестораном у Петербурзі.

Старов Микола Дмитрович (1823–1877) – викладач історії та російської словесності у 1-му кадетському корпусі й водночас учитель дочки Ф. П. і А. І. Толстих Катерини (після одруження – Юнге). В щоденнику Шевченка за 17 квітня 1858 р. – запис «Ліберального слова» М. Д. Старова.

М. С. Гжесевич – М. С. Кржисевич.

Борель – петербурзький ресторан, відомий за ім’ям його власника.

13 квітня

Остроградський Михайло Васильович (1801–1862) – математик, один із засновників петербурзької математичної школи, академік (з 1830 р.); уродженець Полтавської губернії; знайомий Шевченка ще з періоду до заслання, про що згадується у повісті «Художник».

Жадовська Юлія Валеріянівна (1824–1883) – російська поетеса. Співчутливий запис Шевченка свідчить про те, що він побачив обдаровану особистість, яка була калікою від народження.

14 квітня

Енгельгардт Василь Павлович (1828–1915) – російський астроном, член-кореспондент Петербурзької Академії наук, син П. В. Енгельгардта – колишнього поміщика Шевченка.

…с черниговскими землячками, с Карташевскими. – Шевченко познайомився тоді з Карташевською Варварою Яківною (дівоче прізвище – Макарова; 1832–1902), сестрою вихідця з Чернігівщини, чиновника і журналіста Макарова Миколи Яковича (1828–1892), дружиною сенатора В. Г. Карташевського. В родині Карташевських тоді гостювала тітка В. Я. Карташевської з Чернігівської губернії Ракович Глафіра Олександрівна (1831–1899). Покоївкою Карташевських служила Ликера Полусмакова (1840–1917), з якою хотів одружитися Шевченко. У петербурзькому домі Карташевських часто відбувалися літературні вечори, на яких бували Шевченко та інші українські і російські письменники.

15 квітня

Долгоруков Василь Андрійович (1804–1868) – князь, з 1856 р. – шеф жандармів і головний начальник III відділу, організатор поліційного нагляду над Шевченком після його повернення із заслання.

Тупиця Трохим Семенович (? – 1870) – петербурзький чиновник (начальник відділу інспекторського департаменту), виходець з України.

Громека Степан Степанович (1823–1877) – російський публіцист, автор статей про зловживання поліції; після призначення губернатором у Польщі став консерватором і жорстоким правителем.

…познакомился с стариком Персидским, с декабристом. – Декабриста з таким прізвищем не було. Можливо, йдеться про учасника повстання Чернігівського полку, засудженого на двадцять років каторжних робіт Бистрицького Андрія Андрійовича (1799–1872), який у квітні 1858 р. приїжджав із Могильова-Подільського до Петербурга клопотатися щодо пенсії.

16 квітня

«Весенний вечір» – вірш Шевченка «Садок вишневий коло хати» із циклу в «В казематі», написаний під арештом у Петербурзі орієнтовно 19–30 травня 1847 р. Збереглося п’ять автографів; із них один під назвою «Весенній вечір» (без дати) і другий – під назвою «Майський вечір», датований «1858, ноября 28» (день, коли рукопис подаровано невстановленій особі).

…стихотворение Хомякова. – Вірш О. С. Хом’якова «России» (1854), Шевченком вже записував до свого щоденника 4 вересня 1857 р. під назвою «Кающаяся Россия».

Крилов Олександр Дмитрович (1819–1887) – чиновник Військового міністерства, член Головного військового суду. На лівому полі аркуша біля запису про О. Д. Крилова рукою М. М. Лазаревського дописано: «Известная каналья».

Мей Лев Олександрович (1822–1862) – російський поет, драматург і перекладач; у 1858 р. познайомився з Шевченком, переклав ряд його творів. Вірш «Весенний вечер» («Садок вишневий коло хати…») був опублікований у журналі «Народное чтение» (1859. – № 3).

17 квітня

Кавелін Костянтин Дмитрович (1818–1885) – російський соціолог і публіцист, професор цивільного права Петербурзького університету.

…познакомил меня с тремя братьями Жемчужниковыми. – Очевидно, Шевченко мав можливість познайомитися з братами Жемчужниковими: Олексієм Михайловичем (1821–1908), Володимиром Михайловичем (1830–1884) і Олександром Михайловичем (1826–1896) – російськими поетами, авторами гумористичних творів, що друкувалися під спільним псевдонімом Козьми Пруткова. Згадуваний раніше Шевченком у записах щоденника від 10 і 13 грудня 1857 р. Лев Жемчужников перебував на час знайомства із братами Жемчужниковими за кордоном, а п’ятий брат Микола Михайлович (1824–1909) навідувався до Петербурга зрідка.

