Катрин Макгий

Хилядният етаж

НА ЛИЗИ

ПРОЛОГ

Ноември 2118

Смехът и музиката на хилядния етаж заглъхваха, партито приключваше, разпадаше се на малки групички — дори най-шумните най-сетне се качваха в асансьорите и се отправяха надолу към домовете си. Високите от пода до тавана прозорци тъмнееха като меко кадифе, макар в далечината слънцето вече да се издигаше безшумно и небето да избледняваше до охра, бледорозово и меки златисти оттенъци.

И тогава писък раздра тишината и едно момиче полетя към земята. Носеше се все по-бързо през хладния въздух на зазоряване.

Момичето щеше да се блъсне в твърдия цимент на Ист Авеню чак след три минути. Сега обаче косата й се вееше като знаме, копринената рокля плющеше около извивките на тялото, яркочервената й уста бе застинала в съвършено О, предизвикано от шока. Сега, в този момент, тя бе по-красива от когато и да било.

Казват, че преди смъртта животът на хората преминава пред очите им. Докато земята приближаваше с неподозирана бързина, момичето можеше да мисли единствено за изминалите няколко часа и че пътеката, по която бе поела, свършва тук. Само ако не беше разговаряла с него, ако не се беше проявила като такава глупачка.

Когато човекът от екипа по наблюдение откри останките й и нервно пусна доклад за инцидента, единственото, което можеше да каже със сигурност, беше, че от Кулата пада човек за пръв път през двайсет и пет годишната й история. Не знаеше нито коя е тя, нито как е излязла навън.

Не знаеше дали е паднала, или са я блъснали, дали — смазана под тежестта на неизречени тайни — е решила да скочи сама.

ЕЙВЪРИ

Два месеца по-рано

— Прекарах страхотно тази вечер — подхвърли Зей Уогнър, докато изпращаше Ейвъри Фулър до вратата на семейния пентхаус. Бяха прекарали вечерта в нюйоркския „Акуериъм“ на 830-ия етаж, танцуваха на меките отблясъци на водата, край познати лица. Не че Ейвъри си падаше особено по „Акуериъм“. Само че, както обичаше да повтаря приятелката й Ерис, партито си е парти, нали така?

— И аз. — Ейвъри наклони глава към скенера на ретината и вратата се отключи. Усмихна се на Зей. — Лека нощ.

Той посегна към ръката й.

— Може ли да вляза? Нали вашите ги няма и…

— Извинявай — прошепна Ейвъри и прикри раздразнението си с престорена прозявка. Той цяла вечер си търсеше извинения да я докосва и тя трябваше да се сети, че ще стигнат и до този момент. — Ужасно съм скапана.

— Ейвъри. — Зей отпусна ръка и отстъпи крачка назад, прокара пръсти през косата си. — От седмици нищо не се променя. Ти изобщо харесваш ли ме?

Ейвъри отвори уста, но не каза нищо. Нямаше представа какво да отговори.

Нещо трепна в изражението на Зей — може би раздразнение, може би объркване.

— Ясно. До скоро. — Той тръгна към асансьора, след това се обърна и погледът му отново се плъзна по нея. — Тази вечер си много красива — добави.

Вратите на асансьора се затвориха зад него с тихо прищракване.

Ейвъри въздъхна и влезе във внушителното фоайе на апартамента. Още преди да се роди, докато Кулата се строяла, родителите й наддавали стръвно, за да спечелят това място — целия последен етаж с единственото двуетажно фоайе в цялата сграда. Бяха безкрайно горди с него, но Ейвъри го ненавиждаше: тук стъпките й кънтяха на кухо, а всички повърхности бяха покрити с блестящи огледала. Накъдето и да погледнеше, виждаше отражението си.

Изрита обувките с високи токчета в средата на фоайето и тръгна боса към стаята си. Някой щеше да ги прибере утре сутринта — или робот, или Сара, стига да благоволеше да дойде навреме.

Горкият Зей. Ейвъри наистина го харесваше: беше забавен по един шумен и енергичен начин, който винаги я разсмиваше. Само че тя не изпитваше нищичко към него, когато се целуваха.

А пък единственото момче, което наистина искаше да целуне, беше недосегаемо за нея.

Влезе в стаята си и чу тихото жужене, докато компютърът се включваше и сканираше жизнените й показатели, за да нагласи температурата. Чаша леденостудена вода се появи на масата до старовремското легло с балдахин — вероятно заради шампанското, което все още бълбукаше в празния й стомах, въпреки че Ейвъри не си направи труд да попита. След като Атлас бе избягал от града, бе изключила говора на компютъра. Нали той го бе нагласил така, че да говори с британски акцент и го бе кръстил Дженкинс. Разговорите с Дженкинс без него й се струваха потискащи.

Отново чу думите на Зей: „Тази вечер си много красива“. Той, разбира се, се опитваше да й направи комплимент, макар да нямаше представа колко силно ненавижда тя тази дума. Цял живот чуваше колко е красива — казваха го и учители, и момчета, и родителите й. Сега вече фразата беше изгубила значението си. Атлас, осиновеният й брат, бе единственият, който се усещаше, че не трябва да й прави комплименти.

Семейство Фулър бяха посветили години и огромни суми, докато я заченат. Ейвъри не беше сигурна колко точно е струвало да я направят, макар да предполагаше, че стойността й е много малко по-ниска от тази на апартамента. Родителите й, и двамата средни на ръст, обикновени на вид, с редки кестеняви коси, бяха взели самолета до прочут учен в Швейцария, който да се порови в генетичния им материал. И някъде сред милионите комбинации на средната им ДНК бяха открили единствената възможност, довела до нея.

Понякога Ейвъри се питаше каква ли щеше да бъде, ако родителите й я бяха заченали по естествен начин или просто бяха проверили за болести, както правеха повечето хора от високите етажи. Дали нямаше да наследи тесните раменца на майка си и големите зъби на баща си? Не че имаше значение. Пиърсън и Елизабет Фулър бяха платили тъкмо за тази дъщеря с медено-руса коса, дълги крака и големи сини очи, която притежаваше интелигентността на баща си и бързия ум на майка си. Атлас винаги се шегуваше, че инатът е единственият й недостатък.

На Ейвъри й се искаше това да е единственото, което не е наред с нея.

Тръсна коса и я зави на хлабав кок, след това излезе решително от стаята си. В кухнята отвори вратата на килера и протегна ръка към скритата ръчка на механичния панел. Беше го открила преди години, докато с Атлас си играеха на криеница. Съмняваше се, че родителите й знаят за него — те двамата дори не влизаха тук.

Изтласка панела навътре и в тесния килер се спусна стълба. Тя хвана с две ръце полите на копринената си рокля в цвят слонова кост и се заизкачва, като инстинктивно започна да брои стъпалата на италиански: uno, due, tre[1]. Запита се дали тази година Атлас е бил в Италия и дали изобщо е ходил в Европа.

На последното стъпало посегна към тайната врата, отвори я и излезе нетърпеливо в бруления от вятъра мрак.

През оглушителния вой на вятъра долови бумтенето на различни машини на покрива около нея, сгушени под непромокаемите си кутии или фотоволтаични панели. Босите й крака измръзнаха на металната платформа. От всички ъгли стърчаха железни подпори и образуваха над главата й прословутата Игла на Кулата.

Нощта беше ясна, нямаше облаци, които да навлажнят миглите й или да обсипят кожата й с капчици роса. Звездите блестяха като счупени късчета стъкло на фона на ширналото се нощно небе. Ако някой разбереше, че се е качила тук, щяха да я накажат до края на живота й. Бе забранено да се излиза над сто и петдесетия етаж — всички тераси над това ниво бяха защитени от силните ветрове от тежки прозорци от полиетиленово стъкло.

Ейвъри се запита дали някой друг, освен нея някога е стъпвал тук. От едната страна на покрива имаше обезопасителен парапет, в случай че се качат работници, но доколкото тя знаеше, никой не бе идвал тук.

Така и не бе казала на Атлас. Това бе една от двете тайни, които не бе споделила с него. Ако научеше, той щеше да се погрижи тя никога да не излиза повече тук, а Ейвъри не можеше да понесе мисълта да се откаже от това удоволствие. Обичаше това място, обичаше вятърът да брули лицето й и да роши косата й, да насълзява очите й, да вие толкова силно, че да заглушава всичките й диви мисли.

Пристъпи по-близо до ръба и се наслади на усукването и прилошаването в стомаха, докато гледаше надолу към града, покрай металните релси, които се виеха надолу като флуоресцентни змии. Хоризонтът й се стори недостижимо далечен. Виждаше светлините на Ню Джърси на запад чак до улиците на старата част на града на юг, Бруклин на изток и оловносивите отблясъци на Атлантика.

Босите й крака бяха стъпили на най-високата сграда на света, цял един отделен свят. Колко странно, че точно в този миг под нея се намираха милиони хора, някои се хранеха, други спяха, трети сънуваха или се любеха. Ейвъри примигна и неочаквано се почувства ужасно самотна. Всички тези хора бяха непознати, до един, дори онези, които познаваше. Какво я интересуваха те… а интересуваше ли се изобщо от себе си, от каквото и да било, имаше ли изобщо нещо, което да я интересува?

Подпря лакти на парапета и потръпна. Една-единствена погрешна крачка и щеше да полети надолу. Не за пръв път се запита какво ли ще изпита, докато пада четири километра. Представи си, че ще е необичайно спокойно, ще усети чувство на безтегловност, докато стигне най-високата си скорост. Щеше да умре от сърдечен удар много преди да стигне земята. Затвори очи, наведе се напред, пръстите на краката й — ноктите й бяха лакирани в сребърно — се подадоха над ръба. В същия момент зад затворените й клепачи се появи проблясък и лещите й регистрираха входящо звънване.

Тя се поколеба; заля я чувство за вина, примесено с вълнение, когато видя името. Цяло лято се бе старала да се разсейва и с учебната програма във Флоренция, и напоследък със Зей. След малко обаче се обърна и изтрополи бързо надолу по стълбата.

— Здрасти — каза задъхано, когато се върна в килера. Шепнеше, макар да беше сама. — Не си се обаждал от много време. Къде си?

— На ново място. Тук ще ти хареса. — Гласът му беше съвсем същият, топъл, богат, както винаги. — Как е при теб, Ейвс?

Тъкмо това беше причината да се качи горе сред вихрите — за да избяга от мислите си, от онази част от себе си, която не бе създадена както трябва.

Звънеше Атлас, брат й — причината, поради която не искаше да целува друг.

ЛИДА

Докато хеликоптерът се носеше над Ист Ривър към Манхатън, Лида Коул се приведе напред и притисна лице към плексигласа, за да вижда по-добре.

Винаги имаше някаква магия, когато зърваше града за пръв път, особено сега, когато прозорците на високите етажи блестяха на следобедното слънце. Под сивата повърхност Лида забеляза цветните отблясъци на движещите се асансьори, вените на града, които изтласкваха живата му кръв нагоре и надолу. Беше си същият както винаги, помисли си тя, ултрамодерен и същевременно някак безвременен. Лида беше виждала безброй снимки на стария небосклон на Ню Йорк, онзи Ню Йорк, който хората превъзнасяха романтично, но в сравнение с Кулата той изглеждаше нащърбен и грозен.

— Радваш ли се, че се прибираш? — попита майка й и я погледна от другата страна на пътеката.

Лида кимна отсечено, без да отговори. Почти не беше проговорила на родителите си, откакто я взеха от рехабилитационния център днес сутринта. По-точно казано, не беше разговаряла с тях от инцидента през юли, когато я бяха изпратили там.

— Може ли довечера да поръчаме от „Миаца“? От седмици ми се яде додо бургер — обади се брат й Джейми очевидно в опит да я развесели. Лида не му обърна никакво внимание. Джейми беше нищо и никакви единайсет месеца по-голям и му предстоеше последна година, но двамата с Лида не бяха близки. Сигурно защото изобщо не си приличаха.

За Джейми всичко беше простичко, без усложнения, той рядко се тревожеше за нещо. Двамата с Лида дори не си приличаха — тя беше мургава, весела и игрива като майка им, докато кожата на Джейми беше светла и бледа почти като на баща им и въпреки всички усилия на Лида той винаги изглеждаше раздърпан. Сега си беше отгледал остра брадичка, на която очевидно бе посветил цялото лято.

— Каквото каже Лида — каза баща им. Да, сигурно като я оставеха да избере каква храна да поръчат, щяха да компенсират за всичко.

— Все ми е едно. — Лида сведе поглед към китката си. Два малки белега от прободни рани, остатъци от гривната за наблюдение, която бе носила цяло лято, бяха единствените свидетелства за времето, прекарано в Силвър Коув. А центърът се намираше отвратително далече от океана, чак в централна Невада.

Не че Лида винеше родителите си. Ако тя се беше натъкнала на сцената, на която те бяха станали свидетели през юли, и тя би се изпратила в рехабилитационен център. Беше пълна развалина, когато пристигна там: озлобена, гневна, надрусана с ксенперхеидрен и един господ знае какво още. Беше й необходим цял ден на онова, което другите момичета в Силвър Коув наричаха „сок на щастието“ — въздействаща система от успокоителни и допамин — преди да се съгласи да говори с лекарите.

Докато наркотиците бавно се оттичаха от тялото й, горчивото чувство на негодувание започна да избледнява. Дойде ред на срама: лепкав срам, който я караше да се чувства гадно. Винаги си беше обещавала, че ще се контролира и ще се владее, че няма да се превърне в поредната жалка наркоманка от онези, които им показваха в часовете по здраве в училище. А ето къде се оказа — със система, забодена във вената.

— Добре ли си? — попита я една от сестрите, докато Лида лежеше безпомощно в леглото.

„Никога не им позволявай да видят, че плачеш“, напомни си Лида и преглътна сълзите.

— Разбира се — успя да отговори спокойно.

След време намери покой в рехабилитационния център: не с безполезния психиатър, а в часовете по медитация. Прекарваше почти всяка сутрин там, седнала с кръстосани крака, докато повтаряше мантрите, които припяваше гуру Вашми. „Нека действията ми бъдат наситени с цел. Аз съм най-големият си съюзник. Аз съм самодостатъчна“. От време на време отваряше очи и се вглеждаше през лавандуловия дим към другите момичета в типито по йога. Всички изглеждаха измъчени, сякаш бяха прокудени тук, завладени от неистов страх да си тръгнат. „Не съм като тях“, казваше си Лида и изпъваше рамене, преди да затвори отново очи. Не й трябваха наркотици, не както на другите момичета.

Бяха на няколко минути от Кулата. Неочаквано безпокойство присви стомаха й. Беше ли готова за това — готова да се върне и да се изправи пред всичко, което я беше подело в онзи водовъртеж?

Не пред всичко. Атлас все още го нямаше.

Лида затвори очи и прошепна няколко думи, които сигнализираха на контактните лещи да отворят инбокса й, който тя преглеждаше нонстоп цяла сутрин, откакто си бе тръгнала от центъра и бе установила, че отново има връзка. В ухото си чу звънването на трите хиляди натрупали се съобщения, покани и вид-алърт, които се изсипаха като музикални ноти. Звукът й се стори странно успокояващ.

Най-горе имаше нов мейл от Ейвъри. „Кога се връщаш?“

Всяко лято семейството на Лида я караше да идва на ежегодното гостуване „у дома“ в Подънк, вдън горите на Илинойс. „У дома е в Ню Йорк“, протестираше всеки път Лида, но родителите й не й обръщаха никакво внимание. Тя дори не разбираше защо държат да ходят там година след година. Ако бе направила същото като тях — да се преместят от Данвил в Ню Йорк веднага след сватбата, точно когато Кулата била построена, и бавно да си проправят път към богатството, докато най-сетне могат да си позволят да заживеят на лелеяните горни етажи, — никога не би се обърнала назад.

Родителите й обаче държаха всяка година да се връщат в родния си град и да отсядат при дядо й и баба й, в тъмна къща, в която технологиите бяха нещо непознато и имаше единство соево масло и замразено месо. Навремето, като дете, й харесваше там и й приличаше на приключение. Когато стана по-голяма, започна да моли родителите си да не ходи. Беше й гадно да се мотае с братовчедите си, вечно облечени в евтини дрехи масово производство и със странни очи без лещи. Колкото и да се дърпаше, никога не успяваше да се измъкне. До тази година.

— Върнах се! — Лида произнесе отговора на глас и кимна, за да го изпрати. Част от нея настояваше да разкаже на Ейвъри за Силвър Коув: в центъра бяха говорили надълго и нашироко за отговорността към истината, подготвяха ги да молят приятелите си за помощ. Само че мисълта да помоли Ейвъри за помощ я накара да стисне седалката с такава сила, че кокалчетата й побеляха. Не можеше да го направи; не можеше да разкрие подобна слабост пред съвършената си най-добра приятелка. Ейвъри щеше да се държи много любезно, разбира се, но Лида бе сигурна, че на някакво ниво тя ще я съди, винаги ще гледа на нея с различни очи. А тя нямаше да може да преживее подобно отношение.

Ейвъри знаеше нещичко за истината: че приятелката й е започнала от време на време да взема ксенперхеидрен, най-често преди изпити, за да изостри мисълта си… че на няколко пъти е посягала към по-силни неща с Корд и Рик и останалите от тайфата. Ейвъри обаче нямаше никаква представа колко зле е станало към края на миналата година, след Андите, нито за истината за това лято.

Приближиха към Кулата. Хеликоптерът се олюля като пиян за момент пред входа към площадката на седемстотния етаж; дори със стабилизатори той бе нестабилен заради поривите на бурния вятър, който виеше около Кулата. След това направи окончателен заход и влезе в хангара. Лида се надигна от седалката и слезе след родителите си. Майка й вече говореше по телефона — вероятно недоволстваше за провалена сделка.

— Лида! — Руса вихрушка се втурна към нея и я прегърна.

— Ейвъри. — Лида се усмихна в косата на приятелката си и после се отдръпна. Отстъпи крачка назад, вдигна очи и в същия миг се поколеба. Старата несигурност нахлу отново. Щом видеше Ейвъри, преживяваше шок. Стараеше се да не допуска това да я притеснява, но понякога не можеше да се сдържи да не мисли колко е несправедливо. Ейвъри си имаше съвършен живот в пентхауса на хилядния етаж. Трябваше ли и самата тя да е съвършена? Когато я видеше до семейство Фулър, не можеше да повярва, че е създадена от тяхното ДНК.

Понякога й ставаше кофти, че най-добрата й приятелка е момиче, което не може да е създадено от природата. И че самата тя най-вероятно е създадена от родителите си, след като са обръщали шотове текила.

— Искаш ли да се разкараме оттук? — попита Ейвъри.

— Да — отвърна Лида. Беше готова да направи всичко за Ейвъри, въпреки че този път нямаше нужда никой да я убеждава.

Ейвъри се обърна, за да прегърне родителите на Лида.

— Господин Коул! Госпожо Коул! Добре дошли. — Лида ги наблюдаваше как се смеят и отвръщат на прегръдките, как се отварят като цветя под лъчите на слънцето. Никой не беше имунизиран срещу магията на Ейвъри.

— Може ли да открадна дъщеря ви? — попита Ейвъри и те кимнаха. — Благодаря. Ще я върна за вечеря! — провикна се Ейвъри, стиснала ръката на Лида, докато я теглеше настойчиво към улицата на седемстотния етаж.

— Чакай малко. — До безупречно изгладената червена пола и къса блузка на Ейвъри тоалетът на Лида, с който беше заминала от центъра — семпла сива тениска и дънки — изглеждаше съвсем прост. — Искам да се преоблека, ако ще излизаме.

— Мислех само да отскочим до парка — замига бързо-бързо Ейвъри, а очите й се стрелкаха, докато се опитваше да спре ховер. — Сладурките са се събрали там и искат да те видят. Нали става?

— Разбира се — отвърна автоматично Лида и потисна раздразнението, което изпитваше всеки път, когато излизаха с други.

Минаха през двойните врати на хеликоптерната площадка и излязоха на улицата, натоварена транспортна артерия, която обхващаше няколко пресечки. Таваните над тях блестяха в яркосиньо. За Лида бяха не по-малко красиви от всичко, което беше виждала по време на разходките си в Силвър Коув. Само че Лида не беше от хората, които търсеха красотата в природата. Красота за нея беше дума, която се отнасяше за скъпи бижута и рокли — както и за лицето на Ейвъри.

— Разказвай — настоя приятелката й, директно, както винаги, когато излязоха на карбоново композитния тротоар отстрани на сребърната пътека за ховерите. Цилиндрични роботи за закуски профучаваха покрай тях на огромни колела и продаваха сушени плодове и кафе.

— Какво? — Лида се опита да се съсредоточи. От лявата й страна се точеха ховери, стрелкаха се ту наляво, ту надясно, също като ято риби в зелено и червено в зависимост от това дали са свободни, или не. Инстинктивно пристъпи по-близо до Ейвъри.

— Питам за Илинойс. Както обикновено ли беше? — Очите на Ейвъри станаха някак далечни. — Ховер — каза тя тихо и едно от превозните средства се отдели от останалите.

— До парка ли искаш да ходим с ховера? — попита Лида в опит да избегне въпроса и да говори напълно естествено. Бе забравила каква навалица е тук — родители теглеха децата си, бизнесмени обсъждаха служебни проблеми на висок глас, двойки се разхождаха хванати за ръце. След спокойствието и тишината в рехабилитационния център тук й се стори истинска лудница.

— Ти се върна, а това е специален случай! — възкликна Ейвъри.

Лида си пое дълбоко дъх и се усмихна тъкмо когато ховерът им спря. Беше тесен, двуместен, с плюшени седалки в цвят слонова кост и се носеше на няколко сантиметра над земята благодарение на магнетично-импулсните решетки на пода. Ейвъри седна срещу Лида и въведе дестинацията им, след което ховерът потегли.

— Може пък следващата година да ти позволят да пропуснеш ходенето. Тогава ще попътуваме заедно — продължи Ейвъри, когато ховерът се спусна по един от вертикалните коридори на Кулата. Жълтата лента, която осветяваше стените на тунела, разпращаше причудливи мотиви по скулите й.

— Може би — сви рамене Лида. Искаше да смени темата. — Между другото, страшно си почерняла. От Флоренция ли е тенът?

— От Монако. Най-хубавите плажове на света.

— Не са по-хубави от къщата на баба ти в Мейн. — След първата година в колежа прекараха там една седмица, лежаха на слънце и си пийваха тайно по някоя и друга глътчица от портвайна на баба Ласер.

— Самата истина. В Монако нямаше дори готини спасители — засмя се Ейвъри.

Ховерът намали и продължи хоризонтално по 307. Обикновено да слязат на толкова нисък етаж щеше да се приеме за сериозно падение, но посещенията до Сентръл Парк бяха изключение. Когато спряха на северно-североизточния вход на парка, Ейвъри се обърна към Лида и сините й очи неочаквано станаха сериозни.

— Радвам се, че се върна, Лида. Много ми липсваше това лято.

— И ти на мен — прошепна Лида.

Последва Ейвъри през входа, покрай прочутата череша, която бе пренесена от оригиналния Сентръл Парк. Туристи се бяха струпали до оградата около нея, снимаха и четяха историята на дървото на интерактивните тъчскрийни, монтирани около него. Нищо друго не беше останало от оригиналния парк, който се намираше под основите на Кулата, дълбоко под тях.

Тръгнаха към хълма, където бяха приятелките им. Двете с Ейвъри бяха открили това място в седми клас; след много експерименти стигнаха до заключението, че това е най-подходящото място да се потопят в пречистените от ултравиолета лъчи на соларните лампи. Докато вървяха, спектралната трева покрай пътеката се промени от ментовозелена в нежно лавандулово. Холографно анимационно гномче притича през парка от лявата им страна, последвано от весело пропискващи деца.

— Ейвъри! — Риша ги видя първа. Останалите момичета, всички легнали на пъстри хавлиени кърпи, надигнаха глави и помахаха. — И Лида! Ти кога се върна?

Ейвъри се настани в средата на групата и пъхна кичур лененоруса коса зад ухото си, а Лида седна до нея.

— Току-що. Преди малко слязох от хеликоптера — обясни тя и извади винтидж слънчевите очила на майка си от чантата. Можеше да превключи лещите си на режим блокиране на слънчевата светлина, разбира се, но очилата бяха нейна запазена марка. Доставяше й удоволствие, че успешно скриват изражението й.

— Къде е Ерис? — попита тя високо — не че Ерис й липсваше много, но пък тя винаги идваше да се пече.

— Сигурно на шопинг. Или пък е с Корд — отвърна Минг Жяозу и в гласа й прозвуча потисната горчивина.

Изненаданата Лида не отговори. Не бе видяла нищо за Ерис и Корд в клюкарските съобщения, докато ги проверяваше днес сутринта. Но пък тя никога не можеше да хване края на Ерис — с кого излиза, или по-точно с кого от класа флиртува — почти с половината момчета и момичета, с някои повече от веднъж. Ерис обаче беше най-старата приятелка на Ейвъри, от семейство, което от поколения разполагаше с куп пари и затова почти всичко й се разминаваше.

— Как прекара лятото, Лида? — продължи Минг. — Беше при роднините си в Илинойс, нали?

— Да.

— Сигурно е било повече от ужасно да се озовеш насред дивотията. — Тонът на Минг беше лепкаво сладникав.

— Както виждаш, оцелях — отвърна небрежно Лида, решена да не позволи на Минг да я провокира. Минг много добре знаеше, че Лида мрази да говори за произхода на родителите си. Това й напомняше, че не е от света на останалите, че едва в седми клас се е изкачила на горните етажи от предградията по средата на Кулата.

— Ами ти? — попита Лида. — Как беше в Испания? Забавлява ли се с местните?

— Не точно.

— Странно. От фийдовете излизаше, че си намерила мно-о-ого близки приятели. — Докато преглеждаше сваленото в самолета, Лида бе видяла няколко снимки на Минг с испанско момче и веднага й бе станало ясно. че между тях е имало нещо — личеше си от позите им, от липсата на надписи под снимките, най-вече от руменината, плъзнала сега по страните на Минг.

Минг премълча. Лида си позволи да се подсмихне. Когато хората се заяждаха с нея, тя отвръщаше със същото.

— Ейвъри — обади се Джес Маклейн и се приведе напред. — Ти приключи ли със Зей! Мярнах го одеве и ми се стори нещастен.

— Да. — отвърна бавно Ейвъри. — Поне така си мисля. Харесвам го, но… — Тя замълча нерешително.

— Господи, Ейвъри, наистина трябва да го направиш и да престанеш с тази работа! — възкликна Джес. Златните гривни на китката й проблясваха на светлината на соларния панел. — Защо чакаш? По-точно казано, кого чакаш?

— Престани, Джес. Точно ти не се обаждай — сопна й се Лида. Хората подмятаха подобни приказки на Ейвъри, защото нямаше за какво друго да я критикуват. Само че Джес беше последната, която имаше право на такива забележки защото и тя беше девствена.

— Напротив, вече мога да се обаждам — заявки многозначително Джес.

При тези думи избухна хор от прописквания.

– Какво, с Патрик ли?

— Кога?

— Къде?

Джес се ухили, очевидно нетърпелива да сподели подробностите. Лида се отпусна и се престори, че слуша. Доколкото момичетата знаеха, тя също беше девствена. Не бе разкрила истината пред никого, дори пред Ейвъри. И никога нямаше да го направи.

Случи се през януари, на ежегодната ски екскурзия до Катян. Семействата им ходеха там от години: отначало само семейства Фулър и Андъртън, а след като Лида и Ейвъри станаха близки приятелки, семейство Коул също се присъедини. Андите бяха най-доброто място за ски, останало на Земята: днес дори Колорадо и Алпите разчитаха предимно на машини за сняг. Единствено в Чили, на най-високите върхове на Андите, имаше достатъчно естествен сняг за истинско каране на ски.

На втория ден от екскурзията всички бяха излезли на ски с дронове — и Ейвъри, и Лида, и Атлас, и Джейми, и Корд, дори по-големият брат на Корд Брайс, — скачаха от седалките на индивидуалните си дронове и се озоваваха в снега, спускаха се през дърветата и сграбчваха дроновете си, преди да стигнат до ръба на ледника. Лида не беше добра скиорка като останалите, но беше взела адреналинов бонбон, докато се качваха, и се чувстваше страхотно, почти както когато бе откраднала онова страхотно хапче от майка си. Следваше Атлас през дърветата, стараеше се да не изостава, наслаждаваше се на начина, по който вятърът пиполеше пухенката й. Чуваше единствено свистенето на ските по снега, а отдолу долавяше дълбоките, кухи звуци на празнота. Каза си, че предизвикват съдбата, като прорязват тънкия въздух на ледника, на самия край на небето.

Тогава чуха писъка на Ейвъри.

Всичко след това беше като в мъгла. Лида заопипва ръкавицата, за да натисне червеното копче за спешни случаи, но Ейвъри вече бе поета, няколко метра настрани. Кракът й стърчеше под странен ъгъл.

Докато се върнат в пентхаус апартамента на хотела, Ейвъри вече бе в самолета, на път към къщи. Щяла да се оправи, увери ги господин Фулър; просто трябвало да споят коляното й и той искал да я прегледат най-добрите експерти в Ню Йорк. Лида знаеше какво означава това. След това приятелката й щеше да отиде при Евърет Радсън да премахнат с микролазер белега от операцията, за да не би случайно по великолепното й тяло да остане точица несъвършенство.

По-късно същата вечер децата влязоха в джакузито на терасата, подаваха си обвити в скреж бутилки кремообразно уиски, вдигаха тостове за Ейвъри, за Андите и за снега, който бе започнал да вали. Тъй като заваля като пелена, останалите се размърмориха и решиха да си легнат. Затова пък Лида — седеше до Атлас — остана. Той също не помръдна от мястото си.

Тя желаеше Атлас от години, откакто двете с Ейвъри станаха приятелки, от мига, в който го видя в апартамента на приятелката си, когато той влезе при тях, докато пееха песни на Дисни, и тя поруменя засрамено. Лида обаче не бе и помисляла, че има шанс с него. Той беше две години по-голям, освен това беше брат на Ейвъри. Така беше досега, но когато всички излязоха от джакузито, тя се поколеба и се запита дали не е възможно… Усети как я залива вълна, която се надига от мястото, където коляното й докосна Атлас под водата, и цялата й страна изтръпна.

— Искаш ли? — тихо каза той и й подаде бутилката.

— Да. — Лида се насили да откъсне поглед от миглите му, където снежинките се трупаха като течни звезди. Отпи дълга глътка от крем-уискито. Беше гъсто, сладко като десерт, с послевкус, който прогори гърлото й. Тя усети как главата й олеква, почувства се замаяна от горещата вана и близостта на Атлас. Може би действието на адреналиновия бонбон все още не беше отшумяло или пък нейното вълнение я караше да се чувства необичайно безразсъдна.

— Атлас — също така тихо каза тя и когато той се обърна към нея, вдигнал вежди, се наведе напред и го целуна.

След кратко колебание той отвърна на целувката й, ръцете му се плъзнаха в гъстите й посипани със снежинки къдрици. Лида изгуби представа за времето. По едно време горнището на банския й падна, а след това и долнището — не че беше много облечена, — Атлас шепнеше: „Сигурна ли си?“, и тя кимна, а сърцето й заблъска. Разбира се, че беше сигурна. Не помнеше някога да е била по-сигурна.

На следващата сутрин почти изтича в кухнята, косата й все още влажна от парата на горещата вана, а споменът за близостта с Атлас още пареше кожата й, също като нова татуировка. Само че той си беше тръгнал.

Беше се качил на първия самолет за Ню Йорк. Баща му каза, че искал да види Ейвъри. Лида само кимна, въпреки че усети как й прилошава. Знаеше истинската причина, поради която Атлас си беше тръгнал. Избягваше я. Добре, помисли си тя, и гневът се надигна, за да замаскира болката от загубата; щеше да му покаже тя на него. И тя щеше да се престори на безразлична.

Само че така и не получи шанс да се изправи очи в очи с Атлас. По-късно същата седмица той изчезна, още преди да започне училище, въпреки че беше пролетният семестър на последната му година. Последва кратко и настървено търсене, ограничено само до семейството на Ейвъри. То приключи за броени часове, след като родителите му научиха, че е добре.

Сега, почти година по-късно, изчезването на Атлас вече не беше новина. Родителите му се смееха и повтаряха, че това е най-обикновена младежка прищявка: Лида бе чувала тези думи безброй пъти на коктейли, когато те твърдяха, че синът им си е дал година, за да обиколи света, и че идеята всъщност е била тяхна още от самото начало. Така разправяха и не отстъпваха от твърденията си, но Лида бе научила истината от Ейвъри. Семейство Фулър нямаха представа къде е Атлас и кога — и дали изобщо — ще се върне. Той се обаждаше периодично на сестра си, но местонахождението му бе винаги добре криптирано, а когато тя получеше съобщението, той вече бе другаде.

Лида не спомена и дума пред Ейвъри за нощта, прекарана с Атлас в Андите. Не знаеше как да повдигне въпроса, след като той изчезна, и колкото по-дълго пазеше тайната, толкова по-трудно ставаше да сподели. Болеше я като рана, че единственото момче, на което държеше, буквално беше избягало след като я беше обладало. Лида се стараеше да съхрани гнева си — това чувство й се струваше по-сигурно, отколкото да се остави на болката. Само че дори гневът не беше достатъчен, за да заглуши болката, която започваше да пулсира в нея всеки път, когато помислеше за него.

Ето как и защо се бе озовала в рехабилитационния център.

— Лида, ще дойдеш ли с мен?

Гласът на Ейвъри прекъсна нишката на мислите й и тя примигна.

— До офиса на татко, за да взема нещо — повтори Ейвъри. Беше се ококорила многозначително; офисът на баща й беше извинението, което двете използваха от години, когато едната искаше да се отърве от хората, с които бяха.

— Баща ти няма ли робопощальони? — попита Минг.

Лида не й обърна никакво внимание.

— Разбира се — обърна се тя към Ейвъри, изправи се и перна полепналите по дънките й тревички. — Да вървим.

Помахаха на останалите за довиждане и тръгнаха към най-близката спирка, където се издигаше вертикалната колона на експресната линия С. Страните бяха стряскащо прозрачни; Лида видя вътре няколко възрастни жени, свели глави в разговор, а едно малко детенце си бъркаше в носа.

— Атлас ми звънна снощи — прошепна Ейвъри, докато вървяха към платформата за горните етажи.

Лида се напрегна. Знаеше, че приятелката й вече не споменава пред родителите си за обажданията на Атлас. Казваше, че това много ги разстройвало. Имаше обаче нещо необичайно във факта, че Ейвъри не споделя с друг, освен с нея.

Освен това Ейвъри винаги се стараеше да защитава и прикрива Атлас. Когато той излизаше с някое момиче, тя винаги се държеше любезно, но малко високомерно, сякаш не одобряваше или мислеше, че брат й е допуснал грешка. Лида се питаше дали това няма нещо общо с факта, че Атлас е осиновен, че Ейвъри се тревожи, че той е по-уязвим заради живота, която бе водил преди това, и че усеща импулс да го защитава.

— Наистина ли? — попита тя спокойно. — Разбра ли къде е?

— Чух високи гласове някъде около него. Май беше в някакъв бар. — Приятелката й сви рамене. — Нали го знаеш какъв е Атлас?

„Всъщност не знам“. Може би, ако го разбираше, щеше да намери смисъл в обърканите си чувства. Стисна силно ръката на приятелката си.

— Както и да е — насили се да говори весело Ейвъри, — той скоро ще се прибере. Когато е готов. Нали?

Погледна въпросително Лида и за момент тя бе поразена колко много прилича приятелката й на Атлас. Двамата не бяха кръвни роднини, но притежаваха еднаква, почти нажежена до бяло енергия. Когато насочеха цялото си внимание към теб, то ставаше ослепително също като слънцето.

Лида се размърда смутено и отвърна:

— Разбира се. Той скоро ще се върне.

Молеше се да не е така и същевременно се надяваше да се случи.

РАЙЛИН

На следващата вечер Райлин Майърс стоеше пред вратата на апартамента си и се опитваше да размаха идентификационния пръстен пред скенера, а с другата ръка придържаше плика с покупките и недопита енергийна напитка. Това, разбира се, помисли си тя, когато изрита безсрамно вратата, нямаше да е проблем, ако имаха скенер на ретината или от онези компютризирани лещи като децата от горните етажи. Само че тук, на 32-ри, никой не можеше да си позволи подобно удоволствие.

Тъкмо изтегляше крак назад, за да ритне отново, когато вратата се отвори.

— Най-сетне — измърмори Райлин и се вмъкна покрай четиринайсетгодишната си сестра.

— Ако беше нагласила пръстена както ти казах, това нямаше да се случи — сряза я Криса. — И какво ще бъде обяснението ти? „Извинявайте, господа полицаи, но използвам идентификационния пръстен, за да отварям бутилки бира и сега спря да работи“ ли?

Райлин не й обърна никакво внимание. Отпи дълга глътка от енергийната напитка и вдигна плика с покупките, за да го остави на плота, а след това подхвърли на сестра си опаковка с ориз и зеленчуци.

— Би ли ги прибрала? Закъснявам. — Сима — системата за междуетажен превоз — отново се беше скапала, затова трябваше да измине пеша цели двайсет пресечки до апартамента им.

Криса вдигна поглед.

— Ще излизаш ли тази вечер? — Беше наследила меките корейски черти на майка им, деликатния нос и високо извити вежди, докато Райлин, с квадратната челюст, приличаше повече на баща им. Незнайно как и двете бяха наследили зелените очи на майка си, които блестяха на кожата като берилий.

— Ами да. Събота е — отвърна Райлин, без да обръща внимание на намека. Нямаше желание да говори за случилото се на същия ден преди година — деня, в който майка им почина и целият им свят се разпадна. Никога нямаше да забрави как от Закрила на детето дойдоха в къщата им още вечерта, докато момичетата се прегръщаха разплакани, за да им разкажат за системата за приемни грижи.

Райлин ги слуша известно време, а Криса зарови глава на рамото й и продължи да хлипа. Сестра й беше умна, много умна и достатъчно добра на волейбол, за да разчита на стипендия в колеж. Райлин обаче знаеше достатъчно за приемните семейства и как ще им се отрази подобна промяна. Най-вече на Криса.

Бе готова на всичко, за да запази семейството заедно, каквото и да й струваше.

На следващия ден отиде в най-близкия семеен съд и поиска официален статут на възрастна, за да започне ужасната си целодневна работа на спирка на железницата. Нима имаше друг избор? Дори сега едва връзваха двата края — Райлин току-що беше получила поредното предупреждение от наемодателя: винаги закъсняваха с наема поне с един месец. А със сметките на майка им от болницата ставаше страшно. Райлин се опитваше да ги изплати през изминалата година, но заради лихвите планината от дългове не спираше да расте. Понякога на Райлин й се струваше, че никога няма да се отърве от тях.

Засега поне животът им беше такъв и едва ли скоро щеше да се промени.

— Райлин. Моля те!

— Вече закъснявам — повтори тя и се скри в малката им преградена спалня; замисли се какво да облече и че не се налага да ходи на работа цели трийсет и шест часа; стараеше се да мисли за каквото и да било, само не и за укора в погледа на сестра си, който толкова болезнено й напомняше за майка й.

Райлин и гаджето й Хиръл изтрополиха по стълбите на изход 12 на Кулата.

— Ето ги — прошепна тя и вдигна ръка, за да заслони очи от слънцето. Приятелите им се бяха събрали на обичайното място, напечена метална пейка от другата страна на Сто двайсет и седма улица и Морнингсайд.

Вдигна очи към Хиръл.

— Сигурен ли си, че не носиш нищо? — попита отново. Не беше очарована, че Хиръл отново е започнал да продава — отначало само на приятелите им, след това на по-високо ниво, — но седмицата беше дълга, а и тя беше все още напрегната след разговора с Криса. Имаше нужда от нещо да я поободри, от релаксант или халюциноген, каквото и да е, стига да успееше да накара мислите, които непрекъснато кръжаха в ума й, да замлъкнат.

Хиръл поклати глава.

— Съжалявам. Разкарах целия инвентар тази седмица. — Погледна я. — Наред ли е всичко?

Райлин мълчеше. Хиръл посегна към ръката й и тя му позволи да я хване. Дланите му бяха загрубели от работа, под ноктите се бе набило машинно масло. Хиръл бе напуснал училище миналата година, за да стане работник и да поправя огромните асансьори в Кулата. По цял ден висеше на стотици метри във въздуха като някой паяк.

— Рай! — възкликна най-добрата й приятелка Лъкс и се втурна към нея. Косата й, подстригана на неравни кичури, беше тази седмица пепелноруса. — Успя, значи! Много се страхувах, че няма да дойдеш!

— Извинявай. Забавиха ме — извини се Райлин.

— Трябвало е да се движне малко преди концерта, а? — изсумтя Андре и направи груб жест с ръце.

Лъкс изви очи и привлече Райлин към себе си, за да я прегърне.

— Как си? Държиш ли се? — прошепна й.

— Добре съм. — Не знаеше какво друго да каже. Почувства се объркана, но благодарна, че Лъкс помни какъв ден е, и същевременно я обзе раздразнение от напомнянето. Усети, че попипва старото колие на майка си, и бързо отпусна ръка. Нали бе излязла тъкмо за да не мисли за майка си!

Поклати глава и огледа останалите от групата. Андре се беше отпуснал на пейката и въпреки жегата си беше сложил кожено яке. Хиръл бе застанал до него, загорялата му кожа блестеше на залязващото слънце. В другия край на пейката се беше отпуснала Индиго, облечена с риза, която някак си бе успяла да преобрази в рокля, и безобразно високи ботуши.

— Къде е Ви? — попита Райлин.

— Осигурява забавлението. Освен ако ти не си решила да осигуриш нещичко днес — подхвърли саркастично Индиго.

— Току-що взех — отвърна Райлин. Индиго изви очи и продължи да праща съобщения от таблета си.

Райлин вземаше доста нелегални наркотици, разбира се — всички го правеха, — но никога не си позволяваше да купува или продава. Никой не обръщаше внимание на неколцина тийнейджъри, които пушат, но законите за дилърите бяха страшни. Ако я тикнеха в затвора, Криса отиваше право в приемно семейство. Райлин не можеше да си позволи да рискува.

Андре вдигна поглед от таблета си и каза:

— Ви ще ни чака там. Да вървим.

Горещ вятър разпиля малко боклук по тротоара. Райлин го прескочи и си пое дълбоко дъх. Вятърът тук може и да беше горещ, но поне не беше рециклираният наситен с кислород въздух в Кулата.

От другата страна на улицата Хиръл вече бе клекнал до Кулата и подпъхваше острието на ножа си под един стоманен панел.

— Чисто е — прошепна той. Ръцете им се докоснаха, когато Райлин влезе в отвора и двамата се спогледаха; след това тя се шмугна в стоманената гора.

Външните звуци веднага заглъхнаха, заменени от тихото жужене на гласове, наркомански смях и свистенето на въздуха, който се издигаше от дъното на Кулата. Бяха в подземния свят под първия етаж; странно и тъмно място, пълно с тръби и стоманени колони. Райлин и Лъкс вървяха тихо през сенките и кимаха на другите, с които се разминаваха. Една група се беше събрала около мътните розови отблясъци на халюцигенна запалка. Друга, с наполовина облечени тийнейджъри, проснати върху купчина възглавници, очевидно се канеше да започне окситозна оргия. Райлин мярна издайническия блясък на вратата на машинното и ускори крачка.

— Хайде, давайте, можете да ми благодарите — долетя глас откъм сенките и тя едва не отскочи. Беше Ви.

Не беше висок като Андре, но беше поне с двайсет килограма пo-тежък, изключително мускулест. Широките му рамене и ръце бяха покрити с татуировки, които танцуваха по тялото му в зашеметяващ хаос; образуваха се фигури, разделяха се, изникваха на друго място. Райлин се намръщи при мисълта да покриеш с татуси толкова много кожа.

— Добре, дами и господа. — Ви бръкна в чантата си и извади купчинка лъскави златни лепенки, всяка с размерите на нокътя на палеца на Райлин. — Кой иска малко комунални?

— Мама му стара — възкликна Лъкс през смях. — Как ги напипа?

— Супер си! — Хиръл перна ръката на Андре.

— Ама ти сериозно ли? — попита Райлин и гласът й разкъса радостните възгласи. Тя никак не харесваше комуналните. Те създаваха нещо като групов кеф, което й приличаше на натрапничество, все едно да правиш секс с група непознати. Най-кофти беше, че нямаше начин да контролираш кефа и че изцяло зависиш от другите. — Мислех, че тази вечер ще пушим — натякна тя. Дори си беше донесла халюциногенната запалка, малката компактна лула, която можеше да се използва почти за всичко — черен блясък, бодлички и, разбира се, халюциногенните водорасли, за които беше създадена.

— Шубе ли те е, Майърс? — предизвика я Ви.

— Изобщо не ме е шубе. — Райлин изпъна гръб и погледна Ви — Просто ми се правеше нещо друго.

Таблетът й завибрира — получаваше есемес. Беше от Криса. „Направих печените ябълкови хапки на мама — пишеше тя. — Ако решиш да се прибереш“.

Ви я наблюдаваше открито и предизвикателно.

— Все ми е тая — въздъхна момичето. — Защо пък не? — Протегна ръка, взе една лепенка и я шляпна от вътрешната страна над сгъвката на лакътя, където вената бе най-близо до кожата.

— Така си и мислех — заяви Ви. Останалите също протегнаха ръце за лепенки.

Влязоха в машинното и неочаквано единственото, което Райлин чуваше, беше електронна музика. Тя думтеше гневно в черепа й, заглушаваше всички други мисли. Лъкс стисна ръката й и започна да подскача истерично, изкрещя нещо неразбираемо.

— Кой е готов за партито?! — възкликна диджеят, качил се на охладителна цистерна, усилвателят разпращаше гласа му в цялото помещение. Тук беше горещо, натъпкано с потни тела. Разнесоха се оглушителни викове. — Добре — продължи той, — ако имате златен пач, лепвайте го веднага, защото аз съм диджей Лоуи и ще ви отнеса на най-лудешкото препускане в живота ви. — Бледата светлина се отрази върху морето комунални пачове. Почти всички присъстващи имаха, забеляза Райлин. Щеше да е суперско.

— Три… — изрева Лоуи и започна обратното броене. Лъкс се разсмя гръмко и скочи на пръсти в опит да погледне над тълпата. Райлин погледна към Ви; татусите му се мятаха още по-неудържимо от обикновено около пача, сякаш кожата му бе наясно какво ще се случи.

— Две… — Повечето от тълпата се присъединиха към обратното броене. Хиръл застана зад Райлин и я прегърна през кръста, отпусна брадичка на главата й. Тя се облегна назад, на него, и затвори очи, стегна се за ефекта от комуналния пач.

— Едно! — Писъкът отекна в помещението. Лоуи посегна към таблета, който се носеше пред него, и включи електромагнитния пулс, настрои го към честотата на комуналните. В същия миг всички пачове излъчиха вълни стимуланти в кръвния поток на всички, които си ги бяха лепнали. Върховният синхронизиран ефект.

Музиката стана по-силна и Райлин вдигна ръце във въздуха, присъедини се към оглушителния, безспирен писък. Усещаше как комуналното завладява тялото й. Светът се свърза с музиката, всичко — и блясъкът на светлините над тях, и дишането й, и ударите на сърцето й, на сърцата на абсолютно всички — бе съвършено свързано с настойчивите пулсации на басите.

„Не ти ли е страшно кеф?“, изрече с устни Лъкс или поне така изглеждаше, макар Райлин да не беше сигурна. Вече губеше нишката на мислите си. Криса и есемесът й нямаха значение, работата и скапаният й шеф също нямаха значение. Нищо нямаше значение, освен този момент. Почувства се непобедима, неуязвима, сякаш винаги щеше да бъде в това състояние: млада, във вихъра на танца, заредена с енергия и жива.

Светлини. Някой й подаде плоска с нещо силно. Тя отпи, без да усети вкуса. Някой докосна устните й — Хиръл, помисли си тя и привлече приканващо ръката му. След това видя Хиръл няколко редици по-напред да скача и да замахва с юмрук към небето заедно с Андре. Извъртя се и лицето на Ви изникна от мрака. Той държеше нов златен пач, извил приканващо вежди. Райлин поклати глава. Дори не беше сигурна, че ще му плати за вече взетия.

Ви обаче обели задната част.

— Безплатно — прошепна, сякаш прочел мислите й. Да не би пък да го беше казала на глас? Той посегна и приглади косата й настрани от врата. — Малка тайна. Колкото по-близо е до ума, толкова по-бързо действа.

Райлин, замаяна, затвори очи, когато я заля втората вълна наркотик. Беше остра като нож, нервите й се опънаха до скъсване. Тя танцуваше и същевременно се носеше, когато усети вибрация в предния си джоб. Не обърна никакво внимание и продължи да подскача, но ето, че усети вибрацията отново и тя я върна с болезнена настойчивост към неподатливото й на контрол тяло. С неуверени пръсти успя да сграбчи таблета си.

— Ало? — обади се и си пое неравномерно въздух, този път без да следва ритъма на музиката.

— Райлин Майърс?

— Кой, мама… Кой се обажда? — Нищо не чуваше. Тълпата я подмяташе ту наляво, ту надясно.

Последва мълчание, сякаш натрапникът не можа да повярва на ушите си.

— Корд Андъртън — представи се най-сетне той и Райлин примига, обзета от шок. Майка й работеше като чистачка при семейство Андъртън, преди да се разболее. Замаяната Райлин усети, че гласът звучи познато, тъй като няколко пъти се беше качвала горе. Защо, по дяволите, й звънеше Корд Андъртън?

— Можеш ли да дойдеш да побачкаш на партито ми?

— Не съм… какви ги приказваш? — опита се тя да надвика музиката, но гласът й прозвуча като грак.

— Пуснах ти есемес. Тази вечер съм спретнал едно парти. — Гласът му звучеше бързо, нетърпеливо. — Трябва ми човек, който да поддържа чисто, да помага на кетъринг фирмата, да поеме нещата, които вършеше майка ти. — Райлин трепна, когато спомена майка й, но той, разбира се, не я видя. — Помощницата ни се чупи в последната минута, но след това се сетих за теб и те потърсих. Искаш ли да поемеш работата, или не?

Райлин забърса потта от челото си. Корд Андъртън за кой се мислеше, да я вика на работа ни повече, ни по-малко в събота вечер? Отвори уста и понечи да му каже да си завре тъпата богаташка работа право в…

— Забравих — добави той, — плащам двеста наноса.

Райлин преглътна думите. Двеста нанодолара само за една вечер, в която да преглътне пияните богати хлапета?

— Кога искаш да съм на работа?

— А, преди половин час.

— Тръгвам — заяви тя, въпреки че помещението продължаваше да се върти пред очите й. — Само че…

— Супер. — Корд затвори и се чу тихо звънване.

С огромно усилие Райлин свали лепенката от ръката си, след това се намръщи и дръпна и другата от врата си. Погледна останалите — Хиръл танцуваше и не забелязваше нищо около себе си; Лъкс беше увиснала на врата на някакъв непознат, завряла език в гърлото му; Индиго седеше на раменете на Андре. Обърна се, готова да си тръгне. Ви все още я наблюдаваше, но Райлин така и не се сбогува. Просто излезе в лепкавата нощна горещина и пусна небрежно използваните лепенки на земята.

ЕРИС

Ерис Дод-Радсън се зарови по-дълбоко под пухкавата копринена възглавница, бясна на звъненето, което ставаше все по-настойчиво в ушите й.

— Още пет минутки — измърмори тя. Звъненето не спря. — Казах, че искам да си доспя! — сопна се тя, но едва сега разбра, че това не е алармата. Беше рингтонът на Ейвъри: беше го надула максимално, за да я буди дори когато спи. — Приеми обаждане — продължи да мърмори тя.

— Тръгнала ли си вече! — прозвуча гласът на Ейвъри в ухото й по-високо от обикновено, за да надвика шума от партито. Ерис погледна часовника, оцветените в яркорозово числа долу вляво на полезрението й. Партито на Корд беше започнало преди половин час, а тя все още се изтягаше в леглото и нямаше никаква представа какво да облече.

— Очевидно. — Вече беше почти пред гардероба и се измъкваше от огромната тениска, докато подмяташе разхвърляни дрехи и възглавници. — Просто… Ох! — писна тя и се наведе да разтрие ударения пръст.

— Господи. Още си у вас — обвини я Ейвъри през смях. — Какво е станало? Пак ли си решила да проспиш следобеда?

— Обичам да карам всички да ме чакат, за да им е гот, когато ме видят — отвърна Ерис.

— Казваш всички, но имаш предвид Корд.

— Не, имам предвид всички. Най-вече теб, Ейвъри — уточни Ерис. — И да не си посмяла да се забавляваш прекалено много без мен.

— Няма, обещавам. Кликни ми, когато тръгнеш — помоли Ейвъри и затвори.

Ерис винеше баща си за тази работа. Осемнайсетият й рожден ден беше след няколко седмици, затова днес трябваше да отидат при семейния адвокат, за да започнат да изготвят документите по фонда й. Цялата работа се оказа безобразно досадна, трябваше да се подписват купища документи в присъствието на официален свидетел, да правят тестове за наркотици и ДНК. Тя дори не разбра всичко, освен че, след като подпише, един ден ще бъде богата.

Бащата на Ерис беше от семейство с пари — неговото семейство беше създало технологията за магнитно отблъскване, благодарение на която ховерите се носеха над земята. Евърет единствено бе умножил и без това огромното им богатство, като бе станал най-известният в цял свят пластичен хирург. Единствените му грешки бяха два безумно скъпи развода преди най-сетне да се запознае с майката на Ерис, когато бил на четирийсет, а тя модел на двайсет и пет. Никога не споменаваше предишните си бракове и тъй като от тях нямаше деца, Ерис не разпитваше, а и честно казано не й беше приятно да мисли по този въпрос.

Влезе в стаята-гардероб, нарисува кръг на огледалната стена и тя се превърна в тъчскрийн, който освети всичко вътре. Корд всяка година организираше това парти „Отново на училище“ и всяка година се разразяваше ожесточено съревнование за най-готиния костюм. Тя въздъхна и започна да оглежда вариантите: златна рокля с презрамки и ниска талия, наметка с качулка, обточена с изкуствена кожа, която й беше дала майка й, яркорозова рокля на пайети от миналия Хелоуийн. Нито един тоалет не й се стори подходящ.

Майната му, реши тя. Защо изобщо се чудеше кой костюм да избере? Нямаше ли да изпъкне повече, ако не беше с костюм?

— Черен топ „Алиша“ — заяви тя и гардеробът изплю избраното в ниша в края. Ерис навлече топа върху дантеления сутиен, сложи си любимите велурени панталони, които бе сигурна, че придават страхотински вид на дупето й. Сложи си сребърни маншети, вдигна ръка, за да си пусне опашката, и светлорусата й коса се отпусна по раменете й.

Тя прехапа устни, настани се пред тоалетката и отпусна ръце върху двата електропулсора на сешоара.

— Права — нареди, затвори очи и се стегна.

Първо изтръпнаха дланите й, след това ръцете и накрая скалпът, когато електричеството от машината премина през нея. Другите момичета в училище не спираха да се оплакват от сешоара, но Ерис тайно се наслаждаваше на усещането: на горещия чист начин, по който възпламеняваше нервите й, почти като болка. Когато вдигна ръка, косата й се стелеше права от двете страни на лицето. Почука на екрана на тоалетката и затвори очи, докато фин спрей грим замъгли всичко. Когато погледна отново, очната линия подчертаваше странните, неповторими кехлибарени точици по ирисите, ружът омекотяваше скулите, а пръснатите по носа лунички изпъкваха. Въпреки това нещо липсваше.

Вместо да чака да се сети, Ерис мина през тъмната спалня на родителите си и влезе в гардеробната на майка си. Протегна ръка към сейфа с бижута и набра кода, който знаеше още от десетгодишна. Сгушени вътре до богата колекция скъпоценни камъни и огърлица от едри черни перли бяха поставени обиците на майка й от цветно стъкло. Беше рядко стъкло, демодирано, неустойчиво, обаче истинско, което можеше да се счупи.

Обиците бяха безобразно скъпи, ръчно изработени от витражите на стара църква. Бащата на Ерис ги беше купил на търг за двайсетата годишнина от сватбата им. Ерис не обърна внимание на чувството за вина, което я бодна, посегна и сложи нежните капчици на ушите си.

Беше почти на вратата, когато баща й се провикна от хола:

— Ерис? Къде отиваш?

— Здрасти, татко. — Обърна се, но остана стъпила с единия крак в антрето, за да може да се измъкне бързо. Баща й седеше в любимия си ъгъл на кафявото кожено канапе и четеше нещо на таблета си, вероятно медицинско списание или досие на пациент. Гъстата му коса бе почти напълно побеляла, около очите му се бяха събрали бръчки на загриженост, които той отказваше да премахне оперативно като родителите на повечето приятели на Ерис. Все разправяше, че пациентите му се чувствали уверени, когато виждали бръчките му. Ерис тайно си мислеше, че е супер готско от страна на баща й да остарява естествено.

— На партито на един приятел — обясни тя. Баща й погледна тоалета и Ерис едва сега се сети, че не е скрила обиците. Дискретно се наведе, та косата й да се спусне напред и да ги скрие, но Евърет вече клатеше глава.

— Ерис, не можеш да ги сложиш — заяви малко развеселено. — Те са най-скъпото нещо в апартамента ни.

— Това е доста преувеличено и ти го знаеш. — Майката на Ерис се показа от кухнята облечена в алена вечерна рокля, косата й вдигната на висок кок, от който се спускаше водопад от къдрици. — Здравей, миличка — каза Каролайн Дод на дъщеря си. — Какво ще кажеш за някоя и друга глътчица шампанско, преди да излезеш? Тъкмо се канех да отворя бутилка розе „Моанте“, което харесваш.

— Да не би да е от избата, където плувахме в басейна?

— Искаш да кажеш там, където пишеше „Басейнът не работи“ ли? — По устните на баща й плъзна усмивка. Това бе едно от най-смешните семейни пътувания. Родителите на Ерис й позволиха да пие вино на обяд, а беше толкова горещо, че Ерис и майка й се опитваха да си веят със салфетките по време на обяда; накрая се превиваха от кикот и се промъкнаха до затворения басейн на хотела и скочиха вътре напълно облечени.

— Изобщо не бяхме видели надписа! — разсмя се Каролайн и отвори бутилката. Изпукването на тапата прозвуча в целия апартамент. Ерис сви рамене и пое протегнатата чаша. Наистина беше любимото й.

— Кой прави парти? — попита Каролайн.

— Корд. И без това вече закъснях… — Ерис все още не беше казала на майка си за тях с Корд. Споделяше с нея почти всичко, но никога не споменаваше за гаджета и свалки.

— Модерно е да се закъснява — обади се баща й. — Освен това ще закъснееш само минутка, за да върнеш обиците, и ще бъдеш не по-малко модерна.

— Стига, Евърет. Какво толкова?

Баща й поклати глава и се предаде, както Ерис много добре знаеше, че ще се случи.

— Добре, Каролайн. След като нямаш нищо против, Ерис може да ги поноси.

— Отново си малцинство — пошегува се момичето и се усмихна многозначително на баща си. Той винаги се шегуваше, че е най-незначителният човек в апартамента, винаги малцинство пред двете жени, нито една, от които не отстъпваше.

— Както всеки път — разсмя се Евърет.

— Как да кажа не, след като ти стоят толкова разкошно. — Каролайн отпусна ръце върху раменете на Ерис и я обърна към огромното едновремешно огледало на стената.

Ерис беше младо копие на майка си. Единствените незначителни различия, освен възрастта, бяха дребните промени, които баща й се бе съгласил да й направи през пролетта — нищо съществено, единствено влагането на златисти точици в очите и премахване с лазер на няколко лунички, за да се избистри тенът й. Нищо друго не подлежеше на промяна. Чертите на Ерис си бяха изцяло нейни, плътните устни и сладко вирнатото носле, повечето й коса, истински букет от нюанси — червеникаво и медно, светлорусо и наситено златисто. Косата на Ерис беше най-красивото у нея, но тя цялата беше прелестна и го знаеше много добре.

Тръсна нетърпеливо глава и обиците затанцуваха, уловиха всички великолепни цветове на косата и сякаш засияха с вътрешна светлина.

— Забавлявай се — пожела й майка й. Ерис срещна погледа й в огледалото и се усмихна.

— Благодаря. Много ще ги пазя. — Допи шампанското и сложи чашата на масата. — Обичам ви — подвикна на родителите си на излизане. Обиците блестяха на фона на косата й като две звезди.

Асансьор С тъкмо спираше, когато Ерис стигна на перона, и това и се стори добър знак. Тя винаги придаваше дори на най-незначителните неща значение като на предзнаменование. Миналата година на прозореца й имаше петно, подобно на сърце. Тя не каза и дума на поддръжката и то остана седмици наред, докато следващият дъжд не го отми. Обичаше да си казва, че то й е донесло късмет.

Последва тълпата и се промъкна отстрани в асансьора. В друг случай би взела ховер, но сега закъсняваше и така беше по-бързо, освен това линия С й беше любимата с прозрачните панели. Обичаше да наблюдава как етажите се стрелкат покрай нея, как сенките се редуват с тежките метални рамки, които разделяха нивата, а тълпите, които чакаха местните асансьори, се сливаха в неразграничим поток от цветове.

След секунди асансьорът спря. Ерис се промъкна през множеството на експресната спирка, чакащите ховери и роботите за продажба на вестници, за да завие по централното авеню. Също като нея, Корд живееше от скъпата северна страна на Кулата, през прозорците не се виждаха нито сградите в центъра, нито старата част на града. Неговият етаж беше малко по-голям — Кулата ставаше по-тясна нагоре и свършваше с апартамента на Ейвъри, който бе единствен на последното ниво, но тя усещаше разликата дори в тези шестнайсет етажа. Улиците бяха все така широки, обточени с тесни тревни площи и истински дървета, поддържани от дискретни пръскачки. Соларните лампи бяха приглушени, за да създават същото впечатление като истинското слънце, което се виждаше единствено от апартаментите с изглед навън. Само че енергията тук долу беше различна, струваше й се по-шумно, усещаше се кипеж. Може би се дължеше на търговските площи отстрани на централното авеню, нищо че бяха само кафенета и пробна на „Брукс Бръдърс“.