«Жизнь за царя» – опера російського композитора Михайла Івановича Глинки (1804–1857), постановка якої відбулася 27 листопада 1836 р. у Великому театрі в Петербурзі; інша назва опери «Іван Сусанін». Шевченко був знайомив з М. І. Глинкою, глибоко шанував його творчість, згадував у повістях «Музикант» і «Капітанша».

Леонова Дарина Михайлівна (1829–1896) – російська співачка (контральто).

18 квітня

«Лунатика» – очевидно, втрачений твір Шевченка. На лівому полі аркуша рукою М. Лазаревського написано: «Как-то где-то совсем пропала».

…мадмуазель Грубнер. – Грінберг Ізабелла Львівна (1833–1877) – петербурзька співачка, яка брала участь в аматорській виставі, що відбулася 13 квітня 1857 р. в Академії мистецтв для збору коштів на користь Шевченка перед його звільненням із заслання. Шевченко малював її портрет (не розшукано).

Даргомижський Олександр Сергійович (1813–1869) – російський композитор, який любив виконувати свої твори, що іноді здобувало негативної оцінки сучасників.

Кузьмін Роман Іванович (1811–1867) – російський архітектор, з яким Шевченко познайомився, ймовірно, 1840-х роках.

19 квітня

Михайло – М. М. Лазаревський.

Шейгель – Штейнгель Володимир Іванович (1783–1862) – декабрист, член Північного товариства.

Голенищев Аркадій Васильович (1789—?) – генерал-лейтенант морського відомства; навчався разом з Ф. П. Толстим у морському кадетському корпусі.

…прочитал описание своего будынка… в Прилуцком уезде. – Йдеться про будинок Г. П. Ґалаґана, споруджений 1856 р. у селі Лебединці.

20 квітня

Обедал у Н. А. Кавелина… – Тут описка в ініціалі імені: йдеться про К. Д. Кавеліна.

Галахов Олексій Дмитрович (1807–1892) – історик літератури, письменник, автор підручників та укладач хрестоматій російської літератури; професор Академії Генерального штабу.

21 квітня

Спектакль вообще был хорош… – Йдеться про оперу Гаетано Доніцетті «Лінда ді Шамуні».

Сетов Йосип Якович (справжнє прізвище – Сетгофер; 1826–1894) – оперний співак; у 1835–1864 рр. співав на петербурзькій оперній сцені, а згодом – соліст Великого театру в Москві, професор Московської консерваторії, оперний режисер і антрепренер.

23 квітня

Гумбольдт Александр (1769–1859) – німецький природознавець, географ і мандрівник, член Берлінської і почесний член Петербурзької Академій наук, автор п’ятитомної праці «Космос», у якій зведено воєдино всі природничі знання першої половини XIX ст., перші томи якої в російському перекладі Шевченко читав ще на засланні. У петербурзькій бібліотеці Шевченка було видання двох частин «Космосу» в російському перекладі М. Фролова (1851–1857).

24 квітня

Клодт Петро Карлович (1805–1867) – російський скульптор, академік Петербурзької Академії мистецтв (з 1838 р.). Автор монументально-декоративних скульптур у дусі класицизму та невеликих статуеток. Шевченко знав П. К. Клодта ще з років навчання в Академії мистецтв, зліпки з його творів прикрашали в ті роки кімнату поета. Після повернення Шевченка із заслання між ними були дружні стосунки. У 1860 р. Шевченко подарував П. К. Клодту свій естамп із картини К. Брюллова «Вірсавія» з написом: «Петру Карловичу Барону Клодту искренне уважающий Т. Шевченко 1860 года, сентября 4». У січні – лютому 1861 р. Шевченко виконав портрет П. К. Клодта (папір, офорт, 16,4х12,5). Після смерті поета зняв з нього маску, оригінал якої, копія і бронзовий відлив зберігаються у Національному музеї Тараса Шевченка.

Зембулатов Михайло Іванович – російський художник, знайомий Шевченка ще з років навчання в Академії мистецтв.