Ерис стигна до улицата на Корд — най-обикновена сенчеста задънена улица, която водеше към входа на семейство Андъртън; никой друг не живееше на тази пресечка. Бомбастично 1А бе изписано над вратата, сякаш някой имаше нужда да му се напомня чий е този дом. Както и останалата част от света, Ерис се питаше защо Корд продължава да живее тук след смъртта на родителите си и след като по-големият му брат, Брайс, се бе изнесъл. Жилището бе прекалено голямо за сам човек.

Апартаментът се оказа претъпкан с хора и ставаше все по-топло въпреки вентилационната система. Ерис мярна Макстън Фелд в обособената оранжерия — опитваше се да репрограмира оросителната система така, че от пръскачките да излиза бира. Спря при трапезарията, където някой беше качил масата на ховер подложки за напитки, за да играят на летящ пинг-понг, но и тук не забеляза тъмната коса на Корд.

В кухнята пък се мотаеше единствено момиче, което Ерис не познаваше, с тъмна опашка и прилепнали дънки. Запита се лениво коя е тъкмо когато непознатата започна да трупа чинии и да ги изнася. Значи Корд си имаше нова прислужница, а новата прислужница вече бе побързала да свали униформата. Ерис така и не разбираше защо му трябва да плаща за домашна помощница; единствено хора като семейство Фулър или бабата на Ерис имаха персонал. Останалите си купуваха необходимите роботи от пазара и ги включваха, когато нещо се изцапаше. Може би тъкмо това бе причината: да плати за човешка работна ръка, неавтоматизирана.

„Ти каква би трябвало да бъдеш? Прекалено готина за костюм ли? Или просто се каниш да спиш тук?“ — пусна есемес Ейвъри.

„Предпочитам професионална притегателна сила за погледи“, отвърна Ерис и се огледа с усмивка.

Ейвъри беше застанала на прозореца на хола, облечена в семпла права рокля с холограмни крила и ореол, който се носеше над главата й. Всеки друг би изглеждал така, сякаш е навлякъл някакво подобие на костюм в последния момент, докато на Ейвъри, както можеше да се предполага, изглеждаше божествено. До нея беше Лида в нещо черно с пера и Минг, в тъп костюм на дявол. Сигурно беше чула, че Ейвъри ще бъде ангел. Тъпа работа. Ерис нямаше желание да говори с нито едно от двете момичета, затова пусна съобщение на Ейвъри, че ще се върне, и тръгна да търси Корд.

Двамата започнаха да излизат това лято, тъй като и двамата бяха вързани в града. Отначало Ерис малко се притесняваше — всички останали бяха хукнали към Европа или Хамптън, или плажовете на Мейн, докато на нея й се налагаше да виси в града и да стажува в кабинета на баща си. Така се бяха разбрали заради дребните поправки, които й бе направил миналата пролет.

— Трябва ти стаж — беше заявил. Не че тя имаше намерение да работи и ден през живота си. Въпреки това Ерис се съгласи. Много искаше поправките на лицето си.

Оказа се точно толкова досадно, колкото беше предполагала, до вечерта, когато не се натъкна на Корд в „Лайтнинг Лаундж“. От дума на дума стигнаха до атомни шотове и излязоха да се поразтъпчат на близкия балкон. Там, притиснати в подсиленото стъкло, се целунаха за пръв път.

Сега Ерис се питаше как така не се е случило по-рано. Двамата с Корд се познаваха от години, още откакто семейството й се премести в Ню Йорк, когато тя беше на осем. Бяха прекарали няколко години в Швейцария, за да може баща й да изучи най-новите европейски техники в хирургията. Ерис изкара първите си две години в американското училище в Лозана, но когато се върна, говореше странна смесица от френски и английски, нямаше понятие от таблицата за умножение, затова академия „Бъркли“ дискретно предложи да запише отново втори клас.

Никога нямаше да забрави онзи първи ден, когато влезе в залата за обяд, без да познава никой от новия си клас. Корд се настани до нея на празната маса.

— Искаш ли да ти покажа една готска зомби игра? — попита я и й показа как да нагласи контактните си лещи така, че храната да прилича на мозък. Ерис се смя толкова много, че спагетите едва не изскочиха през носа й.

Това се случи две години преди родителите му да починат.

Откри Корд в стаята за игра, настанил се на масивна старовремска маса с Дру Лотън и Хоакин Суарес, стиснали в ръце съвсем истински картонени карти за игра. Това бе една от странните прищевки на Корд — настояваше да играе на „Ти губиш“ със стара колода. Твърдеше, че всички изглеждат някак отнесени, когато включат играта на контактните си лещи, уж седят около масата, но всъщност зяпат настрани един от друг, зареяли погледи някъде в пространството.

Ерис остана така за кратко, за да му се порадва и възхити. Беше страхотен. Не по онзи зализано съвършен начин като Ейвъри, а по един по-мургав, малко разпасан начин; чертите му смес от бразилската чувственост на майка му и класическата челюст и нос на фамилия Андъртън. Ерис направи крачка напред и Корд вдигна очи. Тя бе възнаградена от искрицата възхищение в леденосините му очи.

— Здрасти — подхвърли той. Тя се опря на лакти на празния стол срещу него, така че деколтето на топа да подчертае гърдите й, и го погледна през масата. В погледа му имаше нещо шокиращо интимно. Сякаш той можеше да се протегне и да я докосне единствено с очи.

— Искаш ли да поиграеш? — Корд й подаде купчинка карти.

— Не съм сигурна. Може да отида да потанцувам. — Тук й се струваше прекалено тихо. Прииска й се да се върне при шума и хаоса на партито.

— Хайде, само една ръка. В момента съм сам срещу тези двамата. Не е много забавно да играя сам — оплака се той.

— Добре, но ще играя с Хоакин — реши Ерис, като единствената причина бе да подразни Корд. — Нали знаеш, че винаги печеля.

— Този път няма да стане — разсмя се Корд.

Както можеше да се предполага, купчината чипове пред тях с Хоакин стана три пъти по-висока. Ерис протегна ръце над главата си и оттласна стола от масата.

— Отивам да си взема нещо за пиене — подхвърли многозначително. — Някой иска ли нещо?

— Защо не? — Корд срещна погледа й. — Идвам с теб.

Двамата се пъхнаха в гардеробното и телата им се притиснаха.

— Тази вечер изглеждаш фантастично — промълви Корд.

— Стига приказки. — Ерис привлече главата му надолу и го целуна силно.

Корт се наведе и горещите му устни завладяха нейните. Плъзна ръка около кръста й и се заигра с подгъва на топа. Ерис усети как пулсът му се ускорява, където голата му китка докосваше кожата. Целувката стана по-дълбока, по-настойчива.

Тя се отдръпна и отстъпи назад, остави го да се олюлее напред.

— Какво? — въздъхна той.

— Отивам да танцувам — отвърна тя и вдигна ръка, за да оправи презрамките на сутиена си и да приглади коса; движенията й бяха бързи, отмерени, точни. Това беше любимата й част: да напомни на Корд, че той я желае. Да го накара да почувства отчаяние. — До после.

Докато вървеше по коридора, усещаше тежкия поглед на гаджето й да пробягва по тялото й. Не си позволи да погледне назад. Само ъгълчето на устата й — червеното червило едва забележимо размазано — се изви в триумфална усмивка.

УОТ

— Напомни ми защо сме тук — попита Уотзан Бакради — Уот за всички, освен за учителите си — най-добрия си приятел, Дерик Роулс.

— Нали ти казах, това място кара всички момичета да се побъркат — отвърна Дерик. Гласът му премина през комлинка в ухото на Уот, където се носеше ленив джаз и заглушаваше другите шумове в клуба. — Някои от нас имат нужда от много помощ — добави той, без да се сърди.

Уот не спори с него. През изминалия час беше получил седем покани, а Дерик нито една.

— Добре — примири се той. — Ще взема нещо за пиене.

— Вземи ми една бира — помоли Дерик, неспособен да откъсне очи от брюнетката, която се поклащаше край тях със затворени очи, а ръцете й се движеха, без да следват някакъв ритъм.

— Да имаш да вземаш — разсмя се Уот. На бара изключи музиката и се обърна да погледне клуба, докато пристъпващите крака и хорът от шепот ехтяха странно в тишината.

Бяха дошли в „Пулс“, тихата дискотека в средата на Кулата, където музиката дънеше право в ушните антени на посетителите, вместо от високоговорителите. Странното тук беше, че всяка ушна антена улавяше нещо различно: нямаше двама гости, които да чуват една песен по едно и също време. Уот си каза, че това се струва забавно на повечето хора, докато се опитват да познаят какво слушат другите и се смеят на своята бавна песен, докато другите се блъскат нестройно на дансинга.

Опря се небрежно на лакти и срещна погледа на момиче на бара. Беше страхотна, висока, фина като върба, с раздалечени очи, далече от класата на Уот. Само че той имаше тайно оръжие и знаеше много добре колко време да задържи очите й, преди да извърне поглед. Според думите на Надя момичето щеше да дойде след три, две…

Ушната антена изпиука два пъти, което показваше интерес. Той кимна в знак на одобрение и гласът на момичето прозвуча в ухото му, безжичната връзка им позволи да говорят един с друг над музиката, която всеки слушаше, въпреки че Уот вече бе изключил своята.

— Почерпи ме — заяви тя и се плъзна до него на бара. Това бе заповед, не въпрос. Момичето много добре знаеше, че е страшно готино.

— Какво ще пиеш? — Уот докосна плота на бара и на него се показа тъчскрийн меню.

Момичето сви рамене и започна да чертае кръгове по менюто, прехвърляше ярко оцветените мехурчета, които показваха категориите на напитките. От вътрешната страна на китката й имаше малък татус, розова пъпка, която се отваряше, а след това се свиваше.

— Познай.

Уот постави ръка върху нейната, за да я накара да спре. Тя го погледна с извити вежди.

— Ако позная, ти черпиш — предизвика я той.

— Дадено, но никога няма да познаеш.

— Мисля… — Той прехвърли категориите, сякаш преценяваше различните възможности. Вече знаеше какво иска тя, бе наясно, че го няма в менюто. — Нещо специално — реши той, натисна „Други“ и извади клавиатура, за да напише „мартини с мастило от сепия“.

Момичето отметна глава и избухна в смях.

— Не знам как, но ментиш — обвини го тя и го погледна с нов интерес. Наведе се напред, за да поръча напитките от робобармана.

Уот се ухили. Усети как вниманието се насочва към него, че всички се питат какво е казал, за да привлече такова момиче. Уот не се сдържа: обичаше тази част, обожаваше чувството, че е спечелил някакъв конкурс.

— Благодаря — каза, когато момичето плъзна към него тъмната бира.

— Как разбра какво искам? — полюбопитства тя.

— Реших, че необикновено красиво момиче ще иска необикновена напитка. „Благодаря, Надя“, добави тихо.

„Не бих ти губила времето с тези. Момичета 2 и 6 бяха по-интересни“, отвърна Надя — квантовият компютър на Уот — и думите й заблестяха на контактните му лещи. Когато бяха сами, Надя говореше направо в ушите му, но преминаваше на текстови съобщения винаги когато Уот беше с някой друг. Беше му трудно и се объркваше, когато трябваше да води едновременно два разговора.

„Тази е по-красива“, отвърна Уот и се усмихна развеселено, когато изпрати изречението право към Надя. Тя не можеше да чете всичките му мисли, а единствено онези, предназначени за нея.

„Преоцени критериите за потенциални романтични партньори“, се появи в списъка му със задачи, редом с купуването на подаръци за рождените дни на брат му и сестра му и четивата за лятото.

„Понякога ми се иска да не те бях програмирал да си чак толкова жлъчна“. Уот беше създал умствената архитектура на Надя така, че да се отнася с внимание към намеци и асоциативно мислене и да им обръща повече внимание, отколкото на логическите вероятности. С други думи, тя бе интересна за разговори, а не просто поредният мощен калкулатор. Напоследък обаче изразните й средства бяха направо саркастични.

Надя беше с Уот вече пет години, откакто я бе създал на тринайсет като студент в лятната програма на Масачузетския технически университет. Той бе напълно наясно, че това е технически нелегално: създаването на какъвто и да е квантов компютър с робенсов коефициент над 3,0 бе забранено в цял свят след инцидента с изкуствен интелект от 2093 г. Той обаче се чувстваше толкова самотен в кампуса на колежа, заобиколен от по-големи студенти, които винаги го избягваха, а и освен това изобретението му нямаше да навреди на никого… Започна да се заиграва с няколко резервни части и скоро, бит след квантов бит, започна да създава квантов суперкомпютър.

И така, докато преподавателката, която отговаряше за проекта, не го хвана да работи по Надя късно една вечер в инженерната лаборатория.

— Трябва да унищожиш това…това нещо — бе заявила тя, а в гласа й се бе прокраднала истерия. В страха си бе отстъпила няколко крачки назад. И двамата знаеха, че ако хванат Уот с квант, заминава в затвора до живот — а сигурно и нея щяха да я арестуват, защото не е успяла да го спре. — Кълна се, че ако не го направиш, ще те докладвам!

Уот кимна и обеща да я послуша, а след това прокле собствената си тъпота; трябваше да се сети сам и да не работи в необезапасено помещение. В мига, в който преподавателката излезе, той прехвърли Надя на по-малък хардуер, след това счупи кутията, в която я беше поставил първоначално, и я представи, без да каже и дума, на преподавателката. Нямаше никакво желание да влезе в затвора. Освен това имаше нужда от блестяща препоръка от нея, за да влезе в Масачузетския технологичен университет след няколко години.

Докато лятната програма на Уот приключи, Надя се състоеше от кубично ядро с размерите на юмрука му. Той я пъхна в куфара си, скрита в предната част на една обувка, и я вмъкна в Кулата.

Така започна хакерската кариера на Уот — и Надя.

Започнаха на дребно, през повечето време се закачаха с приятелите и съучениците на Уот, четяха личните им фликъри или хакваха фийдовете им, а след това постваха забавни смешки, за да се посмеят. С течение на времето Уот откри колко мощен компютър е създал и стана по-дързък. Надя можеше много повече от това да разбива паролите на разни тийнейджъри: тя можеше да сканира хиляди кодирани редове за по-малко от милисекунда, като открие единствената слабост, да разбие система за безопасност, така че да влязат безпрепятствено. Въоръжен с Надя, той имаше достъп до какви ли не секретни данни. По този начин можеше да изкарва пари, стига да беше много внимателен. Години наред Уот пазеше Надя на безопасно място в стаята си и от време на време я ъпгрейдваше, правеше я по-малка, прехвърляше я на лесен за криене хардуер.

След това, преди две лета, Уот прие съвсем обикновена хакерска работа, молба да заличи криминално досие. Когато дойде време за плащане обаче съобщенията станаха необичайно заплашителни по начин, който накара Уот да заподозре, че клиентът незнайно как е научил за съществуването на Надя.

И ето че най-неочаквано Уот бе обхванат от силен страх. Обикновено се стараеше да не мисли какво би станало, ако го хванат, но сега разбра, че се е проявил като глупак. Притежаваше незаконен квант и трябваше спешно да прехвърли Надя на място, на което никой няма да я открие.

Пъхна я в джоба си и се качи на влака към центъра.

Слезе на гара Юг и попадна в различен свят, в тесни алеи, подобни на лабиринт, врати без номера и колички, които продаваха горещи мазни фунии, пълни с пшеничен чипс. Стоманеният силует на Кулата се извисяваше и почти цялата стара част на града беше потънала в сянка.

Уот се насочи към водата и примига при внезапен порив на вятъра. Зелени и жълти шамандури подскачаха край огражденията за морски култури над отдавна потопения Батъри Парк. Уж отглеждаха келп и крил[2], но Уот знаеше, че много от тях отглеждат и океафарми в медузите — наркотиците, които водеха до силно пристрастяване. Без да вдига ниско наведената си глава, той откри вратата, която търсеше, и влезе.

— Заповядайте. — Пред него застана як набит мъжага. Косата му беше късо подстригана, беше облечен със сиво найлоново яке и хирургически ръкавици.

На доктор Смит, както се наричаше, му се носеше репутацията, че прави незаконни операции като прочистване от наркотици, подмяна на пръстови отпечатъци и смяна на ретината. Разправяха, че няма нещо, което да не може да направи. Когато обаче Уот обясни какво иска, докторът поклати глава и отвърна:

— Невъзможно.

— Сигурен ли сте — предизвика го Уот, бръкна в джоба си и извади Надя, за да я види лекарят. Хардуерът прогаряше дланта му.

Смит направи крачка напред и ахна.

— Да не би да искаш да ми кажеш, че това е квант?

— Ами, да. — Уот усети как го залива вълна от задоволство. Надя наистина беше адски впечатляваща.

— Добре — съгласи се с нежелание Смит. — Мога да пробвам. — Свали си хирургическите ръкавици и протегна ръка. Имаше шест пръста. — За по-добра сръчност — похвали се той, когато забеляза погледа на Уот. — Помага в хирургията. Сам се справих, при това с лявата.

Уот стисна шестопръстата ръка на доктора и му даде Надя. Помоли се откачената му идея да се получи.

Както се бе облегнал на бара в „Пулс“, Уот докосна с пръсти малката издутина над дясното си ухо, единственото доказателство, останало от онзи ден. Понякога все още не можеше да повярва, че операцията бе протекла успешно. Сега Надя бе винаги с него — на самия ръб на темпоралния лоб, където Смит я беше настанил, теглеше мощност от пиезоелектрическия пулс на кръвния поток на Уот. Властите не ги бяха открили и Уот се чувстваше в безопасност. Ако се случеше нещо лошо, никой нямаше да тръгне да търси компютъра в мозъка му.

— Често ли идваш тук? — попита момичето с мартинито. Отпи малка глътка от напитката си и пурпурната течност се завихри в чашата като приближаваща буря.

Няколко реда текст веднага проблеснаха на лещите на Уот. Тя беше една година по-голяма, студентка в местния колеж и завършваше история на изкуството.

— Обичам да идвам тук, за да наблюдавам — рече Уот. — Помага ми с изкуството.

— Ти човек на изкуството ли си? Кое изкуство?

Той въздъхна.

— Преди се занимавах предимно с 3D скулптурни инсталации, но напоследък ме притеснява, че са твърде натруфени. Мисля си да вложа повече аудио в творбите си. Това е една от причините да съм тук, за да видя отклика на хората на музиката. — Обърна се и погледна момичето в очите; тя примига под силата на погледа му. — Какво мислиш? — попита той.

— Напълно съм съгласна — прошепна тя, макар той да не бе изказал никакво мнение. — Все едно четеш мислите ми.

Това беше един от страничните ефекти да имаш Надя в мозъка, които Уот не беше очаквал — че тя ще се превърне в тайното му оръжие да сваля момичета. Преди процедурата средните му постижения бяха чисто и просто средни. Не че беше непривлекателен — с маслиново-златиста кожа и тъмни очи, но не беше нито кой знае колко висок, нито пък притежаваше самоувереност. Присъствието на Надя промени всичко това.

Тук, разбира се, по средата на Кулата — почти на километър и половина по-високо от мястото, на което живееха двамата с Дерик, — всеки можеше да си позволи сравнително прилични контактни лещи. Можеш да провериш нещо, докато разговаряш с някой, стига да искаш, но се налагаше да зададеш въпроса на глас. С изключение на няколко предварително програмирани команди като например да кимнеш, за да приемеш входящо обаждане, или да мигаш често-често, за да направиш снимка, лещите все още се задействаха с гласова команда. Макар да беше нормално да мърмориш, докато си в Сима или у дома, беше кофти работа да даваш команди на контактните си лещи по средата на разговора.

Надя беше различна. Тъй като беше в главата на Уот, двамата можеха да комуникират по така наречената от момчето „транскраниална телепатия“, което означаваше, че щом си помисли въпроса, Надя отговаря. А пък когато разговаряше с момичета, тя следеше разговора и веднага му подаваше подходящата информация.

В случая с момичето с мартинито например Надя я бе проучила за по-малко от десет милисекунди. Беше хакнала фликърите на студентката, беше открила къде живее и кои са приятелите и; дори беше прочела дванайсет хиляди страници от историята на фийдовете на момичето и беше изчислила какво трябва да направи Уот, за да поддържа разговора. Сега Уот беше самоуверен, дори самодоволен, защото винаги знаеше какво точно да каже.

Момичето с мартинито го изучаваше, като въртеше лениво столчето на чашата. Уот мълчеше, защото знаеше, че тя не харесва прекалено напористи момчета, че обича тя да е тази, която прави първата крачка. Добре…

— Искаш ли да се разкараме оттук?

Беше страхотна. Независимо от това Уот дори не беше развълнуван, когато отговори.

— Разбира се. Хайде.

Плъзна ръка на кръста й и тръгна с нея към входа, но не пропусна да забележи завистливите погледи на останалите момчета. Обикновено усещаше победоносна тръпка в подобни моменти, когато желанието му за надмощие избиваше. Сега обаче му беше все едно. Всичко бе постигнато прекалено лесно, бе напълно предсказуемо. Дори не помнеше името на момичето, а тя му го каза два пъти.

— Проклятието на победителите — прошепна Надя в ушната му антена и той долови веселите нотки в гласа й. — Победителят получава точно онова, което иска, но след това се оказва, че не е очаквал тъкмо това.

ЕЙВЪРИ

— Зей говори с Даниела Лион. — Лида присви очи към момичето, застанало под тях в нафърфалосана черна рокля. Даниела отметна глава и отпусна пръсти върху ръката на Зей, без да пропуска да се смее гръмко на всяка негова дума.

Ейвъри проследи погледа на Лида, макар да й беше почти все едно с кого разговаря Зей.

— Няма проблем.

— А и каква би трябвало да е с тази откачена рокля? Матадорка ли? — изсъска Лида и се обърна към приятелката си.

— Според мен това е костюм на френска прислужница — реши Ейвъри и се постара да не прихне, когато се протегна към чашата си, която се носеше на ховер подложка до лакътя й.

Лида обаче не я слушаше. Беше насочила вниманието си навътре и си шепнеше нещо, вероятно планираше как да отмъсти на Даниела. Типично за Лида: когато решеше, че някой е обидил Ейвъри, реакцията й беше светкавична и безкомпромисна. Такова беше приятелството й и Ейвъри го приемаше, защото знаеше, че зад него има обич и безотказна преданост. „Дано никога не те ядосам“, шегуваше се често тя, а Лида прихваше и извиваше очи, сякаш самата идея бе нелепа.

Двете приятелки бяха застанали на площадката на втория етаж у Корд, най-горе на стълбите. Ейвъри оглеждаше пълната с гости стая. Докато беше долу, й писна, защото всички момчета се изредиха да й повтарят, че тази вечер е зашеметяваща. Наведе се напред на парапета и ореолът на главата й я последва — микроховерите му бяха програмирани да следват движенията й.

Всички бяха дошли. Ето го Кембъл Браун със сложни викингски одежди, които изглеждаха фантастично на тъмните му мускулести рамене. Лора Сондърс беше с ниско изрязано пиратско бюстие, обсипано с пайети. Джейми, по-големият брат на Лида, си беше сложил костюм на момче, което обслужва асансьори, и дори си беше отгледал брада.

— Каква е тази брада, дето я е лепнал Джейми? — обърна се развеселената Ейвъри към Лида.

— Да бе — съгласи се Лида и очите й отново върнаха обичайния си фокус. — Когато го видях онзи ден, направо ми се догади.

— Онзи ден ли? — повтори объркано Ейвъри. — Той не беше ли с теб през цялото лято?

В първия момент Лида се поколеба, но се стегна толкова бързо, че Ейвъри реши, че така й се е сторило.

— Беше, разбира се. Говоря обаче за онзи ден, когато видях как се е разкрасил с униформата и всичко. Да знаеш, че е истинска — купил я е от истински асансьорен техник.

Лида говореше напълно нормално. Изглежда, Ейвъри си беше въобразила, че е чула странните нотки в гласа й.

— Пие ми се още нещичко — реши тя и изпрати чашата към бара. — Ти искаш ли?

— Не, мерси — отвърна Лида. Чашата й беше почти пълна. Като се замисли, Ейвъри си каза, че приятелката й почти не пие тази вечер.

— Имаш да наваксваш — пошегува се тя.

Долови отново същото колебание. Звуците, които се носеха от долния етаж, станаха по-силни.

— Май още не съм във форма за партита — отвърна Лида, но смехът й прозвуча малко фалшиво.

Ейвъри наблюдаваше най-добрата си приятелка, докато тя се поклащаше напред-назад и разглеждаше малките панделчици на черните си високи обувки. Лъжеше за нещо.

При тази мисъл Ейвъри усети болка. Мислеше, че с Лида си споделят всичко.

— Знаеш, че можеш да ми кажеш всичко.

— Знам — отвърна бързо Лида, но думите й не прозвучаха искрено.

— Кажи ми къде беше това лято? — настоя Ейвъри.

— Моля те, престани.

— Обещавам да не…

Устните на Лида се свиха в тънка линия и следващите й думи прозвучаха студени и официални.

— Сериозно говоря. Казах да престанеш.

Ейвъри замълча, малко обидено.

— Просто не разбирам защо не разговаряш с мен.

— Е, понякога не ти си в центъра на събитията, Ейвъри.

Ейвъри понечи да отговори, но в същия момент долу настъпи смут, гласовете на гостите се надигнаха, за да поздравят някого. Тя погледна любопитно и видя фигурата в средата на множеството.

Всичко замря, въздухът в стаята неочаквано изчезна. Ейвъри си наложи да мисли. Усети как застаналата до нея Лида се напряга от изненада, но не можа да откъсне очи, за да погледне приятелката си.

Той се беше върнал.

— Атлас — прошепна тя, макар той да не можеше да я чуе.

Затича надолу по стълбите, тълпата се раздели, за да я пропусне да мине, стотици очи не се откъсваха от нея, вероятно снимаха и качваха снимките във фийдовете. Това изобщо не я интересуваше. Атлас се беше върнал.

И след това се озова в прегръдката му, зарови лице в рамото му, вдъхна познатия мирис за частица от безценната секунда, преди правилата на нормалното поведение да я принудят да се отдръпне.

— Върна се — изтъкна тя като глупачка, докато очите й го изпиваха.

Той беше със смачкани панталони в цвят каки и тъмносин пуловер. Стори й се по-силен, отколкото го помнеше, светлокестенявата му коса беше по-дълга, къдреше се около ушите както навремето, когато беше малък. Всичко друго си беше същото: шоколадовите очи, обрамчени с гъсти мигли, дори прекалено гъсти за мъж; пръснатите по носа му лунички; малко кривият му долен зъб, напомняне, че не е съвършен. Това бе едно от нещата, които хареса у Атлас, когато родителите й го доведоха у дома преди дванайсет години — фактът, че има истински, видими недостатъци.

— Върнах се — повтори той. Брадата му беше набола. Ейвъри копнееше да вдигне ръка и да я докосне. — Как е?

— Къде беше? — Трепна, когато чу гласа си, и заговори по-тихо. Никой, освен Лида не знаеше, че Атлас не е казал на семейството си къде е бил през всичкото това време.

— Къде ли не.

— О. — Тя не знаеше какво да каже. Трудно й беше да мисли трезво, когато той беше толкова близо. Искаше й се отново да се отпусне в прегръдката му и да го притисне толкова силно, че никога повече да не замине; да прокара ръце по раменете му и да се увери, че е истински, съвсем истински. Беше постигнала такъв напредък това лято, а ето че сега се бореше с познатата нужда да протегне ръка и да го докосне.

— Радвам се, че се върна — успя да каже.

— Така и трябва. — По лицето му се разля широка непринудена усмивка, сякаш бе най-естественото нещо на света да се появи без покана на парти, след като го е нямало десет месеца.

— Атлас… — Тя се поколеба, несигурна какво иска да каже. Толкова се беше тревожила. И за безопасността му, разбира се, но най-големият й страх беше, че той никога няма да се върне.

— Да? — подкани я тихо той.

Ейвъри пристъпи напред. Тялото й реагираше инстинктивно на близостта му, също като растение, престояло твърде дълго в тъмното и най-сетне изложено на светлина.

— Фулър! — Тай Родрик шляпна Атлас по гърба. Дойдоха и останалите хокеисти, задърпаха го, заговориха високо.

Ейвъри преглътна желанието си да протестира и отстъпи настрани. „Дръж се нормално“, напомни си тя. Над настъпилия хаос очите й срещнаха очите на Атлас и той й намигна. „После“, каза й само с устни.

Тя кимна и наруши всички обещания, които си беше дала, понесена на крилете на любовта си към него.

ЛИДА

Лида престана да стиска мраморния плот в банята на Корд и примигна към отражението си. Косата й беше вдигната на кок, украсена с пера, а черният й костюм на балерина подчертаваше най-важните места, дори създаваше илюзията за деколте. Истински, незаконно придобити пера от паун украсяваха подгъва на бухналата й пола. Тя се наведе и прокара ръка по тях. Струваха си подкупите при вноса.

Отдавна бе приела факта, че не е красавица. Имаше твърде строг вид, все остри ръбове и остри ъгли, а пък гърдите й бяха болезнено малки. Но пък имаше наситено кафявата кожа на майка си и плътните устни на баща си. В лицето й имаше нещо интересно — от него се излъчваше забележителна интелигентност, която караше хората да я заглеждат.

Пое си дълбоко дъх и се опита да пренебрегне смущението, което я заля. Струваше й се почти невъзможно, но ето че се случи — след всички тези месеци.

Атлас се беше върнал.

Неочаквано в ушните й антени зазвуча музика, веселата поппесен, по която двете с Ейвъри бяха полудели през пролетта. Рингтонът на Ейвъри, отново. Лида тръсна глава и отказа обаждането. Знаеше, че Ейвъри я търси, но все още не можеше да се изправи пред най-добрата си приятелка, не и след начина, по който я беше отсвирила одеве. Не искаше да го прави; просто беше нервна и бе заела защитна позиция заради рехабилитационния център. Не можеше ли Ейвъри да престане да настоява и да я остави на мира? Лида нямаше желание да обсъжда този въпрос.

Още по-малко сега, след като първопричината да рухне се беше появила отново, зашеметяващо готина, както винаги.

Стегни се, нареди си Лида. Пъхна замислено ръка в чантата, извади червило и си сложи, след това излезе навън с високо вдигната глава. Нямаше да позволи Атлас да й влияе. Не можеше да си го позволи, не и отново.

— Лида. — Корд пристъпи към нея, с тъмен костюм с лента през гърдите. — Отдавна не сме се виждали.

— Здрасти — отвърна тя предпазливо. Открай време се чувстваше малко несигурно в компанията на Корд. За разлика от Ейвъри и Ерис, тя не го познаваше от дете, а откакто го бе помолила за помощ, да й намери ксенперхеидрен преди няколко години, й се струваше, че той има надмощие.

— Как прекара лятото? — попита той, посегна към два атомни шота от преминаващ поднос и й подаде единия. — Наздраве — добави и надигна своя.

Лида стисна чашата бистра течност. Беше обещала на майка си да не пие тази вечер. Корд я наблюдаваше и забеляза колебанието й — той не пропускаше нищо. Изви подигравателно вежди.

След това тя чу позната вълна смях зад тях — минаваше Атлас. Защо не, помисли си неочаквано тя; един атомен нямаше да я тласне обратно към ксенперхеидрена. Вдигна шота към устните си и го изпи на екс. Течността прогори гърлото й и й стана приятно.