Борисполець Платон Тимофійович (1805–1880) – український художник, родом із Чернігівської губернії; навчався одночасно із Шевченком в Академії мистецтв по класу батального живопису.

25 квітня

Сухомлинов Микола Іванович (1828–1901) – російський історик літератури, професор російської словесності Петербурзького університету, академік Петербурзької Академії наук; родом із Харкова.

…полюбовался монументом неудобозабываемому… – П. К. Клодт працював тоді над пам’ятником Миколи І, який було встановлено в 1859 р. на Ісаакіївській площі в Петербурзі.

…встретился с Жемчужниковым… – Очевидно, йдеться про Олександра Михайловича Жемчужникова, який кілька років служив в Оренбурзі.

..на Петербургскую сторону… – найдавніша частина міста, що розкинулася на Заячому, Березовому, Аптекарському і Петровському островах.

Петров Микола Іванович (близько 1825–1878) – чиновник поштового департаменту в Петербурзі, випускник Ніжинського ліцею князя Безбородька, знайомий Шевченка ще з 1840-х років.

26 квітня

Курочкін Микола Степанович (1830–1884) – російський поет і перекладач, старший брат В. С. Курочкіна; переклав ряд творів Шевченка, виступив на похороні з промовою.

28 квітня

Когда же я примусь за самые опыты? – Йдеться про роботу Шевченка в галузі офорта й акватинти, яку він розпочав у травні 1858 р.

29 квітня

…случившуюся со мною рукопись «Послание к мертвым, живым и ненарожденным землякам»… – Доля цього рукопису поетичного послання «І мертвим, і живим, і ненарожденним землякам моїм в Украйні і не в Украйні моє дружнєє посланіє» не відома. Зберігся лише один автограф твору в рукописній збірці «Три літа».

30 квітня

Літній сад – найстаріший сад у Санкт-Петербурзі, закладений 1704 р.

…в Казанский собор посмотреть картину Брюллова. – Для Казанського собору, збудованого у 1801–1811 рр., К. П. Брюллов у 1836–1839 рр. виконав запрестольний образ «Вознесіння Божої Матері», про який є згадка у повісті Шевченка «Художник».

Пасаж – велике торгівельне підприємство, збудоване в 1846–1848 рр.; у театральному залі Пасажу відбувалися літературні і музичні вечори.

…алеутскими болванчиками… – Очевидно, йдеться про схожість із алеутами – тубільцями півострова Аляски.

Монумент Крылова, прославленный «Пчелой» и прочими газетами… – Йдеться про хвалебні відгуки в «Северной пчеле» та інших газетах на пам’ятник І. А. Крилову, відкритий у 1855 р., який дістав негативну оцінку Шевченка, як невдалий твір П. К. Клодта.

Ялик – невелика шлюпка з однією або двома парами весел.

…поплыли на биржу. – Йдеться про фондову біржу, збудовану на стрілці Васильєвського острова, відкриту в 1816 р.

…зашли на постоянную выставку… – За будинком біржі був павільйон, де виставлялися і продавалися твори художників.

Тиранов Олексій Васильович (1801–1859) – художник, один із найобдарованіших учнів К. П. Брюллова, який працював у галузі портрета та інтер’єра; у 1839 р. йому надано звання академіка живопису. У 1844 р. захворів психічною хворобою, але продовжував займатися живописом і жив на мізерну пенсію Академії мистецтв. Шевченко писав про О. В. Тиранова у повісті «Художник».

…в окнах магазина Дациаро… – Йдеться про художній магазин-салон на Невському проспекті; згадується в повісті Шевченка «Художник».

1 травня

Єкатерингоф – заміський парк із палацом на березі Неви (біля Фінської затоки), де щороку першого травня в парку проводилися традиційні гуляння.

2 травня

…очаровал Танерини своей умирающей Душенькой… – Танерані П’єтро (1789–1869) – італійський скульптор, учень А. Торвальдсена й А. Канови. Шевченко сподобалася скульптура «Вмираюча Псіхея», яку він називає Душенькою (напевно, за жартівливою поемою І. Ф. Богдановича за античним міфом про Амура і Псіхею).

Маслов Іван Ілліч (1817–1891) – чиновник, у 1840-х роках – секретар коменданта Петропавловської фортеці, приятель Шевченкових друзів Є. Гребінки й А. Мокрицького. Очевидно, І. І. Маслов був один із тих, хто розповідав про ув’язнених у Петропавлівській фортеці й казематах ІІІ відділу учасників Кирило-Мефодіївського братства, зокрема й про Шевченка. Після повернення із заслання поет назвав І. І. Маслова одним із своїх давніх друзів.