— Сега вече си спомних защо те харесвам — заяви Лида и остави чашката.

Корд се разсмя одобрително.

— Липсваше ми това лято, Коул. Имах нужда от другарчето си по пафкане.

— Стига. Има предостатъчно други хора, с които да се надушиш до несвяст.

— Никой не е интересен като теб — настоя Корд. — Колкото повече вземат останалите, толкова по-големи тъпанари стават.

Лида се размърда смутено при това напомняне. „Достатъчно умна и забавна съм и без ксенперхеидрен“, каза си, но думите не й прозвучаха истински както допреди няколко дни. Измърмори нещо като извинение, обърна се и потъна сред гостите на партито. Перата от бухналата поличка на балерина бяха започнали да падат и оставиха пътечка по пода.

„Ти къде си?“, пусна тя фликър на Ейвъри. Приятелката й не знаеше, че редовно е пушила с Корд — и Лида нямаше желание да й казва, — но като я видеше, щеше да се поуспокои.

— Лида?

Тя се обърна бавно в опит да се престори, че не й пука, макар да не беше така.

Атлас беше застанал в групата на старите си приятели от хокейния отбор. Тя зачака, без да помръдва, докато той прошепваше нещо на момчетата, преди да пристъпи към нея.

— Здрасти — каза простичко.

Лида кипна. Това ли беше всичко, което щеше да каже, след като за последен път се бяха видели чисто голи в джакузи на другия край на света?

— Та къде беше?

Атлас примигна.

— Попътувах една година.

— Я стига си ме баламосвал. — Тя кръстоса ръце. — Знам истината, ясно ли ти е?

— Аз не…

— Голяма гадория спретна като замина просто така. Особено след като… Знаеш. — Мислите й се стрелнаха към онази нощ, към начина, по който я беше докосвал, и снега, който падаше върху двамата и се топеше по кожата им. Усети се как пламва при този спомен.

— Фулър! — изрева Хенри Стримайър. — Започваме да играем на Завърти и целуни! Довлечи се при нас.

— Дай ми минутка. — Атлас не откъсваше очи от нейните. — Радвам се, че каза нещо, Лида. Мислих много за теб, докато ме нямаше.

— Нима? — отвърна тя предпазливо и се опита да не позволява на надеждата си да избуи.

— Дължа ти извинение.

Лида имаше чувството, че я е зашлевил.

— Не ми дължиш нищо — сряза го бързо и остро. Каква глупачка, изсъска на себе си, да си въобразява, че е липсвала на Атлас, докато той е имал чувството, че й дължи нещо. Господи, как само мразеше тази дума. Нямаше дори зрънце романтика в нея.

Спогледаха се в многозначителното мълчание.

— Искаш ли да играем на Завърти и целуни? — попита след малко той.

— Не. — Последното, което искаше, бе да седи до Атлас, все едно всичко е нормално, и да участва в игра, в която може и да се наложи да се целунат. — Отивам да намеря Ейвъри — каза тя.

— Одеве ми се стори малко пияна.

— Идвам с теб — предложи той, но тя вече се промъкваше покрай него.

— Няма нужда — отвърна бързо и тръгна към коридора. — Ще се оправя и сама.

Привличането, което изпитваше към него, бе толкова настойчиво и силно, сякаш беше в Катян, когато телата им бяха така преплетени, че той бе като част от нея. Сега обаче не го разбираше по-добре, отколкото тогава. Може би никога нямаше да го разбере.

Стомахът й внезапно се преобърна и главата й запулсира гневно. Сякаш нещо я притискаше отвътре, също както когато излизаше рязко от надрусано…

Трябваше да се махне оттук. Незабавно.

Проправи си път с лакти през разлудувалата се потна тълпа, изпълнила апартамента на Корд, лепнала механична усмивка на лицето си, и се хвърли в първия ховер, който намери.

Докато се прибере у дома, нервите й бяха изопнати до крайност. Втурна се по коридора към стаята си и отвори със замах вратата, посегна към възглавницата за ароматерапия с аромат на лавандула, зарови лице в нея и на няколко пъти си пое жадно дъх. Горещи сълзи парнаха ъгълчетата на очите й. Господи, каква глупачка беше! Не можеше да повярва, че в мига, в който бе видяла Атлас, отново се бе понесла към ръба.

Стовари се на стола пред тоалетката. Започна да сваля грима си — и да бърше сълзите — от лицето си с резки, гневни движения. Тялото й беше толкова напрегнато, че почти се тресеше.

Някой почука предпазливо на вратата.

— Лида? — Илара Коул се показа на вратата на дъщеря си. — Как мина партито?

— Нямаше нужда да ме чакаш. — Лида не се обърна, срещна погледа на майка си в огледалото. Досега Илара никога не я беше чакала да се прибере.

Майка й не обърна внимание на забележката.

— Видях някои от снимките във фийдовете — продължи очевидно в опит да се направи на весела. — Всички костюми изглеждаха фантастично. Най-вече вие двете с Ейвъри!

Лида се врътна на стола и стана, ръцете й неочаквано се свиха в юмруци.

— Започнала си да ме шпионираш, така ли? Нали каза, че тази година ще ми имаш доверие?

— А пък ти каза, че ако те пусна на партито, няма да пиеш! — Лида се отдръпна и гласът на майка й омекна.

— Извинявай — продължи Илара. — Само че, Лида, аз не съм глупачка. Дори оттук усещам атомния в дъха ти. Какво да си помисля?

— Беше само едно — сопна се Лида — Това няма да ме накара да посегна към ксенперхеидрена.

Илара посегна да я погали, но Лида я перна и тя отпусна примирено ръка.

— Лида, моля те — каза тихо. — Старая се. — Искам да ти се доверя отново. Но доверието се завоюва. А досега не виждам да полагаш усилие да…

— Добре — прекъсна я сковано Лида. — Партито беше супер. Благодаря ти, че ме пусна. Обещавам следващия път да не пия.

Останаха загледани една в друга, несигурни какво да кажат. На лицата им се беше изписала обич, но също и предпазливост. Вече не бяха сигурни как да се държат, когато са заедно.

Най-сетне Илара въздъхна и се обърна.

— Радвам се, че си се забавлявала. До утре.

Вратата щракна зад нея.

Лида смъкна роклята и си сложи пижамата с монограм. Изпрати бърз фликър на Ейвъри, за да се извини за одевешното си избухване и да й каже, че си е тръгнала по-рано от партито. След това се пъхна в леглото и мислите й препуснаха.

Запита се дали Ейвъри и Атлас са все още на партито. Беше ли странно, че си тръгна рано? Беше ли й сърдита Ейвъри заради одеве? Не можеше ли приятелката й да приеме, че някои неща в живота й са твърде лични? А сега, сякаш нямаше достатъчно на главата, тъпата й майка бе започнала да следи всяко нейно движение по фийдовете. Лида дори нямаше представа, че Илара знае как да проверява.

При мисълта за фийдовете реши да изтегли фийда на Атлас, макар вече да знаеше какво ще открие. Точно както предполагаше, той беше уклончив, както винаги. Повечето момчета, които познаваше, изживяваха живота си във фийдовете, докато в профила на Атлас имаше единствено стара снимка в къщата на плажа на баба му и дядо му и няколко любими цитата. Той беше вбесяващо непроницаем.

Де да можеше да надзърне зад публичния профил, да види съобщенията и скритите му тайни, както и всичко онова, което не споделяше със света. Де да можеше да научи какво мисли той, може би тогава щеше да остави всичко зад себе си и най-сетне да продължи напред.

Или пък щеше да успее да си го върне, прошепна нещо в нея; частица, която така и не успяваше да пренебрегне.

Лида се превъртя по корем и заплете отчаяно юмруци в чаршафите. В този момент й хрумна идея, толкова проста, че или беше блестяща, или адски тъпа.

Може и да й беше трудно да разгадае Атлас, но може пък да имаше друг начин да разбере нещичко за него.

ЕЙВЪРИ

Няколко часа след началото на партито Ейвъри се оказа в килера за напитки отстрани на кухнята у Корд. Не беше сигурна защо е влязла тук: може би за кехлибарения бърбън на последната полица или за запасите от незаконни ретро напитки. Спря, завихри ледените кубчета в празната си чаша. И в двете празни чаши, обърна внимание тя. Държеше две.

Атлас се беше върнал. Не спираше да си представя, отново и отново, изражението му, когато я видя, и да чува думата „после“. От толкова време копнееше отчаяно той да се върне, а сега, след като най-сетне бе тук, не беше сигурна какво означава завръщането му. Затова прецени, че най-доброто, което може да направи, е да се напие до безпаметност. И очевидно й се удаваше.

Прорез светлина нахлу в мрака, когато някой открехна вратата.

— Ейвъри?

Корд. Тя въздъхна, тъй като в момента единственото й желание беше да остане сама с мислите си.

— Здрасти. Страхотно парти.

— За твоя човек — подхвърли той, пресегна се над нея и взе бутилка бърбън. Отпи дълга, бавна глътка и очите му заблестяха на мътната светлина.

— Кой? — попита тя остро. Да не би Корд да знаеше нещо? Ако някой можеше да се досети, помисли си мрачно, то това беше той. Познаваше я от цяла вечност. Освен това самият той беше достатъчно прецакан и лесно можеше да отгатне откачената, изчанчена истина.

— Който те сгорещи така и ти подпали фитила и ти тикна две чаши в ръцете. Защото това изобщо не е Зей Уогнър. Дори на мен ми е ясно.

— Знаеш ли, понякога си голяма гадина — рече Ейвъри, без да се замисля.

Той избухна в гръмък смях.

— Знам. Само че правя такива страхотни купони, че хората ми прощават. Както на теб ти прощават, че се държиш превзето и се затваряш в себе си, защото си най-голямата красавица на света.

На Ейвъри й се прииска да му се разсърди, но поради някаква причина не можа. Може би защото знаеше какво представлява истинският Корд под пластовете сарказъм.

— Помниш ли, когато бяхме деца? — попита тя неочаквано. — Когато ме накара да се кача в шахтата за боклук и аз се заклещих вътре. Чака с мен през всичкото време, докато роботите по безопасността не дойдоха. Не ме остави сама.

Лампите в килера за алкохол трепнаха и угаснаха. Изглежда, бяха стояли съвсем неподвижно и сензорите за движение ги бяха изключили. Корд се превърна в сянка.

— Помня — отвърна тихо той. — И?

— Сега вече сме много различни, нали? — Ейвъри поклати глава, блъсна вратата и излезе в коридора.

Помота се безцелно, поздравяваше всички, които не беше виждала от края на миналата пролет, и не спираше да се налива и от двете чаши. Непрекъснато мислеше за Атлас и за… Лида. Къде беше била приятелката й цяло лято? Защо отказваше да й каже? Ейвъри се чувстваше кофти заради начина, по който бе настояла и бе накарала Лида да се чувства гадно. Изобщо не беше в неин стил да си тръгне рано от парти. Ейвъри знаеше, че трябва да отскочи до семейство Коул, за да види как е Лида, но не намираше сили да си тръгне при положение, че Атлас беше тук. След като бяха разделени толкова месеци, тя копнееше да е близо до него.

„Извинявай за одеве. До утре?“, пусна тя есемес на Лида и пропъди чувството за вина.

Най-сетне откри Атлас в библиотеката на долния етаж. Играеше на Завърти и целуни и тя спря на вратата, за да го погледа. Беше се опрял на масата, докато завърташе, миглите му хвърляха бледи сенки на скулите. Ейвъри не беше играла на Завърти и целуни от години, от четиринайсетгодишна — на друго парти у Корд, в същата тази стая. Ако затвореше очи, щеше да е почти като вчера, не преди три години.

Беше нервна заради играта. Беше пила за пръв път и макар да не беше казала на никого, за пръв път играеше на Завърти и целуни. Освен това никога досега не се беше целувала. Ами ако всички разберат?

— Побързай, Фулър! — беше изпъшкал по-големият Марк Рохас, когато забеляза колебанието й. — Върти.

— Върти! Върти! — започнаха да скандират останалите в стаята. Ейвъри прехапа устни и посегна да завърти холографския циферблат по средата на масата.

Стрелката се стрелна и очертанията й се размиха. Всички се приведоха напред, за да видят какво ще стане. Най-сетне стрелката забави ход и спря пред Брекан Дойл. Ейвъри се напрегна, приседнала на самия крайчец на стола.

С последни сили стрелката се прехвърли на Атлас.

Игровата конзола веднага ги обгърна със защитен конус, който да ги скрие от останалите в стаята и да заглуши всички звуци. Зад трепкащата фотонна стена — която се гънеше и извиваше също като водна повърхност в езеро — Ейвъри виждаше останалите, макар те да не можеха да я видят. До един крещяха и махаха към игровата конзола, вероятно се опитваха да рестартират играта и да я накарат да завърти отново. Нямаше нищо забавно, когато брат и сестра са вътре в конуса, нали?

— Добре ли си? — попита тихо Атлас. Стискаше недопита бутилка атомен и се опита да й я подаде, но тя поклати глава. Вече се чувстваше объркана и алкохолът размиваше чувствата й към него по опасен начин.

— Никога не съм се целувала. Ще се представя ужасно — избъбри тя и се сви. Какво я накара да го каже?

Атлас отпи дълга глътка, след това остави внимателно бутилката. Не й се изсмя.

— Няма страшно — успокои я. — Сигурен съм, че ще станеш страхотна целувачка.

— Дори не знам какво да правя! — Ейвъри видя Трейси Елисън да жестикулира ожесточено извън конуса. Тя много си падаше по Атлас.

— Просто ти трябва практика. — Той й се усмихна. — Извинявай, че аз попаднах вътре вместо Брекан.

— Ти шегуваш ли се? Предпочитам… — Замълча. Така и не довърши изречението.

Атлас я погледна любопитно. Смръщи чело в изражение, което тя така и не успя да разгадае.

— Ейвс — прошепна той, но прозвуча повече като въпрос. Наведе се по-близо. Ейвъри притаи дъх…

Конусът се стопи и реалността нахлу.

Ейвъри не беше сигурна дали тази почти целувка беше истинска, или си я беше представила. Споменът нахлу в нея, докато наблюдаваше Атлас, който вдигна очи, изглежда, почувствал погледа й. Ако и той мислеше за същата нощ, не го показа с нищо. Остана загледан в нея за момент, след това, изглежда, взе решение.

— Излизам за този рунд — заяви, стана и отиде при нея.

— Здрасти. — Внимателно взе чашите от ръцете й и ги остави на масата. Тя бе забравила, че ги държи. Олюля се леко.

— Искаш ли да те заведа вкъщи? — Атлас протегна ръка, за да я задържи. Винаги беше така. Той знаеше какво иска тя още преди да го е казала. С изключение на единственото нещо, което никога не биваше да узнава.

— Да — отвърна тя твърде бързо.

Той кимна.

— Да вървим.

Излязоха от дома на Корд и се качиха на един ховер. Ейвъри се облегна на седалката и затвори очи, остави познатото жужене на магнетичната система да я обгърне. Заслуша се в дишането на Атлас. Наистина беше до нея, не спираше да си повтаря тя. Не беше просто поредният сън.

Когато стигнаха пентхауса на хилядния етаж, Ейвъри се отпусна на леглото. Всичко пред очите й се въртеше.

— Добре ли си? — попита Атлас и се настани на края на огромната завивка в цвят слонова кост.

— М-хм — измърка тя. Чувстваше се по-добре, отколкото от месеци, докато беше тук, само с Атлас в полумрака. Той се приближи малко. Тя затвори очи. В момента, както беше седнал на леглото й, Ейвъри почти можеше да си представи, че е просто момче, с което се е запознала и което е довела у дома, а не някой, когото родителите й са осиновили, когато е била малка, защото се чувстваше сама, а те нямаха време за нея.

— Помниш ли когато дойде тук? — попита тя. — Тогава седеше на пода в стаята за игра и решеше куклата. Вратата се отвори и майка й застана на прага, стиснала ръката на момченце, на чието личице се бе изписала надежда.

— Това е Атлас — представи го майка й и момченцето се усмихна неуверено. От този момент насетне Ейвъри го обожаваше.

— Разбира се, че помня — засмя се той. — Ти настоя веднага да отидем в парка и да те тегля на ховерборда ти, за да се преструваш, че е пиратски кораб.

— Не е вярно! — Ейвъри се надигна на лакът, за да го погледне престорено гневно.

— Успокой се де. Нямах нищо против — отвърна тихо той.

Ейвъри се отпусна на възглавниците. Не можеше да повярва, че е имала живот преди Атлас. Сега вече й се струваше напълно невъзможно.

— Ейвс — каза Атлас. — Ако има нещо, което трябва да знам, нали ще ми кажеш?

Тя отвори очи и погледна лицето му, толкова ясно и искрено. Не казваше истината, нали? Невъзможно. Той нямаше представа какво е да искаш някого, когото никога не можеш да имаш, да желаеш нещо, което никога не можеш да получиш; колко невъзможно е да прогониш чувството, след като вече се е настанило в сърцето ти.

— Радвам се, че се върна. Липсваше ми — заяви тя.

— И ти ми липсваше.

Мълчанието между тях се проточи. Ейвъри се бореше да остане будна, да се наслади на присъствието на Атлас, но сънят я теглеше към себе си. След малко той се изправи и тръгна към коридора.

— Обичам те — призна, излезе и затвори тихо вратата.

„И аз те обичам“, прошепна сърцето й и обгърна думите като молитва.

ЕРИС

„Прибирам се“, съобщи с фликър Ерис на Корд. Не остана да чака отговора му. Апартаментът му вече се изпразваше — гостите на партито бавно започваха да се разотиват, някои сами, други по двойки. Накъдето и да погледнеше, Ерис виждаше остатъци от епичната нощ, пръснати чаши, изгубени части от костюми и счупени халюциногенни запалки.

Нямаше намерение да остава толкова дълго, само че прескачаше от група на група и напълно изгуби представа за времето. Нямаше представа къде е Корд, освен това неочаквано се почувства изтощена, затова не тръгна да го търси. Единственото й желание бе да вземе душ с чиста вода и да се отпусне на чаршафите с хиляди нишки.

Тръгна към вратата, прегледа мързеливо съобщенията си и стреснато разбра, че е пропуснала няколко позвънявания от къщи. Бяха отпреди два часа, когато се вихреше на дансинга; спомняше си как мяташе глава, когато реши да не им обръща внимание, но и не бе разбрала, че са от родителите й. Запита се какво става.

Когато стигна до апартамента си на 985-и, отвори вратата възможно най-бавно, стиснала черните си обувки в една ръка, а малката чантичка в другата. В мига, в който пристъпи вътре, разбра, че нещо не е наред. Светлините бяха включени възможно най-ярко, откъм хола долиташе необичаен приглушен звук. О, боже, беше майка й. Плачеше.

Ерис пусна обувките на пода и те изтракаха.

— Ерис? — Каролайн вдигна глава. Беше се свила на канапето. Все още беше с вечерната рокля и приличаше на красив ален въпросителен знак на фона на белите възглавници.

Ерис се втурна напред, за да прегърне майка си и да я притисне до себе си. Неочаквано си спомни времето, когато беше малка и родителите й се прибираха от партита. Чуваше как токчетата на майка й тракат в антрето — звук, който колкото и странно да беше, й вдъхваше увереност — и колкото и да беше късно, Каролайн винаги идваше да погали дъщеря си по косата и да й разкаже за прекрасните, вълшебни неща, които възрастните бяха правили същата вечер. Колко пъти само Ерис бе заспивала заслушана в гласа на майка си.

— Всичко е наред — рече тихо тя, макар очевидно да не беше така. Обходи нервно с поглед апартамента. Къде беше баща й?

— Нищо не е наред. — Каролайн си пое дълбоко дъх, отдръпна се и погледна момичето в очите. Сълзи пълни със спирала оставяха черни следи по лицето й. — Много съжалявам.

— Какво се е случило? — Ерис се отдръпна от майка си по-рязко, отколкото възнамеряваше. — Къде е татко?

— Той… тръгна си. — Каролайн сведе поглед към стиснатите си в скута ръце, бели на фона на смачканата великолепна алена рокля.

— Как така си е тръгнал?

— ДНК тестът, който си направи днес…

Ерис кимна нетърпеливо. Беше направила безброй тестове, даде материал от вътрешната страна на бузата си, пишка върху лентичка и подписа толкова много старомодни документи с истинска писалка, че ръката й се схвана от непривичните движения.

Майка й почука безмълвно по масичката за кафе, която, както и всички повърхности в апартамента им, притежаваше способностите на тъчскрийн. Замахна няколко пъти с ръка и извади приложение. Ерис се наведе над него.

ДНК изследването й се мъдреше в целия си блясък, в нереалистично бебешко розово, но Ерис плъзна очи към обърканите медицински термини и схеми по-долу. Знаеше, че ще сравнят нейното ДНК с това на баща й, което бе вече записано, но в момента не можа да разбере какво точно вижда. Какво общо имаше всичко това с нея?

Погледът й попадна на един-единствен ред най-долу — процент на съвпадение: 0,00 % — и тя протегна ръка да се хване за нещо. Грозната истина се опитваше да я стисне за гърлото.

— Не мога да повярвам. — Изпъна гръб и гласът й стана по-висок. — В лабораторията са сбъркали. Трябва да им звъннем, за да направят теста отново.

— Направиха го. Няма грешка. — Имаше чувството, че майка й говори отнякъде много далече, струваше й се, че се намира под вода или е заровена под планина от пясък.

— Не — повтори глупаво момичето.

— Истина е, Ерис.

Категоричността в гласа на Каролайн накара дъщеря й да се вдърви от студ. След това осъзна защо нейното ДНК не съвпада, защо майка й не е изненадана. Защото Ерис не беше дъщеря на баща си.

Майка й беше изневерила на баща й и го беше пазила в тайна през изминалите осемнайсет години.

Ерис затвори очи. Не бе възможно това да се случва. Нямаше начин. Ако останеше със затворени очи, всичко щеше да си отиде, също като кошмар.

Майка й протегна ръка и Ерис скочи, бутна масичката за кафе и я преобърна. Нито една от двете не я погледна. Майка и дъщеря не откъсваха очи една от друга — приликата бе болезнена, — но за Ерис никога досега не бяха били по-далечни.

— Защо? — попита тя, тъй като това бе единствената дума, която се образува в мозъка й. — Защо си ме лъгала през всичките тези години?

— О, Ерис. Не исках… Не става въпрос за теб…

— Ти сериозно ли приказваш? Разбира се, че става въпрос за мен!

Каролайн трепна.

— Нямах предвид това. Просто… случилото се между мен и Евърет не е по твоя вина.

— Това го знам. Вината е твоя!

Нито една от тях не проговори. Тишината кънтеше в ушите на момичето.

— Къде отиде татко? Кога ще се върне? — попита най-сетне Ерис.

— Не съм сигурна. — Майка й въздъхна. — Извинявай, Ерис.

— Престани! — Ерис вече крещеше. Не можеше да се сдържи; не искаше да чува повече извинения от майка си. Извиненията не означаваха нищо, след като човекът, на когото си вярвал най-много, те е лъгал цял живот.

Майка й не помръдваше.

— Знам, че ти е трудно, че имаш купища въпроси. Готова съм да ти отговоря.

— Майната ти и на теб, и на скапаните ти извинения — прекъсна я Ерис, като натърти на всяка дума.

Майка й се отдръпна обидена и шокирана, но Ерис не й обърна никакво внимание. Прехвърляше всички спомени за майка си: как майка й идваше да я събуди по времето, когато ходеше в начално училище, но вместо това се гушваше до нея и заспиваха, а баща й идваше да ги буди и двете и се смееше, че момичетата му били истински спящи красавици. На Коледа правеха сладки, за да ги сложат под елхата за Дядо Коледа, но тестото оставаше почти сурово, а баща й ги изяждаше през нощта и това се повтаряше години след като Ерис вече знаеше, че няма Дядо Коледа. Всяка година преди рождения й ден Каролайн лъжеше, че имат час на лекар, взимаше я от училище и отиваха на пазар, за да й купят подаръци, а след това спираха в „Бъргдорф“ за чай. „Майка ти е много готина“, казваха другите момичета, защото нито една друга майка не взимаше детето си от училище просто за удоволствие. Ерис се смееше и отговаряше: „Върхът е“.

Всичко това сега й се струваше една голяма лъжа. Всеки жест, всяко „обичам те“, всичко бе смазано от грозната лъжа в живота й. Ерис примигна объркано и погледна познатото лице на майка си.

— Значи си знаела през целия ми живот — заяви тя с горчивина.

— Не. Не бях сигурна. — Очите й се напълниха със сълзи, но тя успя да ги задържи. — Все си мислех — надявах се, — че си на Евърет. Не бях сигурна, досега.

— Защо тогава ми позволи да направя ДНК теста?

— Да не би да мислиш, че ако знаех, че има тест, щях да ти позволя да го направиш? — извика майка й.

Ерис не знаеше какво да каже. Не разбираше как е възможно майка й да й причини подобно нещо, също и на баща й, на цялото семейство.

— Моля те, Ерис. Искам да оправя нещата — започна Каролайн, но дъщеря й тръсна глава.

— Не ми говори — заяви бавно и се обърна.

Незнайно как Ерис се доклатушка до леглото си, поставено в единия край на огромната й овална стая. Шок и страх се завихриха в гърдите й. Не можеше да диша. Неочаквано задърпа яката на блузата, все още мокра от сълзите на майка й, след това я съблече с ожесточение през главата и си пое отчаяно и дълбоко дъх. Бе сигурна, че чу как един от шевовете се скъса.

„С какво да помогна“, обадиха се контактните й лещи, усетили, че е почти разплакана.

— Млъквай! — прошепна тя и гласът им послушно заглъхна.

Евърет Радсън не й беше баща. Истината продължаваше да рикошира болезнено в главата й, също като изстрели. Горкичкият й баща — запита се какво ли е казал, когато е видял резултатите от лабораторията. Къде ли беше сега? В хотел, в болницата? Искаше да поговори с него, но същевременно не беше сигурна дали е готова да се изправи пред него. Знаеше, че когато го види — когато наистина се изправи пред него, — всичко ще е различно, при това завинаги.

Затвори очи, но светът продължи да се върти около нея. Тази вечер дори не беше пияна. Сигурно това е чувството, помисли си тя с горчивина, когато животът ти рухва.

Седна и огледа стаята със странно чувство на незаинтересованост. Беше пълно със скъпи вещи — кристал на ваза с вечно свежи рози, гардеробът пълен с фини пъстроцветни рокли, правеният по поръчка шкаф пълен с каква ли не блестяща техника. Всички атрибути на живота й, всичко, което я правеше Ерис Дод-Радсън.

Понечи да се отпусне отново на възглавниците и изруга високо, когато нещо остро се заби в ухото й. Обиците на майка й. Съвсем беше забравила за тях.

Свали дясната и я сложи на дланта си. Беше толкова красива; стъклена сфера, която блестеше с какви ли не цветове, също като окото на приближаваща буря. Красив, рядък, скъп подарък от баща й за майка й. Неочаквано и обиците, и всичко, което представляваха, й се сториха безкрайно фалшиви.

Тя вдигна ръка и запокити обицата в стената с всички сили. Тя се пръсна на милион парченца, които се разпиляха по пода като блестящи сълзи.

РАЙЛИН

Когато и последните гости напуснаха партито на Корд с клатушкане и се качиха в чакащ ховер, Райлин въздъхна облекчено. Нощта й се бе сторила безкрайна — почистваше мръсотията на пияните богаташчета, преструваше се, че не забелязва как я оглеждат някои от момчетата. Беше изтощена, главата й продължаваше да пулсира, след като се изтръгна от комуналното. Но, слава богу, най-сетне бе приключило.

Протегна ръце над главата си, пристъпи към прозорците в хола и се вгледа жадно към хоризонта в далечината. Екраните за гледка в нейния апартамент бяха толкова стари, че вече не приличаха на прозорци, ами на натруфени сцени от изкуствена гледка с прекалено ярко слънце и прекалено зелени дървета. До работното й място имаше прозорец — количката за закуски на Райлин се намираше на спирката на булевард Крейн, между Манхатън и Джърси, — но дори той беше твърде близо и от него се виждаше единствено Кулата, разположила се като гигантска стоманена крастава жаба, скриваща небето. Импулсивно притисна чело към стъклото. Беше божествено приятно и хладно.

Най-сетне се отдръпна и погледна нагоре, за да се обади на Корд и най-после да се разкара оттук. Докато вървеше, лампите зад нея угасваха, а другите отпред се включваха и осветяваха коридор, пълен със стари картини. Мина покрай огромна баня, пълна с пухести кърпи за ръце, където всяка повърхност беше тъчскрийн. По дяволите, сигурно и подът беше тъчскрийн: Райлин беше готова да се обзаложи, че може да покаже теглото ти и с гласова команда да включи отоплението. Всичко тук беше върхът, най-новото, най-скъпото — накъдето и да погледнеше, виждаше пари. Закрачи малко по-бързо.

Когото стигна до холокабинета, се поколеба. На стената не се прожектираше някоя тъпа комедия, както бе предполагала. Беше старо семейно видео.

— О, не! Да не си посмял! — възкликна майката на Корд от трепкащото 3D.

Четиригодишният Корд се ухили и вдигна градински маркуч. „Къде ли е било това? — запита се Райлин. — Сигурно са били на почивка“.

— О-па! — възкликна той и без грам съжаление насочи маркуча към майка си. Тя се разсмя, вдигна загорелите си ръце, а тъмната й коса се разстла като на русалка. Райлин беше забравила колко е красива.

Корд се наведе нетърпеливо напред, седнал почти на ръба на коженото кресло. По устните му трепкаше усмивка, докато наблюдаваше как баща му преследва малкото момче из двора.

Райлин се отдръпна крачка назад. Просто щеше да…

Подът изскърца под краката й и Корд вдигна глава на мига. Веднага спря видеото.

— Много се извинявам — заекна тя. — Просто исках да ти кажа, че приключих. Тръгвам си.

Корд огледа дрехите й, плътно прилепналите дънки и блузата с дълбоко деколте, оплетените неонови гривни на китката.

— Нямах време да се прибера и да се преоблека — добави тя, без да знае защо му обяснява всичко това. — Не ми даде много време.

Корд продължаваше да я наблюдава мълчаливо. Райлин се стресна, когато разбра, че не я е познал. Как да я познае? Не се бяха виждали от години, от Коледа, когато родителите му бяха поканили семейството й, за да им дадат подаръци и сладки. Райлин помнеше, че всичко им се стори вълшебно на двете с Криса, докато играеха в снега в оранжерията, също като в истинско преспапие, а не като онова, което майка й вадеше единствено за празниците. Корд беше прекарал всичкото време залисан в някаква холоигра, без да забелязва никого.

— Райлин Майърс — каза той най-сетне, сякаш тя бе попаднала съвсем случайно на партито, а не й се плащаше да върши работа. — Как си, мама му стара? — Посочи стола до себе си и Райлин изненадано седна и кръстоса крака.

— Освен че приятелите ти ме опипваха, добре — избъбри тя, без да мисли. — Извинявай — побърза да добави, — нощта беше дълга. — Питаше се къде са Хиръл и останалите от компанията, дали изобщо са забелязали, че е изчезнала.

— Повечето не са ми приятели — заяви Корд. Намести се и Райлин забеляза как мускулите му напират под ризата. В този момент разбра, че небрежното му държане е измама, че той я изучава много внимателно.

За кратко и двамата останаха загледани в черния екран. Странно, помисли си Райлин; ако някой й беше казал, че нощта й ще свърши тук, заедно с Корд Андъртън, тя щеше да се изсмее.

— Какво е това? — попита Корд и Райлин усети, че отново опипва колието си. Отпусна ръце в скута си.

— Беше на мама — заяви кратко с надеждата да сложи край на въпросите. Беше подарила колието на майка си като подарък за рождения й ден една година, а след това майка и не го сваляше. Райлин още помнеше болката, която изпита, когато й го изпратиха от болницата, пъхнато в пликче, с оранжева лепенка. Смъртта на майка й не й се струваше реална дотогава.

— Защо Айфеловата кула? — попита Корд с интерес.

„На теб какво ти пука“, прииска й се да му се сопне, но се овладя.

— Беше наша си шега — отвърна тя простичко. — Все си казвахме, че ако имаме пари, ще се качим на влака за Париж и ще ядем в страхотното „Кафе Пари“. Не обясни как двете с Криса превръщаха кухнята в снобско френско кафене. Правеха си барети от хартия, рисуваха си мустаци с червилото на майка си и говореха с ужасен френски акцент, докато й сервираха „специалитета на шефа“ — каквато готова замразена храна бяха намерили на разпродажбите през седмицата. Това винаги караше майка им да се усмихва след дългия ден на работа.

— И отидохте ли? — попита Корд.

Райлин едва не се изсмя на тъпия въпрос.

— Почти не съм излизала от Кулата.

В стаята неочаквано прозвучаха викове и се чу плисък на вода — екранът отново оживя. Корд побърза да го спре. Райлин помнеше, че родителите му бяха загинали преди години в самолетна катастрофа.

— Хубаво е, че имаш тези записи — наруши тя мълчанието. Разбираше защо той ги пази за себе си: тя щеше да постъпи по същия начин, ако двете с Криса имаха такива. — Ще ми се да имах повече с мама.

— Много съжалявам — отвърна Корд тихо.

— Всичко е наред. — Тя сви рамене, макар да не беше наред. Никога вече нямаше да е наред.

Напрежението бе прекъснато от неочаквано къркорене. На Райлин й трябваше малко време, докато осъзнае, че е стомахът й. Корд я погледна любопитно.

— Гладна ли си? — попита я, макар отговорът да бе очевиден. — Да нападнем каквото е останало, ако искаш.

— Добре — отвърна Райлин по-ентусиазирано, отколкото възнамеряваше. Не беше хапвала нищо от обяд.

— Следващия път хапни нещо от кетъринга — подхвърли той, докато излизаха от холокабинета и тръгваха към стъкленото стълбище. — Трябваше да ти кажа. — Райлин се запита защо е решил, че ще има следващ път.

В кухнята хладилникът ведро уведоми Корд, че е погълнал четири хиляди калории за деня, от които четирийсет процента са от алкохол, и съгласно „Мускулен режим 2118“ не му е позволено нищо повече. Чаша вода се материализира в отвора на хладилника.

— Мускулен режим. Трябва и аз да си взема — обади се Райлин.

— Старая се да съм здрав. — Корд се обърна към машината. — Храна за гост — нареди, след това погледна Райлин по-изчервен, отколкото го беше виждала някога. — Би ли си сложила ръката на хладилника, за да докажеш, че си тук?

Райлин притисна длан към хладилника, който се отвори на мига. Корд започна да вади каквото му попадне — млечни барчета с тиквено семе и стопластова лазаня, пресни ябълкови берита. Райлин грабна кутия пица от ръката му и захапа триъгълниче. Беше със сирене, пържена, съвършена, може би дори по-вкусна студена. Когато Корд й подаде салфетка, тя усети, че по брадичката й е покапал сос, но незнайно защо й беше все едно.

Мярна нещо над рамото му и изписка.

— Боже! Това да не би да са „Гъми Бъдита“? Наистина ли се движат, когато им отхапеш главите, както в рекламата?

— Никога ли не си опитвала „Гъми Бъдита“? — Пакетче „Гъми Бъдита“ струваше повече, отколкото двете с Криса харчеха за храна за цяла седмица. Това бе първата ядлива електроника, с микроскопични радиочестотни идентификационни тагове във всеки бонбон.

— Дръж. — Корд й подхвърли пакетчето. — Пробвай едно.

Райлин извади яркозелено гъми и го лапна цяло. Задъвка, изпълнена с очакване, след това го погледна гневно, тъй като не стана нищо.

— Не го направи както трябва. — Корд се стараеше да не прихне. — Трябва да отхапеш главата или краката. Не може да го изядеш просто така цялото.

Тя грабна друго гъми и отхапа долната част. Чипът в останалата горна част на гъмито наддаде остър писък.

— По дяволите! — извика Райлин и изпусна гъмито на пода То продължи да се гърчи до краката й и тя отстъпи назад.

Корд се разсмя, грабна го, хвърли го в боклука и той го засмука към центъра за сортиране.

— Пробвай пак. — Подаде й пликчето. — Ако отхапеш главата, не пищят, просто шават.

— Не, благодаря. — Райлин пъхна кичур коса зад едното си ухо и погледна Корд. Нещо в начина, по който я наблюдаваше, я накара да замълчи.

А той направи крачка към нея и долепи устни до нейните.

Райлин беше твърде стресната, за да реагира. Корд я целуваше бавно, почти лениво, притискаше гърба й към плота. Ръбът му се заби в дупето й и я върна към действителността. Тя постави двете си ръце на гърдите му и го отблъсна.

Кръстоса ръце, а Корд се олюля назад, дишаше накъсано, очите му искряха весело. В ъгълчетата на устните му затанцува усмивка.

Нещо в това изражение накара Райлин да се разтрепери от гняв. Беше бясна на Корд, задето се присмиваше на ситуацията, на себе си, задето бе позволила да се стигне дотук — и най-вече защото се бе наслаждавала в продължение на един-единствен миг на удивление.

Без дори да помисли, тя вдигна ръка и го зашлеви. Плесницата прозвуча като удар на камшик.

— Извинявай — каза Корд в настъпилата болезнена тишина. — Очевидно не прецених положението.

Райлин наблюдаваше как отпечатъкът от ръката й почервенява на лицето му. Беше прекалила. Той нямаше да й плати за тази вечер и целият труд, който беше положила, отиваше на вятъра.

— Аз… трябва да си тръгвам.

Тъкмо излизаше, когато чу в антрето стъпки.

— Ей, Майърс — провикна се зад нея Корд. — Дръж.

Тя се обърна и хвана пликчето „Гъми Бъдита“.

— Благодаря — отвърна объркано, но вратата вече се беше затворила зад нея.

Райлин се облегна на вратата на апартамента и затвори очи в опит да събере разбриданите нишки на обърканите си мисли. Устните й бяха подпухнали, сякаш изгорени. Все още усещаше къде Корд я беше прихванал през кръста.

С гневна въздишка забърза надолу по трите тухлени стъпала, които водеха към изхода, и тръгна по карбоновата настилка на улицата.

През четирите километра до дома късаше главите на гъмитата една след друга и остави писъците им да изпълнят празния асансьор.

УОТ

— Уот! — Дребничка фигурка в розово се втурна по коридора.

— Здравей, Зара — разсмя се Уот и гушна петгодишната си сестра. По тъмните й къдрици имаше нещо лепкаво, тиара от костюм беше кацнала накриво на главата й. Уот забеляза, че долнището на пижамата, което преди се влачеше по земята, сега й стига до средата на прасците. Каза си, че следващия път, когато му платят, трябва да й купи нова пижама. Зара се разкиска, след това се загърчи нетърпеливо и се измъкна от ръцете му, за да хукне отново към хола, където брат й близнак, Амир, строеше нещо от пластифорни кубчета.

— Ти ли си, Уотзан? — провикна се майката на Уот от кухнята.

— Да, мамо.

Не биваше да очаква нищо хубаво, когато го наричаше с цялото му име.

„Първо се преоблечи“, посъветва го Надя, но Уот вече беше на вратата. Ширин беше пред печката и наливаше вода за вечерята от инстантни нудълс. Уот помнеше времето, преди да се родят близнаците, когато тя приготвяше сложни персийски гозби: ароматни агнешки яхнии и питки със златиста коричка, ориз, поръсен със сумак. След това, най-неочаквано, тя забременя и спря да готви: твърдеше, че от миризмата на подправките й прилошава. Дори след като близнаците се родиха, домашните персийски ястия така и не се появиха отново. Вече нямаше време за тях.

Ширин включи котлона на максимум и се обърна към Уот.

— Цял ден ли беше у Дерик? — И погледна смачканите му дрехи от предишния ден. Уот се изчерви. Надя мълчеше, но той усещаше каква мисъл й се върти в главата: „Нали ти казах“.

— Да, останах у Дерик — отговори той на майка си, но тя продължи да го наблюдава с празен поглед. — Днес беше последният ни ден от лятната и искахме да приключим играта… — Той замълча.

Истина беше. Не бе прекарал много време с момичето с мартинито от снощи — Надя се оказа права, тя нямаше какво да каже и той се почувства малко глупаво, че си е тръгнал от бара с нея. Измъкна се бързичко и тръгна към дома на Дерик. Прекара нощта там, на сутринта ядоха огромни сандвичи от пекарната и гледаха футбол на малкия екран в хола на Дерик. Не че Уот гледаше да не се прибира, но Дерик нямаше по-малки брат и сестра, които имат нужда от непрекъснато внимание. Родителите му го оставяха да прави почти всичко, което иска, стига оценките му да са добри.

— Имах нужда от помощта ти — продължи Ширин, по-скоро отчаяно, отколкото гневно. — Следобед близнаците имаха преглед. Наложи се да накарам Таша да ме покрие в центъра, за да ги заведа, защото не можах да те намеря. До края на седмицата се налага да съм на двойни смени, за да компенсирам отсъствието си.

Уот се почувства много гадно.

— Можеше да ми пингнеш — отвърна той нещастно, защото бе почти сигурен, че снощи не е обърнал внимание на обаждането й.

— Бил си твърде зает да играеш на холоиграта — сопна се майка му, след това въздъхна. — Добре де, няма нищо. Просто се позанимавай с брат си и сестра си. — Докато тя слагаше на масата купички и лъжици, вратата се отвори отново и Зара пак се разписка. След малко бащата на Уот влезе в кухнята, близнаците бяха увиснали на краката му. Обикновено работеше до по-късно и да си дойде за вечеря беше специален случай.

— Вечерята е готова, Рашид. — Майката на Уот го посрещна с уморена целувка по бузата.

Всички се скупчиха около малката маса. Уот тъпчеше инстантните нудълс и извадените от консерва зеленчуци в устата си, без да усеща вкуса им — не че имаха кой знае какъв вкус. Беше ядосан на майка си, че го беше накарала да се чувства виновен. Какво толкова, че от време на време ще отскочи до бар в средата на Кулата, за да изпусне малко пара? Какво толкова, че ще прекара последния ден от лятната ваканция с приятеля си?

В мига, в който Зара се прозя и ръцете й се свиха в малки юмручета над главата, Уот скочи.

— Влакчето за сън тръгва! Всички да се качват! — заяви с дълбок глас.

— Ту-ту! — Зара и Амир се опитаха да имитират звука, който издава влакът, и затичаха редом с него. Истинският влак беше безшумен, разбира се, но близнаците гледаха безкрайно много анимационни холофилми с влакчета и обичаха да издават този звук. Бащата на Уот се усмихна, докато ги наблюдаваше. Ширин стисна устни и не каза нищо.

Уот поведе близнаците по виещите се релси на въображаемия влак към края на коридора. Стаята им беше малка и въпреки това по-голяма от неговата: навремето беше всъщност неговата, преди те да се родят, а след това той се пренесе в офис къта. Бледа светлина едва осветяваше тесните легла, вградени едно над друго на стената. Уот многократно се бе опитвал да подаде повече електричество към близнаците, но то никога не изглеждаше достатъчно. Той с горчивина подозираше, че вината е негова, заради жадния за електричество хардуер в стаята му.

Помогна на близнаците да си измият с лазер зъбите, сложи ги в леглата и ги зави. Тук нямаше компютър, разбира се, но Надя направи най-добрата проверка на жизнените показатели, като наблюдаваше дишането и движението на очите на близнаците. След като тя потвърди, че са заспали, Уот затвори тихо вратата и тръгна по коридора към импровизираната си спалня.

Отпусна се доволно в ергономичния си стол — беше го взел от офис, на който предстоеше закриване — и кликна върху екрана висока дефиниция на бюрото, което заемаше по-голямата част от стаята. Леглото му беше завряно в ъгъла, дрехите натъпкани върху ховер греди близо до тавана. Надя нямаше нужда от екрана, разбира се, тъй като можеше да проектира абсолютно всичко директно върху лещите му. Въпреки това Уот обичаше да сърфира в нета винаги, когато имаше възможност. Макар понякога да си казваше, че е откачено да замениш цялото си зрително поле с дигитален поглед.

Прегледа всички съобщения от момичета, с които се беше запознал в „Пулс“ снощи, след това затвори, без да отговори на нито едно. Вместо това се логна в H@cker Haus, любимия му черен уебсайт с постинги за поръчки в „сферата на обслужването“.

Семейството на Уот винаги се нуждаеше от пари. Бяха се преместили от Исфахад в Ню Йорк година преди той да се роди, когато Кулата била нова и целият свят бил полудял по нея: преди Шанхай, Хонконг и Сао Пауло да си построят свои мегакули от по хиляда етажа. Уот знаеше, че родителите му са емигрирали заради него, с надеждата да му осигурят по-добро бъдеще.

Не се беше получило както се бяха надявали. В Иран бащата на Уот учил в най-добрата школа по механично инженерство, а майка му се готвела за лекарка. Сега обаче Рашид ремонтираше индустриални охладители и отточни системи. Ширин бе принудена да поеме работа като болногледачка в частна болница, за да могат да запазят апартамента си. Никога не се оплакваха, но Уот знаеше, че не им е никак лесно, докато дни наред блъскат по разни машинарии и превиват гръб около капризни старци, а след това слизат, за да се грижат за семейството си. Колкото и да се стараеха, парите все не стигаха. Особено сега, когато близнаците растяха.

Затова Уот започна да спестява за колеж. За Техническия в Масачузетс. Инженерната им програма за микросистеми беше най-качествената на света — най-добрият му шанс някой ден да започне работа в един от малкото останали законни кванти, собственост на ОН и НАСА. Нямаше намерение да кандидатства в разни училища, където бе гарантирано, че ще го приемат. Родителите му се тревожеха, защото проявяваше инат и бе прекалено самоуверен, но на Уот не му пукаше: той знаеше, че ще влезе. Големият въпрос беше как ще плати за образованието си. Беше кандидатствал за стипендии и бе спечелил няколко незначителни тук-там, но никъде достатъчно, че да плати за четири години в скъп частен университет.

Затова започна да изкарва пари по различен начин: като се вреше в незаконните ниши на нета и отговаряше на обяви за евфемистично наречените поръчки „в сферата на обслужването“. С други думи, хакерска работа. Двамата с Надя фалшифицираха данни за професионален опит, променяха оценките на ученици в различни училищни системи, дори се вмъкваха във фликър акаунтите на хора, които имаха съмнения, че интимният им партньор им изневерява. Само веднъж се опитаха да хакнат банкова система и прекратиха почти незабавно, защото Надя откри вирус, който се беше насочил към тях, и се изключи на мига.

След този случай Уот се стараеше да се държи настрани от всичко прекалено незаконно, с изключение на съществуването на Надя. Въпреки това поемаше всичката работа, която можеше да свърши, депозираше повечето приходи в спестовен влог, а останалото даваше на родителите си. Те бяха наясно, че го бива в технологиите, и когато им обясняваше, че парите са от техническо обслужване онлайн, не задаваха въпроси.

Той разгледа бавно обявите за търсене в H@cker Haus и потисна една прозявка. Както обикновено, повечето бяха нелепи прищевки — или прекалено нелегални, за да ги поеме, но набеляза няколко, за да ги прегледа по-късно. Една от тях привлече погледа му, защото се търсеше информация за изчезнал човек. Обикновено тези бяха лесна работа, стига човекът да беше все още в страната; Надя отдавна беше хакнала камерите на националната система за сигурност и можеше да използва системата за лицево разпознаване, за да открива хора за броени минути. Обзет от любопитство, Уот продължи да чете с извита вежда, беше определено необичайно.

Авторът на поста искаше информация за човек, който липсваше от една година, но сега вече се бил върнал. „Държа да науча де е бил през всичкото време и защо се върна“, обясняваше човекът. Стори му се съвсем лесно.

Уот веднага написа отговор и се представи като Надя — името, което използваше за всичките си хакерски поръчки, защото що пък не? — и каза, че с удоволствие ще помогне. Отпусна се назад и забарабани с пръсти по подлакътника.

„Може и да проявя интерес — отговори човекът, написал поста. — Само че имам нужда от доказателство, че наистина можеш дa направиш това, което твърдиш“.

Виж ти, виж ти. Новак. Всички, които редовно постваха тези форуми, знаеха достатъчно за Уот и бяха наясно, че е професионалист. Запита се кой ли е човекът.

— Надя, можеш ли…

— Да — отвърна Надя, разбрала въпроса още преди той да го е изказал, и хакна системата за безопасност на изпращача, за да открие хардуер адреса. — Спипах я. Ето я и нея.

На екрана излезе профил на момиче. Беше на възрастта на Уот и живееше тук, в Кулата, на 962-ри етаж.

„Какво имаше предвид?“, отговори той малко заинтересован.

„Той се казва Атлас Фулър. Кажи ми нещо, което не знам за него, и получаваш работата“.

Надя откри Атлас на мига. Той си беше у дома — на хилядния етаж. Уот беше поразен. Този тип наистина ли живееше на хилядния етаж? Не че Уот се беше замислял за пентхауса на Кулата, но ако се замислеше, нямаше дори да помисли, че там живее тийнейджър. „Какъв идиот — помисли си Уот. — Да избяга от такъв живот“.

— Има ли начин да хакнем домашния им компютър? — попита той Надя и се замисли дали ще види Атлас в спалнята му. Късметът обаче изневери на Надя.

— Невероятно сложна система — предупреди тя Уот, което той много добре знаеше, че означава, че ще отнеме седмици. Трябваше да се добере до нещо веднагически. Тази работа беше прекалено сладка, за да я изгуби.

„Тогава съобщенията му“. Тях щеше да хакне по-лесно. Както и предполагаше, Надя веднага изтегли последните съобщения на Атлас. Няколко бяха до момчета на име Тай и Макстън, а останалите до някоя си Ейвъри. Нито едно не беше интересно. Въпреки това Уот ги препрати.

След малко пристигна отговорът на момичето.

„Поздравления. Нает си. Сега трябва да откриеш колкото е възможно повече за това какво е правил Атлас през изминалата година“.

„Както желаеш“, не се стърпя да отговори Уот.

„Освен това — продължи момичето, без да обърне внимание на сарказма, — предлагам ежеседмично заплащане за непрекъснати сведения за него — какво прави, къде ходи, всяка информация, която можеш да ми осигуриш. Всичко това е за негова безопасност“, написа в заключение, макар да звучеше напълно неубедително.

Точно така, за негова безопасност, помисли си през смях Уот. Много добре знаеше какво представляват отхвърлените любовници. Тази или беше бившата приятелка на Атлас, която се опитваше да си го върне, или настоящата, която се беше затръшкала, че той й изневерява. Така или иначе, работата беше истинска златна мина. Досега Уот не беше виждал поръчка за хакер с периодично заплащане: повечето случаи в H@cker Haus бяха еднократни, защото хакването беше едно незаконно влизане, след което приключваш завинаги. Това момиче искаше да му плаща всяка седмица единствено за да следи какви ги върши гаджето. На това му се казваха лесни пари, така че той нямаше намерение да се издъни.

— Лида Коул — каза Уот на глас, когато натисна „изпращане“, — за мен ще е огромно удоволствие да правим бизнес.

ЛИДА

— Добър ден, госпожице Коул — поздрави Джефри, портиерът на клуб „Алтитюд“, докато Лида вървеше към асансьора.

В „Алтитюд“ имаше и биоохрана, разбира се: Лида знаеше, че ретината й трябва да бъде сканирана в мига, в който влезе във фоайето. Само че Джефри внасяше личното отношение, старомодния привкус, който правеше членството в клуба толкова безобразно скъпо. Той се беше превърнал в толкова неделима част от клуба, че на практика самият той беше институция — винаги край асансьора с бели ръкавици и зелено сако, с топла усмивка и бръчици около очите.

Джефри отстъпи настрани и Лида влезе в огромния асансьор с медни елементи, предназначен единствено за членове. Вратите се затвориха зад нея с доволно прищракване и асансьорът я отнесе от фоайето на 930-ия, покрай тенискортовете и залите за спа към основния етаж на клуба.

Фоайето на „Алтитюд“ беше с ламперия от внушителен тъмен махагон, по която бяха накачени портрети на мъртви членове. Следобедното слънце нахлуваше през прозорците, които обхващаха целите северни и западни стени. Лида огледа различните групи събрали се край празни камини и канапета в опит да се престори на напълно незаинтересована, докато се оглеждаше за Атлас. Ако така наречената Надя беше права, скуошът му приключваше в този момент.

Тя все още не можеше да повярва, че бе постнала нещо в онзи подозрителен уебсайт. Нервичките й се бяха опънали до крайност, но пък беше и вълнуващо да прави нещо напълно незаконно, дори опасно.

Първо се опита да ъпгрейдне защитата си. Питаше се дали Надя не знае повече, отколкото й подава като информация: за това коя е тя и защо проявява интерес към Атлас. Много важно, помисли си, всичко това няма никакво значение. Въпросната Надя едва ли живееше в Кулата и едва ли беше момиче. А пък Лида нямаше никакво намерение да се разправя с нея или него отново, след като получеше онова, което я интересуваше.

След секунда видя Атлас да излиза от съблекалнята. Беше с мека синя блуза с три копчета на врата, която подчертаваше карамелените оттенъци в косата му, все още мокра от душа. „Браво, Надя“.

— Атлас — започна тя престорено изненадано. — Какво правиш?

— Току-що приключих игра на скуош с Дейвид Йорк — усмихна й се чаровно той.

— Значи всичко си е както преди — отвърна Лида по-саркастично, отколкото възнамеряваше. Запита се какво ли мислят семейство Фулър за завръщането му, за начина, по който най-неочаквано се бе появил на партито на Корд и бе нахлул обратно в живота им, сякаш нищо не се беше случило. Но пък те бяха вманиачени на тема „какво ще си помислят другите“ и желанието да поддържат илюзията, че всичко е напълно нормално, вероятно беше тяхна идея.

— По този въпрос — въздъхна той. — Ще ми се да можех да ти обясня всичко, но е сложно.

„При теб всичко е сложно“.

— Радвам се, че се върна и че си добре.

— И аз — отвърна тихо Атлас, след това огледа клуба и сякаш забеляза суматохата за пръв път: хлапета отиваха на следобедни уроци по тенис, приятели се срещаха, за да пийнат по чаша на закритата тераса. — Извинявай, ти да не би да чакаш някого?

— Отивах към бара с пресни сокове — излъга Лида. — Искаш ли да дойдеш?

— Вие с Ейвъри продължавате ли да пиете онзи течен спанак? — прихна Атлас и поклати глава. — Ще пасувам. Не искаш ли да отскочим до грила?

— Имам малко време — отвърна небрежно Лида, сякаш се бе надявала тъкмо на това.

Насочиха се през фоайето към приятния грил на „Алтитюд“ и се настаниха на маса в задната част, близо до прозореца. Въпреки че обожаваше гледката оттук, Лида седна с гръб към нея, за да вижда целия ресторант. Обичаше да знае кой влиза и излиза.

— Не съм идвала тук от цяла вечност — призна тя, докато заемаха местата си. Неочаквано се замисли за прогимназията, преди семейството й да се запише в този клуб, когато прекарваше нощите у Ейвъри, а след това, в събота, идваше на бърз обяд тук със семейство Фулър. Двете с Ейвъри камареха в чиниите си белтък от яйца и лимонова торта и се опитваха да си пийнат тайно по някоя и друга глътка мимоза, а пък Атлас въртеше очи с досада всеки път, когато ги погледнеше, и пишеше есемеси на приятелите си.

— И аз не съм — призна Атлас, след това се разсмя. — Очевидно.

Дру, сервитьор в грила, откакто Лида се помнеше, приближи до масата им.

— Госпожице Коул. И господин Фулър! Много се радваме, че се върнахте!

— И аз се радвам — усмихна се Атлас.

— Какво да ви донеса за пиене?

— За мен бира — поръча Атлас и Дру намигна; Атлас наскоро беше навършил осемнайсет, така че бе законно да пие бира, въпреки че Дру му сервираше тайно напитки от години.

— За мен леден чай, благодаря — каза Лида.

— Сериозно? Няма ли кремообразно уиски? — пошегува се Атлас, докато Дру се отдалечаваше.

— Знаеш, че тази напитка е запазена на Андите. — Лида се стараеше да омаловажава нещата, но сърцето й тупкаше като лудо. Какви ги вършеше той? Защо го спомена?

— Благодаря, между другото, за снощи — продължи той. Лида се поколеба. — Говоря за Ейвъри — уточни той. — Оказа се права, наистина беше пияна. След играта на Завърти и целуни я заведох вкъщи.

— Да, сигурно — съгласи се Лида и прикри объркването си. Беше си го измислила, за да се измъкне от играта. Сега остана изненадана, че се е оказало истина; Ейвъри не беше от момичетата, които някой трябва да отвежда у дома. Надяваше се всичко да е наред.

— Както и да е. — Той се усмихна широко и Лида отново усети тръпката, че е в центъра на вниманието му. Беше невероятно завладяващо усещане. — Съвсем съм излязъл от релсите. Разкажи ми всичко, което пропуснах през изминалата година.

Тя разбра какво прави той. Опитваше се да отклони вниманието от себе си, от подпитвания къде е бил. Добре, тя щеше да се включи в играта.

— Сигурно вече си чул за Ерис и Корд — започна Лида и си пое дълбоко дъх, за да се успокои. Постара се да изрецитира наум кратки думи за медитация, но така и не се сети за нищо. — Разбра ли вече за Анандра?

Разговорът криволичеше. Лида му разказа за кражбите на Анандра Кемка, че родителите на Грейсън Бакстър са се събрали отново, за Ейвъри и Зей, всичко, което се беше случило през годината, докато го нямаше. Добре че Атлас не забеляза, че в разказите й от лятото няма много подробности. Просто слушаше и кимаше, дори предложи да си разделят порция начос.

— С удоволствие — съгласи се Лида и се постара да не влага нищо в думите му; въпреки това имаше нещо много интимно в това да се хранят от една чиния, ръцете им да се докосват, докато посягат към чипса от авокадо и киноа. Въобразяваше ли си, или времето им заедно заприличваше все повече на среща?

Най-сетне Дру отново се приближи. Екранът на масата показа сметката, цифрите — тъмносини холограми на бял фон.

— Да разделя ли сметката на две отделни… — започна сервитьорът, но Атлас вече замахваше с ръка, за да прехвърли сметката на семейство Фулър.

— В никакъв случай. Аз черпя — отвърна той.

Може пък просто да се държеше като истински кавалер… или тя беше права и това си беше истинска среща?

— Какви са плановете ти тази седмица? Искаш ли нещо специално? — попита тя.

Времето сякаш застина, точно както пред изпита, когато се друсаше с ксенперхеидрен. Ръката на Атлас беше отпусната на масата между тях. Лида не можеше да мисли за нищо друго, освен за онази нощ преди десет месеца, когато същата тази ръка беше вплетена в косата й и изтегляше главата й назад. Запита се дали и Атлас не се връща към онзи път, също като нея, дали не се пита какво щеше да се случи между тях, ако не беше заминал.

Тя вдигна глава и го погледна в очите. Сърцето й блъскаше толкова силно, че почти не чуваше. Той отвори уста да отговори. Тя се наведе напред…

— Здрасти! — Ейвъри се настани до Лида и протегна стегната загоряла ръка напред. — Леле, антигравитационната йога днес беше направо убиец. Вие как сте?

— Здрасти, Ейвъри — усмихна се Лида и скри разочарованието си от ненавременната поява на най-добрата си приятелка. Не можеше да повярва, че не е забелязала влизането й: беше така съсредоточена върху Атлас, че бе забравила да следи входа на грила.

— Липсваше ми в час, Лида. — Не беше укор, а най-обикновена констатация. Ейвъри погледна Лида, след това и Атлас, празната му чаша бира и чинията от начос между тях.

Лида се размърда с известно неудобство. Беше толкова развълнувана от сведенията, които Надя й подаваше за Атлас, че бе забравила да отговори на фликъра на Ейвъри от снощи да се видят днес.

— А, да — отвърна тя виновно. — Дойдох за един сок. Цял ден мързелувах.

— Аз пък я убедих да похапне начос вместо сок. Извинявай, че не ти оставихме. — Атлас посочи празната чиния.

— Няма страшно. — Ейвъри отново се обърна към Лида. — Ще се прибирате ли? Искате ли да си вземем ховер?

— Става. Ти готова ли си да тръгваме? — обърна се към нея Атлас.

— Разбира се — отвърна Лида и си каза, че съвсем скоро отново ще прекара известно време с Атлас. Надя беше успяла веднъж, значи щеше да успее и втори път.

Когато тръгнаха към входа на клуба, Ейвъри дръпна Лида да изостанат.

— Може ли да поговорим за снощи?

— Разбира се. Извинявай, че си тръгнах, без да ти кажа — започна Лида, като нарочно се престори, че не е разбрала. — Изведнъж се почувствах безкрайно уморена и така и не успях да те открия, за да ти кажа чао. Знаеш как е…

— Говоря за преди това. Не исках да те притискам за…

— Казах ти вече, че всичко е наред — сряза я Лида по-остро, отколкото възнамеряваше. Ама Ейвъри не разбираше ли от намеци?

— Добре. Ако искаш да поговорим, аз съм насреща.

— Благодаря. — Лида погледна нещастно след Атлас и реши да отвърне на удара. — Ами ти? Атлас каза, че си била много пияна в края на партито. Трябвало да те заведе до вас.

— Първото парти след ваканцията и май се поувлякох. — В тона на Ейвъри Лида долови нещо странно, макар така й да не успя да определи какво точно.

— Ясно. Партито беше суперско — съгласи се тя и се запита дали не преиграва.

— Определено. — Ейвъри дори не я поглеждаше. — Беше страхотно.

Не си казаха нищо друго, докато настигнат Атлас. Лида не помнеше кога за последен път двете с Ейвъри не са знаели какво да си кажат.

Но и аз не съм крила нищо от нея, помисли си тя и в този момент Атлас се обърна, усмихна се и на двете и тя разбра, че това не е истина; най-голямата й тайна беше точно пред нея.

Надяваше се тази тайна да не се окаже най-голямата й грешка.

ЕЙВЪРИ

— Стоя аз под дъжда на калдъръмената улица и нямам никакъв сигнал, защото във Флоренция цари технологичен мрак — и в този момент се появява група хлапета от средата на Кулата! — Ейвъри разказваше историята на автопилот, говореше, без да съзнава какво точно обяснява, умение, което бе усвоила от майка си. Не можеше да се отърси от странното чувство, което я връхлетя, когато видя Лида и Атлас заедно. Не означава нищо, не спираше да си повтаря тя, но вътре в себе си знаеше, че не е вярно. Тази среща означаваше нещо за Лида.