Уваров Сергій Іванович (1816–1868) – петербурзький чиновник, який служив у експедиції державної канцелярії, статський радник. З Шевченком потоваришував наприкінці 1830-х років.

3 травня

Мурільйо Бартоломе-Естебан (1617–1682) – іспанський художник, автор картин релігійного змісту, портретів, жанрових сцен із зображенням дітей севільської бідноти. З ескізу картини Мурільйо «Свята родина» Шевченко у травні – липні 1858 р. виконав офорт із однойменною назвою (папір, офорт, акватинта, 22х16,5; під зображенням ліворуч офортним шрифтом авторський напис і дата: «С эскиза Мурильо гравир. Т. Шевченко 1858»).

…обедать у Уваровых… – Шевченко був знайомий з усією родиною Уварових ще з кінця 1830-х років: згадуваним раніше С. І. Уваровим, батьком – петербурзьким купцем Іваном Олександровичем (1777–1858), матір’ю – Пелагеєю Іванівною (? – 1839), братами – Іваном (1811–1849) та Олександром (181—1865), якому подарував одну з найраніших своїх робіт – малюнок «Погруддя жінки»; сестрою Пелагеєю (1807–1885).

…милейшей Александре Ивановне. – Йдеться про дружину С. С. Гулака-Артемовського Олександру Іванівну, піаністку й арфістку, виконавські здібності якої високо цінував Шевченко і подарував їй автопортрет із написом: «Олександрі Івановні Гулак-Артемовській на пам’ять. 4 декабря 1860 года».

4 травня

Служинський (Слюджинський) Франциск Йосипович – гравер, учень відомого російського гравера М. І. Уткіна. Шевченко згадував Ф. Й. Слюджинського в повісті «Художник»; його роботою «Геркулес Фарнежський» користувався як зразком для копіювання; сприяв Шевченкові у виданні серії офортів «Живописная Украина» (1844–1845).

Старик Уваров… – Йдеться про І. О. Уварова.

5 травня

«Лондон» – готель і трактир на Середньому проспекті Васильєвського острова.

Рембрандт Гарменс ван Рейн (1606–1669) – голландський живописець, особливо шанований Шевченком, якого називали «російським Рембрандтом» за глибоке розуміння виражальних можливостей світлотіні.

Уткін Микола Іванович (1780–1863) – російський гравер, професор Академії мистецтв, керівник гравіювального класу.

6 травня

Юзефович Віктор Володимирович (1817–1871) – обер-секретар розпорядчого відділу канцелярії Синоду.

…родной брат предателя – киевского Юзефовича. – Йдеться про Юзефовича Михайла Володимировича (1802–1889), колишнього куратора Київського учбового округу, який проявив дворушництво після арешту членів Кирило-Мефодіївського братства.

…к Степановым из Харькова. – Особи не встановлені.

Нікітенко Олександр Васильович (1804–1877) – історик літератури, професор російської словесності; упродовж сорока років – цензор Петербурзького цензурного комітету; знайомий Шевченка із 1840-х років. О. В. Нікітенко народився у Бірюцькому повіті Слобідсько-Української губернії (тепер Воронезької області Російської Федерації), тому Шевченко називає його земляком.

7 травня

…музыкальный магазин Пеца… – Йдеться про крамницю для музикантів і любителів музики, власником якої був Петц.

…дождавшись Юзефовича с семейством… – Йдеться про В. В. Юзефовича.

8 травня

Вільбоа Костянтин Петрович (1817–1882) – російський композитор і диригент. Очевидно, йдеться про оперу «Наташа, или Волжские разбойники».

…к Софье Федоровне… – Особа не встановлена.

9 травня

Ноздровский – член Товариства для допомоги нужденним літераторам і вченим.

10 травня

…билет для входа в Исакиевский собор… – Освячення Ісаакіївського собору в Петербурзі, збудованого за проектом А. А. Монферрана у 1819–1859 рр., відбулося лише 30 травня 1858 р., а до цього дозволялося його оглядати лише за спеціальними перепустками.

Васильчиков Віктор Іларіонович (1820–1878) – князь, генерал-майор, член будівельної комісії Ісаакіївського собору.