Когато ги зърна в другия край на грила, Ейвъри се усмихна и помаха, но след това свали смутено ръка. Двамата бяха така погълнати от разговора си, че не я забелязаха. За частица от секундата се запита за какво разговарят, след това забеляза изражението на Лида, разбра какво става и й се стори, че някой я удари с юмрук в корема.

Лида си падаше по Атлас.

Защо приятелката й не й беше казала? Защото ти е брат, подхвърли част от ума й, но Ейвъри беше твърде шокирана и обидена, така че не можеше да мисли разумно. Между нас с Лида не би трябвало да има тайни, каза си с горчивина, в момента напълно забравила, че крие същата тайна.

Ами отбранителната, наежена реакция на Лида, когато Ейвъри я хвана, че лъже за лятото? „Казах ти да престанеш“, бе възкликнала Лида — и Ейвъри реши да престане, само че реакцията на приятелката й я разтревожи. Усети внезапен прилив на гняв. Толкова се притесняваше за нея, че бе решила да се отбие у тях на връщане от йога. А през цялото това време тя бе похапвала начос с Атлас.

Кога бяха започнали двете с Лида да имат тайни една от друга?

— Какво стана след това? — попита Атлас.

Ейвъри се обърна в седалката си, за да отговори; много егоистично и стратегически се беше настанила на средната седалка в ховера.

— Помогнаха ми да си намеря спалното! Защото бях облечена със стария ти суичър от хокея, а те очевидно са играли срещу нас миналата година. Направо не е за вярване. Деца средняци чак в Италия! Наистина не беше за вярване.

— Пълна лудост — заяви монотонно Лида и Ейвъри се засрами от начина, по който разказва историята. Хлапетата от горните етажи наричаха „средняци“ децата от предградията по средата на Кулата, на километър и половина от земята. Навремето Лида също бе среднячка.

— Не мога да повярвам, че си облякла онзи стар суичър в чужбина — подхвърли Атлас.

— Да, изглеждах нелепо. — Ейвъри сви рамене и замълча, неочаквано смутена, задето е разкрила, че се е промъквала в стаята на Атлас и е задигнала суичъра му. Въпреки че по онова време него го нямаше от месеци, дрехата продължаваше да носи мириса му.

Ховерът излезе от вертикалния коридор на етаж 962 към Тредуел, заградената луксозна общност, където живееше семейство Коул.

— Кажи, Ейвъри — започна Лида. Ховерът спря пред портата и тя се наведе, за да може устройството да сканира ретината й и да потвърди, че живее тук. — Утре ще ходиш ли пак на антигравитационна йога? Искаш ли да отидем заедно?

— Може би. — Ейвъри сви уклончиво рамене. — Ако нямам мускулна треска от днес.

Ховерът зави по широкия обточен с дървета булевард на Тредуел, който изглеждаше още по-голям поради високия таван, който се издигаше пет етажа нагоре. Тредуел беше създаден по модел на старите тухлени къщи в някогашния Горен Ист Сайд. Част от домовете бяха спасени от старите квартали, а след това пресъздадени камък по камък вътре в Кулата.

На Ейвъри много й харесваше тук, начинът, по който сградите изглеждаха уникални с елементите от ковано желязо по фасадите. Всяка улавяше следобедното слънце по различен начин. Напомняше й за Истанбул или Флоренция, все места, на които хората инжектираха личността си в дома — много различно място от повечето квартали на горните етажи на Кулата, където улиците бяха с ослепително бели врати също като дебели парчета от сватбена торта.

Най-сетне спряха пред дома на семейство Коул. Лида натисна копче над главата си, за да освободи магнетрона за безопасност, който я държеше на мястото й.

— Чао. — Обърна се към Атлас и усмивката й омекна едва забележимо. — Благодаря ви, че ме докарахте, приятели.

Ховерът започна изкачването на останалите трийсет и осем нива към дома на семейство Фулър.

— Забавлявахте ли се с Лида? — попита Ейвъри и й стана безкрайно неприятно, че продължава да подпитва и не може да си наложи да спре.

— Чудесно — отвърна Атлас. — Всъщност може да се каже, че Лида ме покани.

Ейвъри гледаше през прозореца. Много добре знаеше, че ще изгуби контрол, ако погледне брат си.

— Не е ли странно? — попита той. Ейвъри усети, че се държи дръпнато; трябваше да каже нещо, за да не се издаде.

— Не, разбира се! Защо да не излезеш с нея — успя да каже тя.

— Да. — Атлас я погледна любопитно. Странно, че без Лида в ховера имаше повече място, но същевременно изглеждаше и някак по-малък.

— Чудесна идея — добави Ейвъри. „Ужасна идея. Моля те, не го прави“.

— Добре.

Ейвъри се ощипа под лакътя, за да не изпищи. Най-добрата й приятелка и момчето, на което никога не можеше да признае, че го обича. Все едно вселената се опитваше да й изиграе жестока шега.

В ховера настъпи мълчание. Тя се опита да каже нещо, каквото и да е, но така и не измисли нищо. Всеки път, когато Атлас й пингваше през изминалата година, на нея й се струваше, че има да му разказва куп неща, заливаше го задъхано с истории, разказани разпокъсано, докато най-сетне Атлас не трябваше да затвори.

И ето че сега той беше до нея, а тя не знаеше какво да каже.

— Я кажи — обърна се той към нея, сякаш му беше хрумнало нещо велико. — Още ли излизаш с онова момче, Зей? Вие двамата не искате ли да дойдете?

— Никога не сме били гаджета — уточни автоматично тя. Зей не й беше проговорил след партито в „Акуериъм“, освен това снощи го беше видяла с Даниела. Все едно. Нямаше никакво желание да излиза с Атлас и Лида.

Но идеята не беше чак толкова лоша.

— Мога да поканя други хора — побърза да предложи тя.

— Кой например?

— Ерис, разбира се. Риша и Минг и Джес. Тай, Макстън, Андрю, дори Корд.

— Не съм сигурен, че такава голяма група става — опита се да протестира Атлас, но Ейвъри кимаше всеки път, когато изричаше име, и вече съставяше фликър.

— На Лида няма да й пука, повярвай ми. Нали? — подхвърли Ейвъри. — Ще е страхотно забавно! Можем да отидем първо на вечеря или на кино… както ти кажеш!

— Звучи забавно — призна Атлас. — Ти познаваш Лида най-добре. Щом казваш, че става, значи става.

Ейвъри потисна чувството за вина, което се опита да надигне глава при тези думи. Тя просто правеше услуга на най-добрата си приятелка, помагаше й да разбере, че двамата с Атлас не са един за друг, още преди Лида да хлътне и накрая да се окаже наранена. Прииска й се да можеше да поговори с приятелката си по този въпрос. Само че тя бе променила нещата между тях с разните тайни, които криеше — и за лятото, и за това, че харесва Атлас. Та тя дори не знаеше как да започне разговора.

— Разбира се, че съм права — заяви Ейвъри небрежно. — Както винаги.

ЕРИС

Ерис лежеше по корем, извила глава на една страна и стиснала очи, докато следеше детската анимация. Това беше най-ленивият начин да гледа нещо, но в момента й беше все едно. Дори не беше сигурна колко е часът. Лежеше тук от часове, откакто майка й бе почукала на вратата сутринта и я беше попитала дали е добре. Ерис не й беше обърнала никакво внимание.

— Ерис?

Отново беше майка й. Ерис се зарови под завивките също като животно, което се крие в дупката си, и наду звука в ушните антени. В момента нямаше никакво желание да вижда майка си. По-добре беше да си остане в леглото, където снощната случка й се струваше най-обикновен кошмар.

— Моля те, Ерис. Трябва да поговорим. — Думкането по вратата се усили. Нещо в гласа на майка й накара Ерис да се надигне. Тя стисна зъби и набра кода за отваряне на тъчскрийна до леглото, за да отключи вратата на спалнята.

— Какво искаш? — сопна се, без да става. Стана й приятно, като видя, че Каролайн изглежда ужасно, а под очите й са се врязали кръгове.

— Как си? — Майка й понечи да седне на извитата част на леглото, но Ерис я изгледа гневно и тя се отдръпна една крачка.

— Как според теб да съм? — Ерис знаеше, че се държи злобно, но й беше все едно.

Каролайн не обърна внимание на заяждането.

— Трябва да поговорим по един въпрос — каза тя, като наблюдаваше внимателно реакцията на дъщеря си. Закърши ръце и си пое внимателно дъх. — Знам, че това е последното, с което имаш желание да се занимаваш в момента, но не можем да останем тук.

— Какво? — Тези думи бяха достатъчни, за да накарат Ерис да скочи и да притисне една от ръчно шитите възглавници към гърдите си.

— Най-добре е да си тръгнем. Така баща ти ще може да се прибере, без да му се налага да се изправя пред… ами пред всичко, което стана. — Ерис усети как в гърдите й нахлува гняв при този подбор на думи. Стори й се проява на страх, сякаш Каролайн не беше виновна за случващото се. — В момента баща ти има нужда от пространство и спокойствие, да не сме около него — завърши майка й.

— Говори за себе си! Сама каза вчера, че вината не е моя!

— Да, но…

— Ти заминавай — отсече Ерис и се обърна настрани. Цялото й тяло беше изтръпнало. Беше наясно, че изобщо не я интересува какво е решила да прави майка й. — Аз ще чакам татко тук.

— Не знам какво иска татко ти в момента — отвърна тихо Каролайн. — Знам, че те обича, но той е този, който трябва да реши какво да правим. За всеки случай, трябва да сме готови за най-лошото.

Най-лошото ли? Че това не беше ли най-лошото?

— Сега сме само двете с теб, Ерис — довърши Каролайн и по устните й се плъзна нещо като усмивка.

Ерис бе готова да спори, но нямаше сили.

— Къде отиваме?

— Намерих ни нов апартамент надолу в Кулата.

— На долните етажи ли? Няма ли да отидем в „Нюаж“?

— Не можем да си позволим да отседнем в „Нюаж“ — призна тихо майка й.

Неочаквано Ерис разбра. Майка й, бивша манекенка, и значително по-възрастният й баща. Разкритието, че майката на Ерис е била с друг мъж.

— Няма да вземеш нищо от татко, нали? Искаш да докажеш, че не си се омъжила за него заради парите му.

Майка й кимна.

— Така е правилно. Поне това дължа на баща ти. Не се тревожи — добави бързо. — Старая се да опазя всичко нормално заради теб. Спестила съм малко пари, таксата ти за училището е покрита за цялата година, така че не се налага да ходиш в друго. Уверявам те, че всичко ще е наред.

Ерис усети как й прилошава. Мисълта, че трябва да постъпи в училище в долната част на Кулата, дори не й беше хрумвала.

Майка й остана още малко, сякаш искаше да я прегърне, но Ерис не се доближи до нея. След малко Каролайн се обърна и тръгна към вратата.

— Засега само един куфар — предупреди тя. — Останалото ще го измислим по-късно.

Щом вратата зад майка й се затвори, Ерис се тръшна на възглавниците и пусна отново анимацията; прииска й се да избяга в нея завинаги.

След час Ерис седеше в ховера срещу майка си, куфари и кутии бяха натрупани около тях в тясното пространство. Цялата беше настръхнала от ужас, докато номерата, изписани върху титановите стени на външния коридор, ставаха все по-малки. Все очакваше ховерът да намали и да завие на някой от подминатите етажи, но по нищо не личеше, че ще спре.

— Мамо — попита остро тя. — Колко ниско отиваме?

— Това беше най-доброто, което можах да намеря за толкова кратко време.

— Не питам за това — настоя Ерис.

Номерата паднаха под триста. Майка й въздъхна.

— Навремето бях бедна.

Мътната светлина от стените се отразяваше по гривната на Каролайн, единственото бижу, което бе взела, поне доколкото Ерис виждаше. Изглеждаше имитация и вероятно беше, защото беше отпреди таткото на Ерис да се появи. „В онзи сейф има бижута за милиони“, помисли си тя с все по-бързо нарастващо негодувание. А майка й да вземе точно днес да се ръководи от строг морален кодекс.

Ерис погледна през прозореца, отпусна крака, кръстоса ги отново и усети, че всичко под дънките „Дена“ я сърби, сякаш кожата вече не й ставаше. Включи таблета и отново погледна съобщенията си — не искаше да го прави на контактните лещи, за да не би майка й да чуе команда и да се разпищи, че ги проверява непрекъснато.

Все още нямаше нищо. Както и останалите пъти днес, когато ги бе проверила.

Най-сетне усети познатата тежест, когато ховерът намали, завъртя се едва доловимо и електромагнитните импулси се забавиха. Погледна номера на етажа, на който бяха завили, и й се стори, че ще повърне. Щяха да живеят на сто и третия етаж, така ли?

Улиците тук бяха толкова тесни, че ховерът едва вземаше завоите. Това дори не можеха да се нарекат улици, нямаха нищо общо със скъпите улици на горните етажи, които имаха за цел да те убедят, че се намираш навън, където са живите дървета, а въздухът се изпомпваше на меки, приятни пориви. Това тук приличаше повече на антре с трепкащи флуоресцентни светлини и потискащи белезникави стени. Няколко глави се обърнаха да ги изгледат, докато минаваха. Ерис си каза, че тук долу хората рядко ползват ховери.

Спряха пред неугледна врата, на която пишеше 2704. Ерис ахна. Бяха толкова ниско, етажите бяха толкова големи, че номерата на апартаментите дори не започваха с номера на етажа. Господи, сто и трети етаж сигурно беше огромен като основата на Кулата. Горе, на 985-и, имаше общо десет апартамента. Ерис познаваше всичките си съседи.

Метнала по един сак на рамо, Каролайн отвори вратата на ховера и започна да рови в портмонето си за някакъв идентификационен чип. Тук долу нямаше биоскенери, това бе напълно сигурно.

Ерис изчака последния възможен момент, когато ховерът престана да бибитка и да я информира гневно, че ще я таксува за закъснението, за да се надигне от седалката.

Беше дори по-лошо, отколкото си беше представяла. Таваните бяха ниски, осветлението лошо, нямаше дори подобие на прозорец. Ерис усети, че й се завива свят, вдигна китка към носа си и вдъхна жасминовия парфюм, но той не беше достатъчен, за да прикрие натрапчивата миризма на гнило и боклук, наслоила се в апартамента. Имаше няколко кашона, струпани в средата на стаята, която очевидно щеше да бъде на майка й — в тях бяха нещата, които беше изпратила предварително. Малка баня беше завряна отстрани на главната спалня, също и тясна кухничка, не че Ерис и майка й имаха някаква представа от готвене.

Каролайн започна да рови из кашоните.

— Това е временно, Ерис — заяви, без да вдигна глава. — Ще си намеря работа, ще измисля нещо.

„Като каква точно ще си намериш работа?“, помисли си Ерис и изрита единствената друга врата, която, изглежда, водеше към нейната стая.

Помещението се оказа прашно и сбутано, наполовина на гардероба на Ерис в стария й живот. Тук нямаше да има място за абсолютно нищо, след като монтираха легло.

Нещо полази пръста й. Ерис сведе очи и видя гигантска хлебарка. Крачката й трепкаха диво. Момичето отскочи с див писък и хлебарката хукна някъде настрани.

— Ерис! — провикна се майка й от другата стая. — Добре ли си?

— Не съм, разбира се! Нищо тук не е наред!

Майка й тръгна към нея, но Ерис се беше развихрила и не можеше да се спре.

— Дано си е струвало! — крещеше тя. — Да изневеряваш на татко с някакъв случайно изпаднал тип. Дано си е струвало да скапеш заради него живота ни!

— Не беше случайно изпаднал тип — започна Каролайн, но дъщеря й я прекъсна и запуши драматично ушите си с ръце.

— Боже Господи, изобщо не искам да слушам!

— Ерис…

— Как да вярвам на онова, което казваш? — Тя се олюля на излизане и блъсна вратата след себе си, без да се интересува къде отива: трябваше просто да се махне от това място.

В същия момент ушните й антени зазвъняха и контактните лещи заблестяха от входящо обаждане. Ейвъри. Ерис реши да не се обажда. Приятелката й нямаше никаква представа какво става: Ерис не беше казала на никого. За каквото и да искаше Ейвъри да си говорят, в момента тя нямаше нито сили, нито желание. Проблемите на горните етажи бяха останали в миналия й живот.

Облегна се на една стена и прехапа устна, за да не изпищи.

— Познавам те.

Ерис се обърна, вбесена, че някой си е позволил да я заговори. Момиче с вид на латина, приблизително на нейната възраст, беше застанало през няколко врати. Беше с панталони от изкуствена кожа, със златно бюстие и дрънчащи обици. В едната ръка държеше обикновена черна халюциногенна запалка, която поднесе към устните си, за да дръпне бавно, дълбоко, а след това изпусна яркозеления дим. Пушеше трева.

— Едва ли — сряза я Ерис.

— Член си на клуба, в който работя. „Алтитюд“.

Ерис погледна момичето — сърцевидно лице, обрамчено от черни къдрици, небрежно кръстосани крака с яркосини каубойски ботуши. Не я позна.

— Държа се грубо с мен — продължи момичето и присви черните си очи.

Ерис не отговори. Ако това момиче чакаше извинение, нямаше да получи.

— Я кажи. — Непознатата плъзна очи по тоалета на Ерис, марковите дънки и перлените капки на ушите. — Какво, по дяволите, правиш тук долу?

— Дълго е за разправяне.

— Както желаеш. — Момичето сви рамене.

Ерис огледа непознатата с халюцигенната запалка. Със сигурност не беше от хубавата трева, на която беше свикнала, но неочаквано и отчаяно й се прииска да си дръпне. Майната му на всичко. Животът й вече се беше разпаднал; защо да не изпуши една със сервитьорката от „Алтитюд“, която очевидно я мразеше?

— Току-що разбрах, че баща ми не ми е баща — заяви Ерис и пристъпи към непознатата. Момичето й подаде халюцигенната запалка и на китката й се показа малък татус. — Тази джаджа каква се води? — попита тя разсеяно. Не разпозна ръбестата форма.

— Част от комплект е.

— Къде са останалите части?

Момичето се разсмя и тръсна тъмните си твърди къдрици. Миришеше на дим и евтин парфюм, а отдолу се стелеше друга миризма, която напомняше аромата на кехлибарени свещи.

— Изобщо няма да ги видиш.

Ерис не обърна внимание на приказките й. Дръпна дълго и дълбоко и изпусна дима в съвършено кръгче. Момичето изви впечатлено вежда.

— Както и да е — продължи Ерис, — парите бяха на татко, така че сега… останахме само двете.

— Леле. Не очаквах да чуя това.

— Аз също.

За кратко потънаха в неловко мълчание. Подаваха си халюцигена. Ерис чакаше някой да дойде и да им направи забележка — на 985-ия винаги пушеше до отдушниците, за да не се появи регулатор, но момичето явно никак не го беше грижа. Може би никой не се интересуваше какво става тук долу.

Най-сетне тревата в запалката почти свърши. Момичето я пусна небрежно на земята и я стъпка, след това разнесе черното с ток. Запалката беше от евтините, за еднократна употреба.

— До скоро. Между другото, казвам се Мариел.

— Ерис.

— Ерис — повтори Мариел и потисна смеха си, все още развеселена, че се е натъкнала на богаташката тук. — Добре дошла на „Гроздовиден ресник“.

— Тази улица наистина ли се казва така? — Ерис не можеше да повярва, че някой ще даде на това противно място толкова свежо име. Не можеше да е вярно.

— Провери какво означава гроздовиден ресник — отвърна Мариел и хлътна в апартамента си. Ерис провери.

Оказа се силно отровно растение, често използвано за самоубийства през Средновековието.

— Сега вече ми е ясно — измърмори тя и избърса внезапно избликнала гневна сълза.

Отново се обърна към апартамент 2704, но се поколеба, понеже чу гласове в апартамента на Мариел — ниският глас на възрастен се носеше най-ясно. Вероятно беше бащата на Мариел. Незнайно защо звученето накара Ерис да се задейства. Повече не можеше да виси тук, да пуши и да се пита какво мисли баща й. Трябваше да поговори с него.

Врътна се в обратната посока и се насочи към най-близкия асансьор за нагоре.

Беше неделя, така че отделението по пластична хирургия в болница „Венсън-Сеюн“ на 890-и етаж не беше претъпкано с хора.

— Здравей, Ерис. Той е в кабинета си — каза Слейт, рецепционистката на отделението. Ерис кимна едва забележимо и забърза.

Подмина експерименталния център, където различни форми на ДНК се комбинираха в малки съдове петри, неврологичния кабинет, където се отглеждаха гръбначни мозъци в огромни прозрачни цистерни, и се насочи към кабинета на баща си в дъното на коридора.

„Евърет Радсън, ДМ, Директор на козметични процедури и промени“, пишеше на табелата на вратата. Ерис си пое дълбоко дъх и влезе.

Той се беше прегърбил на бюрото, облечен в пуловер за голф с къс цип и сини панталони от лекарска униформа, стиснал с една ръка почти празна бутилка скоч. Ярката болнична светлина подчертаваше сивата му коса, а в ъглите на очите и устата му се виждаха нови бръчки. За пръв път, откакто Ерис се помнеше, той й заприлича на старец.

— Ерис. — Той въздъхна и стисна по-здраво бутилката скоч. Имаше нещо необичайно в начина, по който произнесе името й, сякаш го изговори с усилие.

Тя отвори уста, несигурна какво да каже, след като вече беше тук.

— Все чаках да ми пингнеш — започна тя, макар да знаеше, че думите й звучат като обвинение.

— Извинявай — отвърна баща й. — Просто исках да се махна, поне за малко.

И двамата мълчаха.

Ерис огледа кабинета, от 3D екраните в ъгъла до шкафа с истински човешки скелет, който тя идваше понякога да гледа, докато беше в началното училище, очарована, докато Ейвъри не й каза, че това е зловещо и откачено. Ерис обаче не се страхуваше от скелета. Никога не се беше страхувала от нищо, осъзна тя, поне досега.

Отново се обърна към баща си. Той държеше нещо в ръка, наблюдаваше го в недоумение, сякаш не беше сигурен какво е. Беше златната му халка.

Всичко, което бе възнамерявала да каже, се изличи от мислите й.

— Какво ще стане с вас с мама?

— Не знам. — Баща й въздъхна, сложи пръстена на бюрото и едва тогава я погледна. — Ти приличаш толкова много на нея — добави той, гласът му бе пълен с тъга.

Никога досега Ерис не беше мразила факта, че прилича толкова много на майка си. Вероятно баща й виждаше тъкмо това в този момент, когато я погледнеше — тя бе живото доказателство за изневярата на майка й. Вече нищо не я свързваше с него, осъзна тя и потръпна, освен че през изминалите осемнайсет години и двамата бяха лъгани.

— Много ми е мъчно — прошепна Ерис.

— И на мен. — Той понечи да вдигне скоча, след това спря, сякаш си спомни, че тя е тук.

— Татко… или да ти казвам Евърет…

— Извинявай, Ерис, но ми трябва време — прекъсна я той. Гласът му трепереше. — Много ми е трудно…

Ерис прехапа устна. Беше дошла в болницата с надеждата баща й да оправи всичко, както ставаше винаги, но той й се стори по-съсипан дори от нея.

— Липсваш ми — призна тя безпомощно и сърцето й се сви. Искаше й се както да го прегърне, така и да му се разкрещи. „Погледни ме — искаше да му каже, — и мен ме боли. Не искам да те изгубя!“ Сълзи избликнаха в хирургично разкрасените й кехлибарени очи. Само че старата гордост я накара да ги преглътне и думите заседнаха в гърлото й.

— Извинявай. Просто ми трябва време — повтори Евърет. — Моля те.

Ерис кимна. Имаше чувството, че пропада някъде дълбоко. Нямаше представа какво ще стане с родителите й; нямаше представа нито кога, нито дали баща й някога ще бъде готов да я види отново.

Тръгна към претъпкания асансьор. Дори притисната сред множеството не помнеше някога да се е чувствала по-самотна.

РАЙЛИН

Хайде сега поредният провал, помисли си Райлин и пристъпи към вратата на Корд Андъртън за втори път през изминалите три дена. Не беше за вярване, че след всичко, което се бе случило, се връщаше тук, при това доброволно.

Предишната сутрин, след като махмурлукът от комуналните най-сетне я поотпусна и гневът й се поуталожи, Райлин отвори таблета си и откри, че е с двеста и петдесет нанодолара по-богата. Запита се дали допълнителната петдесетачка не е стандартният за Корд Андъртън бакшиш, или опит да се реваншира за поведението си посред нощ.

Поколеба се дали да плати наема или вноската за банката — банката, реши тя, когато видя колко безобразно висок е станал дългът й. Освен това винаги можеше да отбие атаките на наемодателя, ако се наложеше. Той обикновено отстъпваше на Райлин и Криса, защото бе познавал майка им

„Здрасти, Фентън — бе написала Райлин в бързия есемес. — Просто исках да ти кажа, че ще ти платя наема за този месец след две седмици“. Бяха закъснели и за миналия месец, спомни си Райлин и неочаквано се почувства виновна, но вече бе твърде късно: бе пуснала парите на банката. „Много се извинявам. Няма да се случи отново“, продължи тя с надеждата той да е в добро настроение.

След това преглътна гордостта си и позвъни на Корд.

Той отговори на петото позвъняване. Тя се постара да говори нормално.

— Здрасти, обажда се Райлин. Майърс — добави след кратко мълчание.

— Райлин. Колко… неочаквано да те чуя. — В гласа на Корд долови веселост. Опита се да не мисли за червения отпечатък, който шамарът й бе оставил на бузата му.

— За снощи. — Тя седеше на масата в кухнята и проследяваше с пръст смачкана обява за зърнена закуска „Лейтър Гейтър“, хартията бе толкова стара и евтина, че рисуваните алигатори вече не танцуваха. Единствено очите им се въртяха зловещо, а опашките им едва потрепваха. Райлин си пое дълбоко дъх и опита отново. — Искам да се извиня. Бях уморена и прекалих. Извинявай.

— Думите са евтини — отвърна Корд. — Ако ми се извиняваш искрено, защо не ми го докажеш?

Райлин стовари ръце върху масата.

— Ти сериозно ли мислиш, че след…

— Събери си ума, Майърс — повиши глас Корд и изрече името й провлачено, както само той умееше. — Исках да те помоля да почистиш отново. Не знам дали познаваш брат ми, Брайс, но тази седмица е тук и цари пълен хаос.

— Може. Същите пари ли? — попита тя предпазливо. Канеше се да предложи същото. След като видя парите в сметката си тази сутрин, разбра, че трябва да изцеди от Корд колкото е възможно повече. Само че по всичко изглеждаше, че той напълно владее положението.

— Дадено. Ще ти изпратя униформата. Ако искаш я обличай — разсмя се той. Райлин изви очи и понечи да отговори, но той вече беше затворил.

Сега беше понеделник и тя стоеше и чакаше Корд Андъртън да й отвори. Подръпна срамежливо безформената черна рокля и бяла престилка, която дронът бе доставил снощи. Вече се бе обадила на шефа си, Буза, на спирката, за да му каже, че е болна, дори имаше официално „доказателство“ — двете с Криса пазеха положителен медицински резултат за назофарингит, фалшив, разбира се. Не беше сигурна колко дълго ще може да запази истинската си работа, без да ходи, но не можеше да си позволи да не пробва.

Вратата щракна и се отвори. Райлин влезе и се закова на място. В събота тук беше пълно с хора, задушаващо горещо и претъпкано, шумно, светло. Сега стаите изглеждаха огромни и празни. Райлин се обърна към оранжерията с калдъръмения под и подобни на насекоми затоплящи лампи, после към високотехнологичната кухня и двуетажния хол с извитото стъклено стълбище.

— Коя си ти?

Райлин трепна, завъртя се и едва не се сблъска с тъмнокос непознат с тъмносин костюм, който се подсмихваше.

— Къде е Корд? — попита тя, без да мисли, и в същия миг съжали за въпроса си.

— Един господ знае. — Мъжът се усмихна широко. — Аз съм брат му, Брайс. — Естествено, помисли си Райлин; приликата им личеше от пръв поглед.

— Райлин Майърс. Извинявам се за притеснението — отвърна тя бързо. — Ще се захващам с работата.

— Работа ли?

— Корд ме повика да ви чистя. — Тя се размърда, почувствала се неловко.

— А-ха — отвърна тихо Брайс и очите му запълзяха по тялото й. — Радвам се, че вкусът на Корд е станал по-приличен. По-готина си от предишната.

Райлин не каза нищо, просто отиде до шкафа с продуктите за чистене и пъхна в кофата спрейове и кърпи за еднократна употреба. Когато се върна в хола, Брайс все още беше там. Беше седнал на канапето, разхлабил вратовръзката си и скръстил ръце зад главата си.

— Не искам да те спирам — заяви лениво той. — Няма да ме притесняваш, ако чистиш около мен.

Райлин стисна зъби и тръгна нагоре по стълбите, без да му обръща повече внимание.

По-късно същия следобед бе застанала пред стаята на Корд и се беше стегнала, за да влезе.

„Не е чак толкова странно — каза си. — Той е просто момче“. Въпреки че беше влизала неведнъж в стаята на Хиръл, да нахлуе в стаята на непознат й се струваше странно. Беше прекалено интимно.

Започна с леглото, смени чаршафите и бухна възглавниците, след това напръска прозорците и почисти килимите с UV. Накрая, докато минаваше с кърпа плота на тежката дървена тоалетка на Корд, се поколеба, завладяна от любопитство. Кой беше Корд Андъртън в действителност?

Импулсивно отвори най-горното чекмедже и прегледа съдържанието, колекцията мъжки неща. Някои от тях нямаше представа какви са. Баща й ги беше напуснал толкова отдавна, че Райлин помнеше единствено живота си в къща пълна с жени. Премести копчетата за ръкавели, малко шишенце одеколон, кожен портфейл с инициалите УЕА — инициалите на бащата на Корд, реши тя. Остана впечатлена, когато откри, че е пълен с нелегалните стари зелени банкноти, които все още вървяха на страхотни цени на черния пазар — и за разлика от нанодоларите, бяха напълно непроследими. Може пък да бяха останали в наследство. Ако обаче Корд плащаше на някого с тях, значи бе много по-дързък и смел, отколкото бе предполагала.

На дъното на чекмеджето откри нещо, което я накара да се закове на място — старовремска метална кутия, пълна с ръчно изработени дизайнерски наркотици. Стъпалца, така ги наричаха всички. Райлин никога не беше виждала толкова много на едно място. Вдигна капака на кутията и попадна на истинско съкровище от малки черни пликове, всеки маркиран с жълта рецепта, с едно-единствено хапче вътре.

Стъпалцата бяха безбожно скъпи, струваха повече, отколкото Райлин изкарваше за няколко седмици на работата си край железницата, тъкмо защото бяха легални наркотици: предписани от лекар след безброй мозъчни сканирания и психологически оценки. Изработваха се специално за богати клиенти, за да „облекчат стреса и да елиминират пристъпите на безпокойство“. Райлин погледна датата на първата рецепта. Точно както предполагаше — беше издадена веднага след смъртта на родителите му.