Гур’єв Олександр Дмитрович (1786–1865) – сенатор, голова департаменту економії Державної ради, керівник будівельної комісії Ісаакіївського собору.

11 травня

Обедал с Желяковским у Белозерского… – Йдеться про Е. В. Желіговського і В. М. Білозерського.

…за успех будущего польского журнала «Слово»… – на початку 1859 р. у Петербурзі почала виходити польська газета «Słowo», редагована одним із діячів польського національно-визвольного руху в Росії Йосафатом Огризком. Після публікації в № 15 листа польського історика та ідеолога польського демократичного руху Йоахима Лелевеля (1786–1861) газету було заборонено.

12 травня

…устроить себе постоянную квартиру в Академии. – Шевченку в будинку Академії мистецтв було виділено майстерню з антресолями, куди він переселився на початку червня 1858 р.

Микешин Михайло Йосипович (1835–1896) – російський скульптор і графік, з яким Шевченко познайомився в родині Ф. Толстого. М. Микешин залишив не зовсім правдиві спогади про Шевченка, які спростували його сучасники; ілюстрував «Кобзар» (СПб., 1896).

…Глебовский – Хлєбовський Станіслав (1835–1885) – польський художник, навчався в Академії мистецтв у 1853–1858 рр.; у квітні 1858 р. отримав золоту медаль за картину «Ассамблея при дворе Петра Великого».

…Троцина Костянтин Єлисейович (1827—?) – ніжинський повітовий маршалок дворянства, який перебував тоді у Петербурзі в службових справах.

…пришел я к Дюссо… – Йдеться про фешенебельний ресторан.

Макаров Микола Якович (1828–1892) – петербурзький чиновник, приятель Шевченка, через якого він передав за кордон «Кобзаря» О. І. Герцену; поет присвятив йому вірш «Барвінок цвів і зеленів…» (14 вересня 1860 р.). М. Я. Макаров звільнив свою кріпачку Ликеру Полусмакову, яку засватав Шевченко.

13 травня

«Do brata Tarasa Schewczenki» – вірш Е. Желіговського, написаний ще в період заслання Шевченка і який увійшов згодом до збірки «Poezye Antoniego Sowy» (СПб., 1858. – С. 163–166), подарованої українському поетові із дарчим написом (зберігається в книжковій колекції шевченкознавця М. М. Новицького в Центральному державному архіві-музеї літератури і мистецтва України). Твір друкувався під назвою «Do poety ludu (Z Bulgarskiego)» без останньої строфи. Підзаголовок «З болгарського» зроблено, очевидно, з цензурних міркувань.

Подаємо переклад з польської мови М. Т. Рильського:

Братові Тарасу Шевченку

Синові й співцю народу

Личить гордість, милий брате,

Лаври, пишна нагорода,

Чисті, як твій сум крилатий.

Ти в гіркій і скорбній долі

Два вінки дістав криваві,

Не служив-бо марній славі,

А братам, що у неволі.

Тяжко плакав люд голодний,

Але й стогін був – виною!

Та могучою луною

Підхопив ти зойк народний.

Ти росив сльозами слово,

Кожна пісня – муки вияв…

І натхнення дух чудовий

Чоло страдника овіяв.

Чудо слова бачиш, брате?

Так, як сонця не сховати

В ясний день, – сховать не може

Слова жоден із тиранів,

Бо воно, те слово Боже,

У співців, не в капеланів!

Утікає морок з поля,

Коли день забагрянів.

Не за горами там воля,

Де народ співця родив!

14 травня

…по случаю юбилея Гедеонова… – Йдеться про 25-річчя перебування О. М. Гедеонова на посаді директора імператорських театрів (1833–1858).

…бароном Штенгелем, с тобольским другом М. Лазаревского. – У 1841–1845 рр., М. М. Лазаревський служив у Тобольську, де перебував В. І. Штейнгель.

16 травня

…зашел к землячке М[арье] С[тепановне]… – М. С. Кржисевич.

18 травня

«Фейерверк» и рассказ охотника из комедии Ильина. – М. С. Щепкін прочитав монолог відкупщика Вєдьоркіна з комедії Ф. Ф. Кокошкіна «Воспитание, или Вот приданое» та розповідь мисливця Горлопанова з комедії Ф. Ф. Іванова «Женихи, или Век живи, век учись». Шевченко помилково приписав авторство комедії М. І. Ільїну.

19 травня

На Михайловском театре… – Йдеться про петербурзький театр, у якому виступали з концертами чи з гастрольними виставами зарубіжні трупи.

Садовський Пров Михайлович (1818–1872) – російський драматичний актор, який першим зіграв роль Розплюєва у комедії російського письменника О. Сухово-Кобиліна «Весілля Кречинського».

Самойлов Василь Васильович (1813–1887) – російський драматичний актор, який у 1835–1875 рр. грав у петербурзькому Александринському театрі.

Снєткова Фанні (Федосія) Олександрівна (1838–1929) – російська драматична актриса.

20 травня

Напрасно, разносчик, в окно ты глядишь… – Пародійний анонімний вірш «Элегия», що став основою популярного жартівливого романсу.

«Трубадур» – опера Дж. Верді (1813–1901). Пісня про легендарного народного героя Устима Кармелюка (1787–1835) записана рукою І. М. Лазаревського.

Падура Тимко (1801–1871) – польський та український поет, представник так званої «української школи» в польській літературі, якому приписується пісня про Устима Кармелюка. Автором цієї пісні був, очевидно, католицький соборний священик (канонік) із Кременця Ян Комарницький, якому належала «песня о разбойнике Кармелюке» (О. Русов).

13 липня

Від 20 травня до 12 липня 1858 р. записи в щоденнику відсутні. 12 липня Шевченко подарував свій щоденник на день народження М. М. Лазаревському. 13 липня було записано вірш «Сон» («На панщині пшеницю жала…»), один із відомих найповніших автографів цього твору.

Примітки

1

Айзеншток І. До тексту Шевченкових творів. – «Шляхи мистецтва», 1922, ч. 2, с. 47.

2

Задніпрянський Р. Чи був Шевченко «малоросом»? – Вид-во «Українська критична думка», 1946, с. 1–2.

3

Юрій Івакін. Нотатки шевченкознавця. – К., 1986, с. 17–20.

4

Франко І. Я. Зібрання творів у 50 т. – К., 1984. – Т. 41, с. 276.

5

Костомаров М. І. Спогад про двох малярів // У кн.: Спогади про Тараса Шевченка. – К., 1982, с. 135.

6

Українське малярство. Тарас Шевченко. Монографія акад. Ол. Новицького. – К., 1930, с. 13.

7

Микола Костомаров. Книги битія українського народу. – Авгсбург, 1947, с. 3—24.

8

«Листи до Тараса Шевченка», с. 103; 105.

9

Там само, с. 119.

10

Густавъ Френсенъ. «Рукопись». Изъ романа «Hilligenlei» («Жизнь Иисуса»). Пер. с нем. С.-Петербургъ, 1907, с. 129.

11

«Т. Г. Шевченко. Біографія», с. 476.

12

«Документи та матеріали…», с. 348.

13

Вільгельмъ Бельше. Релігия нашого времени. Пер. с нем. «Библіотека для всехъ», № 39, с. 33.

14

«Спогади про Тараса Шевченка», с. 379.

15

Там само, с. 372.

16

Там само, с. 386.

17

«Т. Г. Шевченко. Біографія», с. 520.

18

«Смерть и похороны Т. Г. Шевченко…», с. 111, 112.

19

Энгельгардт Э. Рабиндранат Тагор как человек, поэт и мыслитель. – Ленинград, 1924, с. 108.

20

Гильберт Кийт Честертон. О настоящих поэтах и прозаиках. – «Дружба народов», 1995, № 8, с. 171.

21

Луна – Ред.

22

Как цветок, процвевший на их болоте. (Прим. Т. Шевченка.)

23

Козака Яременка клуня на тім місці, де стояли Богданові палати. (Прим. Т. Шевченка.)

24

Дзвонковая – криниця прозивається недалеко од монастиря. (Прим. Т. Шевченка.)

25

Аральське море.

26

Невеличка річка.

27

Одно дерево.

28

Оренбург. губ.

29

Любськ – замок над Вілією.

30

Село коло Москви.

31

У першій окремій публікації поеми «Гайдамаки» (СПб., 1841) після поетичного тексту подавалися авторські «Приписи» (коментарі), які в останньому прижиттєвому виданні «Кобзаря» 1860 р. Шевченко зняв.

32

Мальпост – поштова карета для перевезення пасажирів і пошти.