Замисли се колко е странен светът — и двамата с Корд бяха изгубили родителите си. Само че докато тя работеше на почасова надница, колкото да свързва двата края, и почти не й оставаше време да скърби за майка си, на Корд му изписваха ръчно изработени наркотици, за да се справи с мъката.

Не беше честно, помисли си с горчивина, а след това малко се засрами заради тази мисъл. Корд беше изгубил родителите си. Тъкмо тя не можеше да съди онова, което той правеше, за да си стъпи на краката.

Затвори чекмеджето с въздишка, погледна стаята за последно, готова да слезе долу. Отвори входната врата и едва не се сблъска с Корд на стълбите.

— А, здрасти — каза смутено. Не знаеше какво да му каже. Никога досега не се беше натъквала на човек, на когото е ударила шамар.

— Прибираш ли се? — Корд беше със спортен екип, сякаш току-що се връщаше от фитнеса. Можеше и да е тичал, защото по обувките му се беше набила кал, която оставяше отпечатъци по белия варовик.

— Четири часът е. — Райлин скръсти ръце на гърдите си и неочаквано се почувства смутена заради униформата, която й беше тясна на гърдите.

— Да, разбира се, не исках да кажа…

— Между другото, много благодаря за „Гъми Бъдитата“. Сестра ми се влюби в тях. — Райлин сама не знаеше защо го каза. Не й плащаха, за да стои на прага и да си приказва. Слезе още едно стъпало, за да е на нивото на Корд, и понечи да мине покрай него.

— Криса, нали? — попита Корд и Райлин толкова се смая, че не можа да каже нищо. Не можеше да повярва, че Корд помни името на сестра й.

— Да, три години по-малка е — отвърна тихо тя.

Корд кимна.

— Браво, поне двете сте заедно.

Райлин се замисли за Корд и Брайс. Запита се дали са близки.

— Извинявай — продължи след малко Корд. — Не исках да те задържам. Очевидно си тръгнала нанякъде.

— Да се видя… да видя Криса — отвърна тя и заекна. Канеше се да каже „с гаджето“, но някакъв инстинкт я спря, макар сама да не можеше да каже защо.

— Да й кажеш, че има още „Гъми Бъдита“ там, откъдето идват първите, стига да обещае да ги изтормози също като теб.

Райлин не се сдържа и се усмихна. „До утре“, понечи да каже, но той вече бе затворил вратата.

Все тая, каза си тя и тръгна към асансьор Еф; беше невъзможно да разбере Корд Андъртън и нямаше смисъл да опитва.

Стигна до Парк и Сентръл, кръстовището в самия център на Кулата, и мина през двойната метална врата с надпис „Само за персонал по поддръжка на асансьорите“.

Наложи й се да почака няколко минути, докато Хиръл се покаже откъм съблекалнята по дънки, с тънката черна риза, която обличаше под костюма. Косата му беше все още влажна от потта, която избиваше под защитната каска.

— Здрасти, сладурче. Не знаех, че ще наминеш днес.

Райлин се отпусна в прегръдката му. Мирисът му, на метал и пот, я успокои.

— Исках да те видя.

— Какво е това костюмче? — разсмя се Хиръл.

— А, да. — Райлин погледна униформата на прислужница. Почти бе забравила, че е с нея. — Днес работих у Корд Андъртьн. Нали помниш старата работа на мама. И…

— Сериозно? — В гласа му долови острота, доброто му настроение се стопи. Хиръл мразеше всички по горните етажи, влагаше страст, която понякога шокираше дори Райлин. — Защо, по дяволите, ти трябва да работиш за този задник?

— Защото ми плаща повече, отколкото взимам от работата на спирката. Обадих им се, че съм болна. Работата е временна — обясни тя нетърпеливо.

— Да, разбирам. Всичко е наред, стига да не напускаш истинската си работа. — Хиръл я прегърна през кръста. — Нова работа, значи трябва да празнуваме. Да отскочим до „Хавана“? — Това беше любимото им кубинско заведение, с пикантна царевица и панирано сирене.

— Дадено. — Райлин го последва към главната улица, където светлините бяха приглушени, за да създадат вечерна обстановка.

В този момент на таблета й пристигна съобщение. Отговорът беше от Фентън.

„Райлин, много се старая да се отнасям с търпение към двете със сестра ти, но не мога да продължа да правя изключения за вас — гласеше съобщението. — Закъснявате с два месеца с наема. Ако не платите до края на седмицата, ще ви помоля да напуснете“.

На Райлин й прилоша. Веднага опита да му позвъни, но той не отговори.

— Наред ли е всичко? — Хиръл не откъсваше очи от нея.

Райлин не му отговори. Имаше чувството, че светът около нея се върти. Вината беше изцяло нейна — защо беше платила на банката, вместо да покрие наема? Беше толкова сигурна в себе си, убедена, че ще успее да убеди Фентън да изчака още месец, точно както бе ставало много пъти досега. Ето че всичко се сриваше и тя не знаеше как да оправи нещата.

„Ще си получиш парите до петък“, написа тя в отговор. Ръцете й трепереха, макар да нямаше никаква представа как ще успее. Може пък Хиръл да й дадеше назаем, въпреки че семейството му също беше на ръба. Може би Корд щеше да й даде аванс.

Корд! Веднага се сети за онова, което бе намерила следобеда в чекмеджето. Това беше отговорът.

— Ще се оправя — увери тя Хиръл, макар онова, което обмисляше, да й беше безкрайно неприятно.

Също така й беше безкрайно неприятно, че няма избор.

ЕЙВЪРИ

Докато с Атлас спираха пред апартамента на семейство Коул, стомахът на Ейвъри се преобърна нервно. Бе успяла да превърне срещата на брат си и най-добрата си приятелка в среща на огромна компания. Каза си, че всичко е наред, че не е направила нищо лошо, макар дълбоко в себе си да знаеше, че се държи като завършена егоистка.

Погледна към вратата на Лида и неочаквано си спомни първия път, когато двете се напиха. Е, поне се опитаха да се напият; бяха просто поразвеселени, държаха се смешно, глезеха се след коктейлите, които им даде Корд. Въпреки това решиха да не влизат вътре, докато не изтрезнеят напълно, да не би родителите на Лида да ги чуят. Затова прекараха половината нощ на стъпалата пред къщата на семейство Коул, разказваха си истории и се кискаха глупаво.

— Ще кажеш ли на Лида, че сме тук? — попита Атлас.

— Разбира се. — „Отпред сме“, пусна фликър Ейвъри и веднага усети колко кратко и безлично е съобщението й. Обикновено двете с Лида бяха непрекъснато във връзка, пускаха си селфита, оплакваха се от училище, препращаха си съобщения от момчета, за да ги анализират. През последните два дена обаче почти не се чуваха.

— Благодаря, че минахте да ме вземете — подхвърли Лида, когато вратата на ховера се отвори. Беше с тъмносин топ и бели дънки, с еспадрили с червени подметки. Ейвъри се премести, за да й направи място, погледна своя тоалет, чисто черен, с удобни тюркоазени гуменки.

— Няма защо — усмихна се Атлас.

— Сериозно ли ще бъдеш с тях на АР? — попита Ейвъри, докато оглеждаше обувките на Лида.

— Виждала си ме как тичам на токчета — засмя се тя.

— Да, виждала съм те. — Неочаквано й се прииска да разсее напрежението, да се престори, че това излизане е било обща идея. — Много се радвам, че решихме да го направим — разбъбри се тя. — Не съм ходила в АР от цяла вечност!

— Приготви се, защото ще ти сритаме задните части, Ейвс. — Светлината танцуваше в топлите кафяви очи на Атлас.

— Ейвъри — прекъсна го Лида, — как мина шопингът с Ерис? Купи ли си нещо?

Ейвъри усети как я бодва чувство на вина. Когато Лида й бе пуснала фликър вчера сутринта, тя бе казала, че пазарува с Ерис, тъй като знаеше, че така ще отблъсне Лида. Само че Ерис не отговори нито веднъж, когато й звъня, затова Ейвъри се отби до апартамента й, но там нямаше никого.

— Да, едни дънки — излъга тя и спомена първото, за което се сети. — В „Дена“.

— Не си ли изкупила вече всички цветове оттам? — попита приятелката й.

Ейвъри мълчеше и не знаеше какво да каже.

— Това да не би някога да ви е спирало? — пошегува се Атлас, без да забелязва напрежението.

Спряха пред „АРина“, центъра, който се простираше на цял ъгъл на 623-ти етаж: стените му се променяха от армейски зелен камуфлаж в тъмен камък като от тъмничен затвор. Риша, Джес и Минг чакаха отвън, облечени също като Лида в готини дънки и непрактични обувки. Ейвъри се въздържа да извърти очи. Прииска й се Ерис да беше тук; доза от вечния й точно насочен сарказъм щеше да й дойде добре. Нищо че последния път, когато идваха тук, Ерис беше облякла костюм като на котка, за да се позабавлява с реакциите на другите.

— Момчетата са вътре — подхвърли Риша, докато се събираха пред входа, на който бяха изобразени дракони, надвесени над замръзнал планински връх.

— Сигурно се карат дали да играят на каубои или извънземни — обади се Атлас и отвори вратите. Ейвъри потисна желанието да остане назад, да тръгне с него и да го хване за ръка.

— Чух те — провикна се Тай Родрик откъм гишето за билети. Група момчета от прогимназията, стиснали в ръце специално издание на светлинни мечове, се бяха наредили на опашка зад него. — Каубойската арена е стара работа, Фулър. Ще играем на извънземно нашествие. Кой е в моя отбор? — Тай започна да записва нещо в 3D принтера, който изплю електронни билети за всеки, четири черни и четири бели. Всеки беше оформен като миниатюрна глава на извънземно, само за играта, невъзможен за фалшифициране. Очевидно имаше вманиачени по АР хора, които събираха билетите, макар да бяха безполезни след края на играта.

— Няма ли да сме момичета срещу момчета? — попита бързо Ейвъри. Неведнъж се бяха групирали момичета срещу момчета. Нямаше никакво желание Лида и Атлас да се съберат в един отбор и да се гушат заедно в тръпнещия от адреналин мрак.

— Не става — изтъкна Макстън Фелд. — Пет на три сме.

Ейвъри наруга наум Корд, че не е дошъл.

— Може да изберем на случаен принцип — предложи тя и извади иконката с форма на зар от таблета си.

Лида се намеси на мига.

— Ние с Атлас вече се разбрахме, че ще сме в един отбор.

Ейвъри мълча, докато отборите се разделяха: тя, Тай, Минг и Джес срещу Макстън, Риша, Атлас и Лида. Продължи да мълви, докато отиваха към съблекалните на отборите си, за да се подготвят. Тай дрънкаше нещо за стратегия, обясняваше плана и как да „нападат и обграждат“. Ейвъри не го слушаше. Просто кимаше, обзета от странна и неочаквана апатия.

Най-сетне четиримата се събраха близо до мястото на действието, облекли жилетки, подпомагащи осезанието; пластмасовите им радарни пистолети бяха в кобурите. Ейвъри извади тънките мрежести ръкавици, които щяха да следят движенията й за компютъра. Каската за виртуална реалност изпиука, за да привлече вниманието й: искаше тя да си избере аватар, образа, който всички състезатели и съотборници щяха да виждат щом излязат на арената. Останалите ръкомахаха и сочеха, добавяха коса и оръжия, черти на лицето. Ейвъри обаче избра базов аватар, без да променя характеристиките му. Хората обръщаха прекалено много внимание на вида й в истинския живот, така че тя нямаше намерение да създава и виртуален образ.

3… 2… Таблото за обратно броене светна. Застаналата до нея Минг се отпусна на пети в готовност. Тай се обърна и се ухили на Ейвъри.

— Готова ли си, Фулър? — попита и й намигна. Ейвъри не му обърна никакво внимание. Веднъж се беше натискала с Тай на парти, организирано от родителите на Джес, и той продължаваше да се държи така, сякаш ще се случи отново.

… 1. Вратите се отвориха и разкриха космически кораб в бойна готовност, аварийните му светлини мигаха по изоставените коридори. Ако си махнеше каската, Ейвъри щеше да види най-обикновено хале, пълно с отдушници и непрекъснато изместващи се стени от въглеродна пяна. Другият отбор излизаше от друго място, за да попадне в различна част на космическата арена.

Ейвъри натисна копчето на китката си, за да се свърже с датите.

— Двете с Минг поемаме лявата страна — прошепна тя и отвори сребърна врата, която водеше към страничен коридор. Минг. облечена като розова принцеса на феите — тук нямаше никакви ограничения за аватарите, въпреки че изглеждаше нелепо по средата на космическа игра, — кимна и ги последва.

Нещо експлодира от лявата им страна. Ейвъри клекна до една дебела тръба, след това скочи и хукна, без да се притеснява за Минг. Започна да стреля с радарния пистолет към мътната мъгла в ъглите на помещението. Пред нея се спусна въжена стълба и й напомни за стълбата, която водеше към тайното й място на покрива. Защо пък не, помисли си тя, отскочи и започна да се катери. Усещането беше приятно, да се движи по този начин през анонимния мрак на арената, кръвта й пулсираше неудържимо, гореща и забързана. Ако се движеше достатъчно бързо, щеше да забрави за Атлас и Лида, за всичко, освен за играта.

В края на стълбата се залюля и излезе на по-високо ниво, започна да стреля по двете фигури отпред, осветени от светещи стрели, които ги маркираха като членове на вражеския отбор. Двамата се шмугнаха зад купчина кутии, на които бяха нарисувани радиационни знаци, и единият се спъна и се метна напред. Сигурно беше Лида, реши тя, с тъпите си еспадрили.

Ейвъри се движеше бавно, пълзеше към обратната страна, за да не я видят. Застина на място.

До Лида се беше свил Атлас. Позна го по татусите от вътрешната страна на китката; издайническите ин и ян го разкриха, нещо, което никога не постигаше в истинския живот, но винаги слагаше на аватара си в игрите на „АРина“. Ейвъри наблюдаваше как Лида отпуска леко ръка на рамото му. Атлас не се отдръпна.

Ейвъри притаи дъх, опита се да си наложи да не гледа, но така и не намери сили да отвърне поглед. Жестът на Лида изглеждаше зареден със скрито значение — и същевременно някак свойски. Така докосваш човек, когото вече си докосвала по друг начин или пък искаш да го направиш. Ейвъри никога не можеше да докосне Атлас по същия начин.

— Изключване — прошепна тя и натисна червеното копче на лентата. Оръжията на Ейвъри веднага бяха деактивирани и никой в играта не можеше да я види, а тя можеше да се върне в съблекалнята, докато не реши да се реактивира. Сякаш изведнъж беше изтрила образа си. Така и се чувстваше.

УОТ

Дотук с лесните пари, мислеше си Уот, докато вървеше към „АРина“ на 623-ти етаж. Работеше над случая едва от няколко дни, а Лида Коул вече се оказваше голяма досадница.

Когато пое задачата, не бе и предполагал, че тя ще е чак толкова невъзможен клиент. Не спираше да му пуска фликъри за ъпдейти за Атлас — къде ходи, на кого пуска съобщения, какви холограми гледа и дали ги намира за смешни. Уот отговаряше на всички възможни запитвания, но така и не беше успял да пробие домашната мрежа на семейство Фулър, така че нямаше представа какво става у тях, освен ако Атлас не пуснеше фликър на някого.

Сега се занимаваше с последното й изискване — да помогне в последната групова среща. Уот като глупак се съгласи да влезе в системата на „АРина“ и да манипулира играта, да събере Лида и Атлас заедно, но се съгласи преди двамата с Надя да разгледат архитектурата на системата. Оказа се, че „АРина“ разполага с толкова огромен обем данни, че дори Надя не можа да влезе през стабилната им защитна стена. Уот най-сетне разбра, че единственият начин да направи онова, което иска Лида и което бе обещал така глупаво, е да влезе в системата отвътре.

„Как можахме да се нахакаме в тази тъпотия, Надя?“

„Доколкото си спомням, не аз подписах за тази поръчка“, долетя веднага отговорът й.

Той пристъпи към 3D принтера и разгледа възможностите. Усети как вълнението му кипи, макар да не искаше да става така. Имаше фентъзи игри, приключение в ацтекска джунгла, дори нещо наречено Ездачи на дракони. Уот се запита как успяват да симулират това. Е, след като трябваше да си купи билет, за да влезе, по-добре да поиграе. Де да можеше и Дерик да е тук. Щеше направо да се побърка.

Тъкмо избираше вещерска игра и чакаше билетът му да се изпринти, когато вдигна поглед и притаи дъх. Без съмнение към него вървеше най-красивото момиче, което бе виждал.

„Надя, коя е тази?“, попита той. Надя изтегли фийда на момичето и Уот едва не се изсмя на глас.

Това беше Ейвъри Фулър, сестрата на момчето, което трябваше да шпионира, най-добрата приятелка на Лида.

Уот наблюдаваше като омагьосан как Ейвъри вдига ръка и пуска опашката си, а русата й коса се разстила по гърба, когато тя тръсва нетърпеливо глава. Стори му се, че вижда сълзи в небесносините очи.

„Какво да й кажа?“

„Купи пакетче „М&М“ с вкус на грейпфрут, седни до нея и започни да ги ядеш“, нареди Надя.

„Сериозно ли?“ Съветът беше откачен, дори за Надя, която често предлагаше странни и почти прикрити решения за разни проблеми.

„Да съм те подвеждала някога?“

Не беше. Уот направи каквото му беше казано, купи бонбонките и се настани до Ейвъри, като нарочно се престори, че не я забелязва. Вадеше грейпфрутовите дражета и ги лапаше едно по едно.

Усети как вниманието на Ейвъри се насочи към него, чу я как прочиства гърло, усети, че мести поглед към пакетчето. Престори се, че не е забелязал. Както очакваше, след малко…

— Извинявай — прошепна тя и го докосна по рамото. — Моля те… би ли ме почерпил с едно?

Уот примигна, малко учуден, че го е заговорила, макар да очакваше да стане точно така. Тя наистина беше най-забележително красивото момиче, което бе виждал. Най-сетне се опомни, колкото да заговори.

— Моля? — Направи жест на объркване и посочи ушите си, сякаш бе слушал нещо на ушните антени, което, разбира се, не беше вярно. Поне така можеше да обясни защо просто е примигнал към нея като някой глупак.

Ейвъри повтори въпроса и Уот й подаде пликчето, като прикри усмивката си. „Благодаря, Надя“.

„Ах, ти, невернико!“

— Какво слушаш? — попита любезно Ейвъри и му върна пликчето, но той веднага разбра, че мислите й са другаде.

— Джейк Сондърс. Едва ли си го чувала.

— Не може да бъде! Харесваш кънтри? — възкликна Ейвъри.

Уот кимна, макар да не бе чувал кънтри песен през живота си.

— Какво мислиш за новия албум на Джейк? — продължи нетърпеливо Ейвъри.

— Харесва ми — отвърна предпазливо Уот и прочете почти дума по дума коментара, който момичето беше изпратило на Атлас преди няколко седмици. — Само че не е толкова добър, колкото предишните. Любимата ми песен си остава „Изгори“.

— И на мен — ахна Ейвъри, след това го изненада, като изпя тихо припева. „Няма да дойда, двамата с теб сме отдавна разделени, ако искаш изгори…“ — Гласът й беше нисък, с прелъстителна дрезгавина, която Уот не очакваше.

— „С друг“ — успя да довърши той с нея последните думи и тя се разсмя.

— Какво те води насам? — попита го след малко.

Беше зашеметяваща — и очите, и смехът, и неочакваната песен.

— Имам среща с приятели, ще играем на магьосници — обясни той.

— Беше любимата ми игра. Нали се сещаш онази част, когато стигаш до меча в камъка и трябва да го изтеглиш?

Уот понечи да излъже — Надя му беше извадила карта на „АРина“, както и описание на сцената от уебсайт на ентусиасти, — но поради незнайно каква причина той не искаше.

— Всъщност никога досега не съм бил тук — призна честно.

— Сериозно? — Ейвъри беше изненадана. — Тогава няма да ти развалям удоволствието. Но държа да ти дам един съвет. Когато алхимикът предлага отвара, вземи най-малкия бокал.

— И с негова помощ печелиш, така ли?

— А, не, всички те пращат на следващото ниво. Този просто има по-добър вкус от останалите — обясни Ейвъри съвсем сериозно и Уот се усмихна.

— Между другото, аз съм Ейвъри — добави тя със закъснение.

— Ейвъри — повтори той, сякаш не беше запознат с нейните фийдове. — Аз съм Уот.

Тя погледна отново към вратата и той разбра, че може да я загуби.

— Каква игра играеше? — полюбопитства и кимна към пистолетите на кръста й.

— На извънземни. — Тя сви рамене. — Само че ми трябваше малко въздух.

Уот кимна и последва съвета на Надя, въпреки че имаше желание да каже още нещо. Надя обаче наблюдаваше дишането и пулса на Ейвъри и изглежда, мислеше, че иска да каже още нещо, стига да има как.

— Понякога е толкова… изтощително. — Тя погледна настрани и се заигра с ръкавицата.

Уот се колебаеше. „Надя?“. Не беше свикнал момичетата да го объркват, особено суперготините. Опитът му подсказваше, че красотата и заплетените приказки често вървят ръка за ръка.

— Какво имаш предвид?

— Нямаш ли впечатление, че хората си мислят, че те познават, но не е точно така, защото не знаят най-важното за теб?

— Самата истина. — Никой не знаеше за Надя, а тя бе неразривно свързана с всичко, което Уот мислеше и знаеше, и вършеше. Запита се каква ли голяма тайна крие Ейвъри.

Каквато и да беше, едва ли беше толкова зле като да имащ квант в мозъка.

— Извинявай, не знам защо го казах. — Ейвъри се беше върнала към по-официалния си, по-резервиран говор, който бе използвала отначало, когато помоли Уот за бонбон. Той вдигна рязко глава и забеляза, че тя вдига ръце, за да си прибере косата на опашка. За миг усети аромата на лавандуловия й шампоан.

Тя се затваряше, скриваше уязвимата си страна, която му бе позволила да зърне. Уот отчаяно се замисли как да я спре. Тя не биваше да си тръгва, все още не.

— Ейвъри — каза Уот, когато гривната на китката й бибипна, за да й подскаже, че е била извън играта повече време от допустимото. Ако останеше още, арената нямаше да я допусне.

— Май трябва да се връщам. — Тя му се усмихна, но в тази усмивка я нямаше топлотата отпреди минута.

— Преди да тръгнеш, може ли да си разменим флик линковете? — Той стана и се почувства неловко. Не се бе чувствал толкова нервен с момиче, откакто имаше Надя.

— Разбира се. — Ейвъри изчака лещите им да се свържат, така че отсега нататък да могат да си пускат фликъри и да си пингват. — До скоро — добави и си сложи шлема. Вратата се отвори и Уот зърна арената такава, каквато беше — сиви стени, покрити с апаратура и сензори за движение.

— Успех — подвикна той, но Ейвъри беше на цял един сняг разстояние от него.

ЕРИС

— Ето те и теб! — възкликна Ейвъри и тръгна по коридора към Ерис. Тълпата на мига се разтвори, за да я пропусне. — Мислех, че ни избягваш. Не съм те виждала от цяла вечност. — Гласът на Ейвъри стана по-остър накрая, сякаш задаваше въпрос.

— Дори аз не бих пропуснала първия ден — рече небрежно Ерис, макар това да беше най-противният й първи учебен ден, откакто се помнеше. Беше дошла горе в Кулата рано, облечена в обикновено черно яке върху униформата, за да не я зяпат на долните етажи, и бе взела душ в съблекалнята на училището. Беше готова на всичко, за да не се приготвя в сбутаната баня, която делеше с майка си.

На първия учебен ден родителите на Ерис обикновено я караха да позира за натруфена снимка до входната врата, за да добавят снимката към колекцията, която бяха започнали още по времето, когато беше в предучилищна възраст. „Успех!“, възкликваха и двамата и я прегръщаха, докато тя най-сетне хукваше да се спаси в асансьора и се смееше на глупавата им традиция със снимките, въпреки че тайно й се наслаждаваше.

Тази сутрин нямаше снимки, разбира се. Ерис се запита дали баща й знае, че е първият училищен ден. При тази мисъл усети как зад очите й се събира неочаквана, остра болка. Затвори ги за момент и се опита да уталожи бурята от мъка и недоумение, която бушуваше в нея. Не можеше да позволи Ейвъри да забележи.

— Добре, но, Ерис… случило ли се е нещо? — попита Ейвъри, когато двете тръгнаха към изхода. Следобедният звънец тъкмо бе ударил. Учениците се скупчиха в коридорите като ята едноцветни птици, всички с плисирани поли или изгладени панталони в цвят каки и закопчани догоре ризи. За пръв път в живота си Ерис беше благодарна на тъпата училищна униформа. Не беше сигурна колко тоалета може да съчетае с дрехите, които бе отнесла на сто и трети етаж, но знаеше, че няма да й стигнат доникъде.

— Какво имаш предвид? — попита тя, доволна, че гласът й звучи напълно нормално.

— Изобщо не съм те виждала след партито у Корд, вчера изпусна играта в АР, а когато минах покрай апартамента ви, за да видя как си, нямаше никого. — Ейвъри я стрелна с поглед. — Наред ли е всичко?

Ерис нямаше желание да говори по този въпрос. Всичко бе твърде болезнено — а и щом някой разбереше истината, всичко щеше да стане съвсем истинско. Тя обаче бе измислила съвършеното извинение.

— Нашите решиха да преобзаведат апартамента. Отново, представи си. Нали ги знаеш какви са. — Тя извъртя очи. — Известно време ще сме в „Нюаж“. Извинявай за вчера — добави тя.

— Радвам се, че всичко е наред. Не бях много притеснена — реших, че правиш нещо върховно. Както онзи път, когато се върна седмица след края на ваканцията, защото с майка ти се бяхте прибрали по „заобиколен път“ от Мианмар — пошегува се Ейвъри. Ерис усети как я прониза болка при спомена. Двете с майка й се бяха забавлявали страхотно на тази ваканция, обиколиха Азия в пъстри рокли и нямаха никакви грижи.

— Да знаеш, че ти завиждам за „Нюаж“ — продължи Ейвъри. — Трябва да започнем да преспиваме у вас, за да обличаме онези пухкави халати и сутрин да си поръчваме палачинки с рикота и боровинки.

— Абсолютно — съгласи се Ерис престорено въодушевено.

Излязоха на поляната пред училището, където великолепно поддържаната зелена трева се спускаше към Мадисън Авеню.

Веднага ги заобиколи хор от гласове. Минг, Риша и Лида започнаха да спорят как да прекарат следобеда, обменяха клюки и истории от деня. Ерис стоеше край тях и остави всичко да минава покрай нея. Когато групата реши да отиде на йога, а след това да пият смутита в клуб „Алтитюд“, се остави на решението им, кимаше и се усмихваше с останалите. Имаше нужда от това време с Ейвъри и приятелите си, да прави всичко, което правят те. Искаше да се престори, че всичко е нормално, че животът й не се разпада, че все още е Ерис Дод-Радсън.

Докато вървяха покрай технологичната мрежа — границата, която заобикаляше кампуса и заради нея всички лещи, таблети и други неакадемични видове хардуер оставаха на тъмно, — Ерис побърза да извади инбокса си. Беше глупаво, знаеше го, но все се надяваше баща й да се свърже с нея. Разбираше, че той има нужда от пространство и от време… все така ли щеше да бъде отсега нататък? Ами ако никога не си проговореха отново?

Най-горното съобщение в инбокса я накара да трепне. Беше от рецепцията на клуб „Алтитюд“: уведомяваха я, че членството й е прекъснато.

Усети неочакван прилив на гняв. Майка й го беше направила — нали тя настояваше да станат членове на „Алтитюд“, тя се занимаваше с членството и със социалните ангажименти и всичко останало, което внасяше забавления и лукс в живота им. Ерис, разбира се, знаеше, че майка й не иска повече да харчи парите на Евърет; нали това беше смисълът на преместването. Какво толкова щеше да стане, ако Ерис останеше член на клуба с неговите пари?

След това се замисли над онова, което беше казала майка й — че е оставила баща й да определи накъде ще поеме връзката им, и разбра, че това е причината, поради която не иска Ерис да членува в „Алтитюд“. Така нямаше да рискува да се натъкне на Евърет там.

Наистина се случва, помисли си тя, леко зашеметена, макар да знаеше, че този момент ще настъпи. Животът й се разпадаше пред очите й, късче след позлатено късче.

Отвори уста, понечи да каже нещо, но звук не излезе. А и какво можеше да каже на приятелите си? „Извинявайте, но не мога да дойда в „Алтитюд“, защото съм бедна“ ли? Всички се качиха в асансьора до 930-ия и повлякоха безпомощната Ерис с тях. Тя продължаваше да кима, без да чува какво казват другите. Междувременно мислеше трескаво, питаше се какво да измисли, за да се измъкне. Може би, че трябва да се прави на стажантка и да отиде отново в кабинета на баща си? Че Корд я е повикал? Че родителите й са я наказали след партито в събота и са поставили монитор за местоположение на лещите й, за да знаят къде се намира във всеки момент?

Тръгнаха по засенчения от дъбове калдъръм, който водеше към клуба. Ерис усети, че й се вие свят, че диша на пресекулки. Не можеше да влезе, нямаше да изтърпи жалостта на лицето на Джефри, когато любезно, но твърдо й кажеше, че не може да я пусне вътре, нито многозначителните погледи и приглушения шепот на приятелките й, когато разберат истината. Прилоша й, когато си представи какво ще стане. Само че краката й се движеха сами, приближаваха я към срама, на лицето й трепкаше механична, немощна усмивка. Наблюдаваше как Риша и Лида се качват в асансьора, за да отидат на нивото, където се провеждат часовете по йога. Минг остана да почака Ейвъри, която пък наблюдаваше Ерис и на лицето й се беше изписало въпросително изражение…

— Не ми е добре — избъбри Ерис. — Май ще се прибирам.

— Сигурна ли си? — намръщи се Ейвъри.

Минг се изсмя с горчивина.

— Не се тревожи, Ейвс. Тя ще прави други упражнения у Корд.

При тези думи Ерис трепна. Обикновено не се оставяше на злобните забележки на Минг, но покрай всичко, което се случваше, й беше трудно да запази спокойствие. А и защо Минг наричаше Ейвъри „Ейвс“? Всички знаеха, че това е галеното име, с което Атлас се обръща към нея.

— Много си груба — заяви Ерис, като се постара да не го каже обидено. — Наистина не ми е добре.

— Спокойно, Ерис, беше шегичка. — Минг присви очи. — Изглеждаш ужасно.

— О, господи, остави ме на мира! — сопна й се Ерис, без да се опитва да бъде мила и внимателна.

Минг погледна Ейвъри, сякаш очакваше тя да се намеси, но приятелката им само въздъхна.

— Ще ви чакам горе — каза тя, без да погледне Минг, и бръкна в огромната си червена чанта. Минг отметна гневно глава и влезе в асансьора. — Ето я! — Ейвъри доволно извади сребърна медицинска палка за проследяване на състоянието.

Ерис се дръпна.

— Всичко е наред — настоя тя. Ейвъри вече размахваше палката над главата и около тялото на приятелката си също като играчка. След малко палката изпиука, тъй като бързо беше проследила всички показатели на Ерис и светлинката в края блестеше в издайническо зелено — знак за съвършено здраве.