Content

Тарас Григорович Шевченко
Кобзар
Вперше зі щоденником автора

Тарас Шевченко

1837

Причинна

1838

Думка («Тече вода в синє море…»)

Думка («Вітре буйний, вітре буйний…»)

Думка («Тяжко-важко в світі жити…»)

Думка («Нащо мені чорні брови…»)

Тарасова ніч

На вічну пам’ять Котляревському

1838–1839

Катерина

1839

Перебендя

Тополя

До Основ’яненка

Іван Підкова

1840

«Думи мої, думи мої…»(1840)

Н. Маркевичу

На незáбудь Штернбергові

1839–1841

Гайдамаки

Інтродукція

Галайда

Конфедерати

Титар

Свято в Чигирині

Треті півні

Червоний бенкет

Гупалівщина

Бенкет у Лисянці

Лебедин

Гонта в Умані

Епілог

1841

«Вітер з гаєм розмовляє…»

Мар’яна-черниця

Утоплена

1842

Слепая (Поэма)

Гамалія

1843

Тризна

Розрита могила

1844

«Чигрине, Чигрине…»

Сова

Дівичії ночі

Сон (Комедія)

«У неділю не гуляла…»

«Чого мені тяжко, чого мені нудно…»

«Заворожи мені, волхве…»

Гоголю

1845

«Не завидуй багатому…»

«Не женися на багатій…»

Єретик

Сліпий (Поема)

Великий льох (Містерія)

Три душі

Три ворóни

Три лірники

Наймичка

Кавказ

І мертвим, і живим, і ненарожденним землякам моїм в Украйні і не в Украйні моє дружнєє посланіє

Холодний Яр

Давидові псалми

Маленькій Мар’яні

«Минають дні, минають ночі…»

Три літа

1845–1846

«За що ми любимо Богдана…»

1846

Лілея

Русалка

«Вип’єш перву – стрепенешся…»

1847

Відьма

В казематі

Не спалося, – а ніч, як море

Княжна (Поема)

N. N. («Сонце заходить, гори чорніють…»)

N. N. («Мені тринадцятий минало…»)

«Не гріє сонце на чужині…»

Сон («Гори мої високії…»)

Іржавець

N. N. («О думи мої! О славо злая…»)

Полякам

Чернець

«Один у дрýгого питаєм…»

«Самому чудно. А де ж дітись…»

«Ой стрічечка до стрічечки…»

Хустина

А. О. Козачковському

Москалева криниця

«То так і я тепер пишу…»

1848

«А нумо знову віршувать…»

Варнак

«Ой гляну я, подивлюся…»

«Та не дай, Господи, нікому…»

«У Бога за дверми лежала сокира…»

«Добрó, у кого є госпóда…»

Титарівна

«Ну що б, здавалося, слова…»

«Мов за подушне, оступили…»

П. С

Г. З

«Якби зострілися ми знову…»

Пророк

«Меж скалами, неначе злодій…»

«За сонцем хмаронька пливе…»

«І небо невмите, і заспані хвилі…»

«Думи мої, думи мої…»

«І виріс я на чужині…»

«Не для людей, тієї слави…»

«Коло гаю, в чистім полі…»

«Якби мені черевики…»

«І багата я…»

«Полюбилася я…»

«Породила мене мати…»

«Ой я свого чоловіка…»

«Ой виострю товариша…»

«По улиці вітер віє…»

«Ой сяду я під хатою…»

«Закувала зозуленька…»

Швачка

«Ой не п’ються пивá-меди…»

«На улиці невесело…»

«У тієї Катерини…»

«Із-за гаю сонце сходить…»

«Ой пішла я у яр за водою…»

«Не так тії вороги…»

«Ой люлі, люлі, моя дитино…»

«Ой чого ти почорніло…»

«Туман, туман долиною…»

«У неділеньку у святую…»

«У перетику ходила…»

«У неділеньку та ранесенько…»

«Не тополю високую…»

«Утоптала стежечку…»

«І широкую долину…»

«Навгороді коло броду…»

«Якби мені, мамо, намисто…»

«Не хочу я женитися…»

Чума

«І знов мені не привезла…»

«В неволі, в самоті немає…»

«Ой умер старий батько…»

«Не вернувся із походу…»

«У Вільні, городі преславнім…»

«Заступила чорна хмара…»

«Не додому вночі йдучи…»

1849

«Неначе степом чумаки…»

«Як маю я журитися…»

«Нащо мені женитися…»

«Ой крикнули сірії гуси…»

«Якби тобі довелося…»

«Заросли шляхи тернами…»

«Зацвіла в долині…»

«У нашім раї на землі…»

«На Великдень, на соломі…»

«Було, роблю що, чи гуляю…»

«Буває, іноді старий…»

«Хіба самóму написать…»

«Дурні та гордії ми люди…»

«І золотої, й дорогої…»

«Ми вкупочці колись росли…»

«Готово! Парус розпустили…»

«Ми в осени таки похожі…»

1850

«Лічу в неволі дні і ночі…»

«Ми заспівали, розійшлись…»

«Не молилася за мене…»

Петрусь (Поема)

«Мені здається, я не знаю…»

«Якби ви знали, паничі…»

«Буває, в неволі іноді згадаю…»

«І станом гнучим, і красою…»

«Огні горять, музи´ка грає…»

«Чи то недоля та неволя…»

«На батька бісового я трачу…»

«І досі сниться: під горою…»

Москалева криниця (Поема)

Неофіти (Поема)

Юродивий

1858

Доля

Муза

Слава

Відьма (Поема)

«Лічу в неволі дні і ночі…»

Сон («На панщині пшеницю жала…»)

«Я не нездужаю, нівроку…»

1859

Подражаніє 11 псалму

Марку Вовчку

Ісаія. Глава 35 (Подражаніє)

N. N. («Така, як ти, колись лілея…»)

Невольник (Поема)

Дума

«Мій Боже милий, знову лихо…»

«Ой по горі роман цвіте…»

«Ой маю, маю я оченята…»

Сестрі

«Колись, дурною головою…»

«Якби-то ти, Богдане п’яний…»

«Во Іудеї во дні они…»

Марія

Подражаніє Едуарду Сові

Подражаніє Ієзекіїлю (Глава 19)

Осія. Глава XIV

1860

«Дівча любе, чорнобриве…»

«Ой діброво – темний гаю…»

Подражаніє сербському

Молитва

«Царів, кровавих шинкарів…»

«Злоначинающих спини…»

«Колись-то ще, во время оно…»

«Тим неситим очам…»

Переспіви зі «Слова о полку Ігоревім»

«В Путивлі-граді вранці-рано…»

«З передсвіта до вечора…»

«Умре муж велій в власяниці…»

Гімн черничий

«Над Дніпровою сагóю…»

«Росли укупоці, зросли…»

«Світе ясний! Світе тихий…»

Ликері

«Барвінок цвів і зеленів…»

«І Архімед, і Галілей…»

Л. («Поставлю хату і кімнату…»)

«Не нарікаю я на Бога…»

Саул

«Минули літа молодії…»

«Титарівна-Немирівна…»

«Хоча й лежачого не б’ють…»

«І тут, і всюди – скрізь погано…»

«О люди! люди небораки…»

«Якби з ким сісти хліба з’їсти…»

«І день іде, і ніч іде…»

«Тече вода з-під явора…»

«Якось-то йдучи уночі…»

«Бували войни й військовії свари…»

Н. Т. («Великомученице кумо…»)

«Зійшлись, побрались, поєднались…»

«Кума моя і я…»

1861

«Чи не покинуть нам, небого…»

«А пóки те, та се, та оне…»

Щоденник

1857

Июня 12

13 июня

14 июня

15

16

17

18

19

20

21

25

26

27

28

29

30

1 июля

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

5 августа

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15 и 16

Августа 16

17

18

19

20

23

25

27

28

29

30

31

1 сентября

2

3

4

Кающаяся Россия

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Собачий пир (Из Барбье)

17

18

Русскому народу 1854 года

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

1 ноября

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

26

27

28

29

30

1 декабря

2

3

4

8

9

10

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

24

29

30

1858

1 генваря

2

16-е июля 1857 года

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

1 февраля

2

3

4

5

Старый холостяк (Беранже)

6

7

8

9

10

11

12

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

1 марта

2

3

4

5

6

7

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

1

2

3

Навуходоносор (Из Беранже. В. Курочкина)

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Стихотворение Хомякова

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

1 мая

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

13 июля

Сон

Репрезентант української нації

Примітки (С. А. Гальченко)

Поезія

1837

1838

1838–1839

1839

1840

1839–1841

1841

1842

1843

1844

1845

1846

1847

1848

1849

1850

1857

1858

1859

1860

1861

Щоденник

1857

1858

Примітки