— Сигурно си уморена. — Ейвъри говореше дразнещо спокойно. — Ела да поседиш край басейна. Може да ти направят масаж на лицето, докато сме на йога. След това ще се видим за смутита.

— Не, благодаря — отвърна напрегнато Ерис.

— Нямаше нужда да се сопваш на Минг — скара й се тихо Ейвъри. — Знам, че шегата й беше тъпа, но тя не искаше да те засегне.

Ерис поклати глава, завладяна от неочаквана горчивина и гняв. Ейвъри просто не разбираше. Тя си беше същата както винаги, все още плаваше безпроблемно над отвратителните незначителни проблеми на останалите и си живуркаше в палата на хилядния етаж, докато Ерис беше изгубила всичко. През цялото им приятелство Ерис не помнеше да е мразила Ейвъри както в този момент.

— Наистина не ми е добре — повтори тя, като натърти на всяка дума. — Прибирам се. — Забеляза, че Джефри срещна погледа й и разбра, и й се прииска да изпищи.

— Добре. Звънни ми по-късно — помоли Ейвъри, но не каза нищо повече.

Ерис обърна гръб на входа и се замисли за противното пътуване до сто и трети етаж.

Не беше стигнала и до средата на пресечката, когато всичко пред погледа й се замъгли. Тя избърса гневно сълзите, но те рукнаха, последвани от грозни хлипове, и единственото, което й остана, бе да свие в една странична уличка и да се опита да се стегне.

Коя беше тя? Не можеше да бъде Ерис Дод. Това име не й отиваше, както не й отиваше и задушният, сбутан апартамент долу, на сто и трети етаж. Кръстоса ръце на гърдите си, прегърна се нервно и си пое няколко пъти въздух, дълбоко, за да се успокои. Добре поне че алеята беше скрита от главната улица и никой от членовете на „Алтитюд“ не видя пристъпа й.

— Не съм предполагала, че си от хората, които се свиват и реват.

Ерис вдигна глава и видя Мариел, с ръка на кръста, с дънки и прилепнал топ.

— Ти да не би да ме следиш?

— Може и да не повярваш, но светът не се върти около теб. — Мариел посочи вратата зад Ерис. — Препречила си служебния вход.

Ерис отстъпи настрани, опита се да измисли нещо остроумно, но така и не успя.

— Благодаря. — Мариел пристъпи покрай нея. — Ако търсиш по-добро място, за да поплачеш за членството си, тук има един приличен килер.

— Нямаш представа какво ми е! — почти изхлипа Ерис. — Нямаш представа какво е цялото ти семейство — целият ти свят — да се разпадне.

Мариел остана на вратата, без да откъсва очи от Ерис, която се поразмърда смутено под настойчивия й поглед. След малко Мариел поклати глава и каза:

— Ти нямаш представа.

Автоматичната врата се хлопна зад нея.

След четири часа Ерис не можеше да стои повече в горната част на Кулата. Обиколи любимите си бутици, преструваше се, че мисли над рокли и чанти, които вече не можеше да си позволи. Отначало й се струваше фантастично, продавачките се втурваха да й предлагат модели само за нея, токчетата им тракаха по пода, носеха й студени чаши портокалова вода, докато тя разглеждаше моделите на личния си 3D проектор. Да, всичко беше фантастично, докато не заговореха сериозно за поръчки и Ерис трябваше да измисли някакво извинение и да избяга от магазина.

Отиде в „Хайъсинт“, любимия й плод и зеленчук за биопродукти, за да опита безплатните мостри, които изнасяха на обяд. Дори си поръча горещо лате с много пяна, за да поседи известно време на удобния стол и да разгледа списанията, качени на таблетите. Стори й се странно, че прекарва следобеда само с мислите си.

Сега обаче беше вече късно и нямаше къде да отиде.

На няколко пъти пусна фликъри на Корд, но той не отговори. Или спеше, или играеше на някоя холоигра, или пушеше с приятели. Не беше спала у тях отпреди партито; беше минало по-малко от седмица, но след всичко, което се случи, й се струваше, че е минал цял един живот.

Стана с въздишка, готова да се отправи към дома. Само като си помисли за миризмата и хлебарките и най-вече, че трябва да говори с майка си, се закова на място. Преди да реши друго, си каза, че може да отскочи до Корд.

Входната врата се отвори, когато Ерис се изправи на прага; беше одобрена за месеци в списъка му с посетители.

— Корд? — провикна се тя и пристъпи вътре. Нямаше го в хола, въпреки че видя разни неща пръснати по канапетата. Значи Брайс беше тук.

Откри Корд в стаята му, облегнат на скъпите възглавници — четеше нещо на таблета си. Странно, не го беше виждала да чете досега. По-скоро никога.

— Ерис — възкликна той. — Ти какво…

— Реших да ти дойда на гости. — Тя влезе и затвори вратата.

— Моментът не е подходящ. — Корд я погледна отнесено, не разсеяно заради лещите, и стана ясно, че е потънал в мисли. Ерис усети как я завладява безпокойство. Запита се дали очите й са все още зачервени след като бе плакала. Майната му, помисли си и посегна към най-горното копче на блузата от униформата си. След това пристъпи към леглото, докато бавно и чувствено разкопчаваше копчетата. Очите на Корд обаче не заблестяха нетърпеливо, както досега.

Когато блузата беше разкопчана и отдолу се показа розовият дантелен сутиен, Ерис се настани на леглото до него. Той не правеше нищо, помисли си тя, обзета от паника, нито изключи лампите, нито посегна към нея, нито нищо.

— Ерис… — започна той, но тя се наведе и покри устните му със своите, посегна към подгъва на ризата му и я задърпа нагоре.

За момент той се остави на целувката, но след това отпусна ръце на раменете й и внимателно я отмести.

— Говоря сериозно — заяви с непозната острота в гласа. — Не сега.

Ерис разбра, че това е покана да си тръгне, да се засмее, да си облече блузата все едно не е станало нищо, но не можа да го направи. Когато Корд я отблъсна, усети, че последните й нишки самоконтрол се прекъсват. Сълзи опариха ъгълчетата на очите й. Тя се постара с всички сили да ги преглътне. Последното, което искаше, бе Корд да я види да плаче.

— Може ли да остана поне малко? — попита тя с изтънял гласец. Дори не искаше да се натиска с Корд, достатъчно й беше да се сгуши под чаршафите с хиляди нишки на матрака от ултрапяна и да се събуди на сутринта, когато слънчевите лъчи нахлуват през прозорците.

— Наред ли е всичко? Искаш ли да позвъня на Ейвъри? — попита той.

Ерис имаше чувството, че й е ударил шамар. Разбра какво се опитва да каже. „Каквото и да преживяваш, не желая да съм част от него“. Корд искаше единствено забавната Ерис, която умееше да флиртува и беше винаги щастлива, не другата Ерис, която се беше появила днес. Тя знаеше, че двамата не излизат официално, че той не й е гадже, че не й е никакъв, но се залъгваше, че държи на нея поне малко — като приятелка.

— Ти имаш ли изобщо някакви чувства към мен? — избъбри тя и трепна в мига, в който изрече думите, които прозвучаха остро и сърдито. — Няма значение. Забрави — заекна, но беше твърде късно.

Корд седна и я погледна в очите.

— Ерис, много се извинявам — каза съвсем искрено, както не го бе чувала да говори никога. — Мислех, че сме на една вълна.

— Така е! — изкрещя тя, а той само поклати глава.

— Мислех, че просто се забавляваме. В момента не мога да се отдам на нищо сериозно. Извинявай — повтори отново със съжаление. — Най-добре да прекратим всичко, преди да стане някоя беля.

Ерис понечи да отговори, да му каже, че няма нищо против нещата между тях да вървят неангажиращо, но нещо я спря. Не можеше да понесе да изгуби малкото гордост, която й беше останала. С бързи, прецизни движения закопча блузата и тръсна коса.

— Разбира се. Ще се видим, когато се видим — добави с възможно най-нормалния си глас.

— До скоро. — В гласа на Корд, зад съжалението, се прокрадна уважение, сякаш не бе очаквал тя да приеме истината толкова безпроблемно.

На път към входната врата Ерис осъзна, че е почти сигурно, че ще бъде свалена от списъка с очаквани гости още утре. Какво пък толкова, помисли си, изненадана от липсата си на чувства. Беше много по-малко разстроена от раздялата — ако може да се нарече раздяла, когато не излизаш официално с някого, — отколкото си мислеше.

Може би защото случката изглеждаше толкова незначителна в сравнение с всичко друго, което бе изгубила.

ЛИДА

Следващия следобед Лида беше застанала в източноазиатската градина в единия край на кампуса. Тук беше тихо и хладно. Почти никой не идваше насам. Единствените звуци долитаха откъм градинските роботи, които рисуваха вълни по пясъка, и от фонтана, който бълбукаше весело в един ъгъл.

Чакаше Ейвъри. И двете имаха час в химическата лаборатория; бяха го подбрали миналата пролет, когато си правеха програмата. Винаги подреждаха заедно часовете си и винаги се срещаха в дзен градината преди първия час в лабораторията, за да отидат заедно и да са сигурни, че ще са партньорки. Това беше традиция още от осми клас.

Лида крачеше в кръг из градината, наблюдаваше как минутите минават на училищния таблет и чакаше, доколкото смееше. Лещите й не работеха в рамките на училището, така че не можеше да се свърже с Ейвъри. Градинският робот размести вълничките и се зае да прави малки квадратчета. Истинска слънчева светлина се процеждаше отвън, благодарение на система от огледала на таванските прозорци. Лида прехапа недоволно устни. Каква безсмислена градина. Как е възможно някой да почувства дзен, след като това тъпо нещо непрекъснато ръчка камъните.

Ейвъри нямаше да дойде. Лида трябваше да тръгва, но преди това пристъпи напред и изрита неочаквано и силно робота.

Той описа дъга във въздуха и тупна по гръб с приятно хрущене. Колелата продължиха да се въртят напразно. Ако Ейвъри беше тук, щеше да се разсмее. При тази мисъл Лида се разстрои още повече. Остави робота да си лежи и забърза към крилото за точни науки.

Стигна до кабинета по химия тъкмо когато звънецът би за начало на часа и забеляза Ейвъри на втория ред, кръстосала небрежно дългите си крака.

— Здрасти — изсъска Лида и се настани на празното място до приятелката си. — Чаках те в градината. Да не би да забрави?

— О, да. Извинявай. — Ейвъри се обърна към предната част на стаята, моливът й бе опрян на таблета; беше готова да си води бележки.

Лида преглътна острия отговор и се опита да се съсредоточи върху първите думи на професор Питкин. Той имаше докторска степен по естествени науки и беше написал учебника по химия в национален мащаб. Тъкмо затова родителите плащаха за „Бъркли“: защото преподавателите бяха лидери в своите сфери, хора, които изготвяха лекционните видеоматериали, които гледаха всички, вместо учителите в обществените училища, които повтаряха прочетеното. Когато Лида погледна професора, единствената й мисъл беше, че с голото си теме и червендалестите си бузи прилича на презрял плод. Можеха да го нарекат професор Сливов. Започна да пише смешката на Ейвъри, след това остави химикалката с въздишка.

Отношенията им с Ейвъри бяха странни. Лида не беше сигурна дали е заради партито на Корд — дали Ейвъри все още не беше ядосана, че не й е казала истината за лятото, или ставаше въпрос за Атлас. Държа се странно през цялата игра на АР. Дори излезе от играта по едно време!

Лида се запита дали Ейвъри не е нещастна, че не е попитала първо нея, преди да покани Атлас да излязат. Щеше да е странно от страна на Ейвъри да се сърди, че най-добрата й приятелка излиза с брат й, но пък чак толкова…

Да, чак толкова, ако приятелката ти не само излиза с брат ти, но и е спала с него, помисли си неочаквано Лида. Усети как й прилошава. Знаеше ли Ейвъри за Андите? Това би обяснило поведението й: сигурно се беше вкиснала, че Лида е изгубила девствеността си с Атлас и дори не й е казала, на нея, най-най-добрата си приятелка. Как обаче Лида да каже и дума, след като Ейвъри се стараеше по всякакъв начин да защитава Атлас?

Погледна профила на приятелката си и отчаяно се опита да разбере какво мисли тя. Дали да й се извини? Не искаше да го прави, освен ако Ейвъри не знаеше. А пък Лида нямаше никакво намерение да тича при Атлас, за да го пита дали е казал на сестра си за преживяното.

Завладя я старата позната нужда за малко ксенперхеидрен, съзнанието й зашепна, че това е единственият отговор, че наркотикът ще заличи цялата й несигурност. Аз съм самодостатъчна, заповтаря тихо Лида, но мантрата не успя да я успокои, както ставаше в Силвър Коув.

Може би Надя щеше да й каже какво става с Ейвъри. Хакерът следеше движението на Атлас през последните дни, осигуряваше разпечатки от фликърите му и бележки от битбанката му, въпреки че тези неща не й бяха от помощ. Вината не беше на Надя. Проблемът беше в Атлас: той беше твърде затворен, точно затова беше толкова трудно.

Ейвъри вдигна глава и я погледна и Лида извърна очи, подразнена, че са я хванали да зяпа. С неудоволствие си припомни началото на седми клас, когато се притесняваше много какво мислят другите за нея.

В сравнение със средата на Кулата горните етажи бяха изискани, високотехнологични и неприлично скъпи. А пък съучениците й правеха всичко толкова бързо, подхвърляха си забележки в нещо като код. На Лида й се искаше да знае какво си казват, за кого се отнасят смешките им. Наблюдаваше внимателно една определена група момичета, които излъчваха самоувереност, ръководени от висока блондинка, която бе толкова съвършена, сякаш не беше истинска. Отчаяно й се искаше да стане една от тях.

Скоро научи, че някои от съучениците й посягат към ксенперхеидрен — хапче при безпокойство, същото като онова, което пиеше майка й — като помощ в учебния процес.

С лекота задигна от хапчетата на майка си. Родителите на Лида бяха толкова доверчиви, че никога не включваха биозащитата на тъч повърхностите в новия си апартамент. Същата вечер Лида се шмугна в банята им, докато те гледаха холограми, и извади ксенперхеидрена на майка си от шкафчето с лекарства. Изтръска две хапчета в шепата си и се измъкна в коридора за секунди. На следващия ден, преди училище, глътна едното.

И светът веднага стана по-ярък, по-фокусиран. Умът й се движеше със скоростта на светлината, минираше дългосрочната й памет с отдавна забравени факти, беше нащрек и внимаваше за всяка подробност в света. Чувстваше се по-самоуверена от когато и да било. Когато на обяд приближи до Ейвъри и поиска да седне на нейната маса, Ейвъри се усмихна и я покани. Задействана от ксенперхеидрена, Лида се смееше на подходящите вицове, казваше правилните неща. В този момент разбра, че е приета във вътрешния кръг.

През следващите години вземаше все повече и повече от хапчетата, докато накрая започна да купува от дилъра Рос, за да престане да краде от майка си. Опита се да ги ограничи, да пие единствено преди изпити и големи партита, но поне социално нямаше нужда от тях, след като вече беше станала приятелка с Ейвъри. Тя обаче харесваше онази Лида, която хапчетата изваждаха на показ. С тях беше остроумна и находчива, по-проницателна, разбираше нюансите на всяка ситуация и умееше да манипулира околните в своя полза. Тази Лида измисляше как да получи всичко, което пожелае.

С изключение, разбира се, на Атлас.

Лида се стресна и се съсредоточи, когато усети, че всички около нея се изправят; столовете застъргаха по подовете, когато учениците започнаха да се разделят по двойки. Обърна се към Ейвъри, но тя беше с гръб към нея и говореше със Сид Пинкълстийн.

— Ейвъри? — повика я Лида и я докосна по рамото. — Нали сме партньорки?

— Току-що обещах на Сид — извини се приятелката й. Сид пък не можеше да повярва на невероятния си късмет. — Трета година, молби за колеж и какво ли още не. Трябва ми добър успех — добави тя бързо. — Извинявай.

Леле. Ейвъри толкова отчаяно се стараеше да я избягва, че предпочиташе да се сближи със Сид Пръдлистийн.

— Разбира се — отвърна Лида. — Риша? — Стисна ръката на другото момиче и я потегли, кипнала от яд и злоба, към лабораторната маса.

— Ето ги. — Риша извика лабораторните инструкции на таблета си. Очите й се плъзгаха между Лида и Ейвъри, която работеше заедно със Сид през две маси. Лида обаче бе започнала да смесва елементите, да хвърля безразборно химикали в купичката и да ги мачка с чукчето.

— Според инструкциите магнезият не ни е необходим… — започна предпазливо Риша и я погледна над очилата си.

— Късно — отвърна Лида.

Какво пък толкова, по дяволите, помисли си, обзета от бяс. Ако имаше късмет, щеше да последва експлозия.

РАЙЛИН

В събота следобед Райлин влезе в стаята на Корд и затвори тихо вратата. Чакаше този шанс през целия ден. Корд го нямаше от сутринта, откакто бе дошла — като се замисли, нямаше го почти цяла седмица, въпреки че тя нямаше представа къде ходи всеки следобед. Може и да я избягваше след онзи неловък момент на прага, мислеше тя, след това се почувства глупаво, задето се замисля. Едва ли Корд Андъртън беше вземал решение заради момиче през целия си живот, камо ли заради момиче, което работи за него.

Въпреки че него го нямаше, на Райлин й беше неудобно да осъществи плана си, докато Брайс не излезе. Той се мота часове наред, наблюдаваше я как чисти, допреди десет минути, когато най-сетне излезе за кардиотренировка, каквото и да означаваше това. Потръпна при мисълта как я изгледа на излизане, как очите му пропълзяха по тялото й и облиза устни също като гущер. Нищо чудно, че Корд беше толкова смахнат, след като единственият член от семейството му беше развратник на двайсет и шест, който не правеше нищо, освен да прескача от едно скъпо игрище на друго.

Райлин се беше справяла и с по-тежки случаи от Брайс; можеше да го изтърпи още малко. Истината бе, че му беше длъжница, задето е на тази работа вече цяла седмица. Започваше да се страхува от неизбежното завръщане на количката за закуски на спирката със скърцащите влакове и безкрайния поток сърдите пътници. Само че възможностите й на седемнайсетгодишно момиче, прекъснало училище, бяха доста ограничени.

Работата за Корд беше приятна промяна. Апартаментът му беше готин и тих, тя можеше да прави всичко както пожелае, беше насаме с мислите си поне веднъж в живота си. Освен това Корд й плащаше по-добре.

Ако планът й проработеше, той щеше да е причината с Криса да не ги изгонят от апартамента.

Райлин клекна, отвори най-долното чекмедже на тоалетката на Корд и измъкна три от индивидуално опакованите Стъпалца. Хартията беше плътна, восъчно гладка в ръцете й. На Корд не му трябват колкото на мен, напомни си тя. Той вече имаше предостатъчно; изобщо нямаше да забележи, че няколко липсват. Освен това, ако свършеха, щеше да отиде при някой от дългия списък лекари за нова рецепта.

Внезапно се сети за изражението на Корд, докато гледаше старите видеозаписи. Тогава изглеждаше истински, почти млад, нямаше и следа от обичайния скептицизъм и сарказъм. А тя крадеше от наркотиците, които му бяха предписани след погребението на родителите му. Как ли щеше да реагира майка й, ако знаеше какви ги върши?

Вратата се отвори със замах.

Райлин отскочи и сви Стъпалцата гузно зад гърба си. На прага бе застанал Корд.

— Здрасти — каза той учудено. Райлин отвори уста, но не успя да изрече и дума. Знаеше, че така изглежда по-подозрително, както е застанала в средата на стаята, без почистващи препарати, несигурна какво да каже. Зяпаше глупаво Корд, опитваше се да прочете емоциите, които танцуваха като мълнии по лицето му. Ако я заловеше да краде от него, щеше да я уволни, а след това щяха да я арестуват.

Райлин направи единственото, за което се сети. Наведе се напред, все още стиснала в ръка наркотиците, и го целуна.

Усети отчаяние, паника; беше точно толкова ужасена, колкото и когато последва Хиръл в асансьорната шахта и погледна безкрайността надолу към дъното. След един безкраен момент Корд отвърна на целувката. Само че този път беше предпазлив, внимателен, много различен от когато я бе целунал миналия уикенд.

Докато се отдръпнат един от друг, Райлин успя да натъпче стъпалцата в джоба си.

Корд я наблюдаваше с любопитство. Широките му рамене буквално изсмукваха въздуха от цялата стая. Беше ли забелязал, че напрегна, готова да отрича, да бяга…

— Много ме объркваш, да знаеш. Миналата седмица ме шамароса, тази ме целуваш.

— Какво да ти кажа? — изрепчи се Райлин, но сърцето й продължаваше да препуска паникьосано. — Аз съм сложна личност.

— Очевидно. — Корд я наблюдава още дълго, след това бръкна за нещо в джоба си. — Канех се да ти дам това, между другото.

Райлин си пое рязко дъх. Беше инстантна снимка на майка й, изглежда, снимана в оранжерията на семейство Андъртън. Тя я погледна като омагьосана, докато движещата се снимка се приведе, за да помирише цъфнал амарилис с широка усмивка.

— Ти откъде… — прошепна тя и се опита да преглътне неочакваните сълзи.

— Мама я е правила. Непрекъснато снимаше — обясни той.

— Спомням си, че каза, че нямаш много снимки на майка си от едно време. Попаднах на тази… Както и да е, трябва да е у теб.

— Прекрасна е.

— Майка ми имаше купища стари файлове. Можеш да ги разгледаш, когато искаш. Кой знае, може да има още на майка ти. — Гласът му потрепваше от емоция, която тя не можа да определи.

— Благодаря ти. — Райлин замълча. Беше трогната.

И двамата останаха неподвижни, несигурни какво да кажат. Тя се усети, че гледа как бързо се вдигат и спускат гърдите на Корд, равномерните шевове по яката му и гладката му загоряла кожа отдолу. Стресна се и се овладя.

— Трябва да си тръгвам — прошепна и мина покрай него.

Корд кимна, не каза нищо. Остана да гледа след нея, докато тя трополеше надолу по стълбите и излизаше, стиснала снимката с две ръце.

— Няма да повярваш какво стана днес — заяви Райлин, когато влезе в апартамента.

— Арестували са те. Повишили са те. Хванала си ново гадже! — Криса беше застанала до кухненския плот и въртеше копчето, за да превключи от грил на варене на пара. Посегна към чекмеджето и извади няколко прекалено големи глави броколи, постави ги върху плота и ги поля с марината от мед и сирача от кутия. Парата накъдряше косата й на малки букли от двете страни на лицето й.

— Какво? Не — отвърна Райлин, твърде развълнувана, за да обърне внимание на нападката към Хиръл. Преди Криса го харесваше, но откакто миналата година той стана дилър, не криеше неодобрението си. — Погледни! — възкликна и показа снимката. През цялото пътуване до дома не бе могла да откъсне очи от нея.

Малката се обърна нетърпеливо и едва не изпусна кутията с топчета бяло саламурено сирене, която държеше.

— О, Рай! — Втурна се напред, за да погледне отблизо.

— Знам.

Двете останаха загледани в снимката за кратко. Не можеха да отместят очи.

— Толкова е… щастлива. Почти бях забравила колко беше красива преди да… — Криса подсмръкна. — Откъде я взе?

— Корд ми я даде. — В същия момент Райлин се запита как я е намерил Корд. Двете с Криса търсеха снимки на майка си вече година, но повечето бяха правени от нея, на тях двете. На малкото, които имаха, тя изглеждаше уморена или отпусната. Ето как я помнеше Райлин: засмяна и здрава, зелените й очи блестяха, лицето й грееше, озарено отвътре.

Криса се разплака. Не с тихите сълзи, които изплакаха през последните дни от болестта на майка си, когато тя страдаше в съседната стая и те не искаха да ги чуе, а разтърсващи хлипове, от които слабите й раменца се тресяха.

— Ш-ш-ш — прошепна Райлин и я прегърна. Както винаги, усети болката на Криса като своя. Винаги ставаше така, още откакто баща им ги бе изоставил, когато малката бе още бебе. По онова време майката на Райлин започна да работи непрекъснато. Дори тогава бяха двете срещу целия свят.

— Тя ми липсва толкова много… — прошепна Криса.

— Знам. И на мен.

Входната врата се отвори. Стреснатите момичета вдигнаха очи, но се оказа Хиръл.

— Здрасти, здрасти, какви ги вършите? — попита той и замълча, когато забеляза, че са разплакани. — Извинявайте. Какво е станало? Да не би някой да е умрял?

Райлин се опита да му прости грубостта.

— Всичко е наред — каза тя и усети как сестра й настръхва. — Днес ми я дадоха. Корд ми я подари. — Посочи снимката на масата, движещия се образ на майка им, увековечил минутите, в които се смее и мирише цветето.

— Много мило.

— Трябва да я закачим. — Малката посочи място на стената. — Точно там, по средата.

— Добре — съгласи се ентусиазирано Райлин. Пристъпи към шкафа, потърси в чекмеджетата и извади пакетче лепящи точки. — Хиръл, нали стигаш дотам?

Той сви рамене и закачи точките на гърба на снимката, след това я натисна на мястото, което бе посочила Криса.

— Трябва да поизляза на въздух — заяви неочаквано момиченцето и излезе. Райлин се запита дали няма да се разплаче отново.

— Между другото, имам нещо за теб — обърна се Райлин към Хиръл и извади Стъпалцата от джоба си.

Той се ококори.

— Откраднала си от Андъртън? Браво.

— Той има много, няма да забележи — заяви тя и се почувства неловко. Надяваше се да е права. — Кога можеш да ги продадеш?

— Ще ги разкарам колкото е възможно по-бързо. — Хиръл вдигна едно от Стъпалцата към светлината и го заразглежда от различни ъгли, после подсвирна. — Трябва да ковнем едно преди да разкараме другите.

— Не! — почти изкрещя Райлин. Пое си дълбоко дъх, за да се успокои. — Парите ми трябват. Закъсняла съм с наема.

— Ти винаги закъсняваш с наема — отвърна незаинтересовано Хиръл. — Хайде де, това са Стъпалцата на Корд Андъртън, значи трябва да са голяма работа! Той не е ли напълно сбъркан?

— Какво, защото родителите му са загинали ли?

Хиръл неочаквано се изчерви.

— Нямах това предвид. Просто казвам, че ще ни е адски готско. А след това… — Ръката му се плъзна по задника й.

— Говоря сериозно — сопна се Райлин и го отблъсна.

— Добре де, добре. — Хиръл вдигна ръце и се опита да се засмее. — Ти си ги тафила, ти решаваш какво да правиш с тях. Аз ще ги занеса на Ви, след това ще се отбия където трябва.

— Благодаря ти.

— Може да пробваме едно от следващата партида. — Хиръл натъпка бързо Стъпалцата в джоба си.

Райлин се намръщи.

— Няма да има следваща партида. Повече няма да крада от него.

— Защо не? Нали каза, че тоя скапаняк дори няма да забележи.

— Не е скапаняк. Той ми даде тази снимка — отвърна тя, макар да не беше сигурна защо защитава Корд Андъртън. Незнайно защо си припомни целувката и се изчерви с надеждата мислите й да не й личат.

— Все тая. — Хиръл махна презрително с ръка.

— Какво ти става? — попита остро Райлин тъкмо когато Криса влезе със зачервени очи. Райлин срещна погледа й, след това се обърна отново към Хиръл и се зачуди какво наистина му става. Освен ако… Погледна снимката. Той да не би да ревнуваше?

— Нищо. Извинявай. — Хиръл прокара ръка по лицето си и отново стана безразличен. — Довечера ще ги дам на Ви. Та в тази връзка, ще се преобличаш ли? Трябва да тръгваме.

Точно така. Щяха да ходят на партито на приятели на Индиго. За пръв път в събота вечер от година насам Райлин не тръпнеше от нетърпение да излезе и да се надруса. Чувстваше се изтощена; малката й сестра й липсваше.

— Ох — каза тя. — Уморена съм. Защо не отидеш без мен тази вечер?

— Както кажеш, сладурче. — Хиръл я целуна бързо. — Да знаеш, че ще ни липсваш. До утре, нали?

В мига, в който вратата се затвори след него, Райлин се обърна към Криса.

— И значи — каза, сякаш бе нещо напълно нормално да си остане вкъщи, — ще си обуя долнище на анцуг и ще сложа масата. Има ли хубави филми, които искаш да гледаме?

Сестра й я гледаше и не можеше да повярва на очите си; след това се обърна към снимката и на Райлин й се стори, че и двете се опитват да върнат момента отпреди влизането на Хиръл. След малко Криса се усмихна.

— Mais oui[3] — започна тя с ужасния френски акцент, който бе липсвал на Райлин повече, отколкото бе предполагала. — Кафене „Пари“ е отворено.

ЕРИС

Ерис отвори входната врата на „Гроздовиден ресник“ 2704 възможно най-тихо. Последното, което искаше, бе майка й да я чуе, че се прибира, и да започне разговор. Ерис почти не й беше проговорила цяла седмица. Все още беше обидена и нещастна, сякаш някой натискаше болно място.

Щом вратата се отвори, Ерис покри уста с ръка, за да не повърне. В апартамента отново се беше появила миризмата на гаден отходен канал, която редовно прииждаше откъм съседите. Остави входната врата отворена, което понякога помагаше да се проветри, и пъхна една от черните си обувки на високи токчета, за да не се хлопне. След това напръска целия апартамент с жасминовия си парфюм и усили вентилацията. Така поне можеше да се диша.

Чу шум откъм стаята на майка си и пристъпи по-близо. Разбра, че чува приглушени ридания, и за миг я завладя чувство на вина, и срам също. Майка й се държеше оптимистично цяла седмица, разказваше й за местата, на които беше кандидатствала за работа, опитваше се да поспретне апартамента с подръчни материали. Нито веднъж не се разплака пред нея. А ето че сега се беше оставила на мъката единствено защото нямаше представа, че Ерис се е прибрала.

Ерис бързо отмина. Не й беше приятно да вижда майка си така. Но не беше готова да влезе и да я прегърне. Все още не й бе простила. Както беше казал баща й — Евърет, напомни си тя, — „Трябва ми време“.

Въздъхна и отвори хладилника. Дори не беше гладна; жестът беше безцелен, защото не знаеше какво друго да направи. За пръв път от години нямаше планове за събота вечерта. Вместо това беше сама, в смрадлив апартамент, докато всичките й приятели правеха нещо върховно, което тя повече не можеше да си позволи.

Добре поне че успя да отиде до горната част на Кулата днес. Цял следобед беше на шопинг с Ейвъри и момичетата — не че си купи нещо, но отчаяно искаше да избяга от клаустрофобията, която я задушаваше на долните етажи. Следобед всички излязоха за ледени плодове и Ерис похарчи част от бързо стопяващия се битбаланс за леден лимон, за да не е единственото момиче без лакомство. Едва се удържа да не оближе яркорозовата чашка за еднократна употреба, след като изяде всичко. Не можеше да повярва, че навремето си купуваше нещо такова, хапваше по два пъти и хвърляше останалото, без дори да се замисли.

После останалите момичета тръгнаха на обяд към „Амюз Буш“, а след това щяха да идат в новия тики бар „Панацея“. Ерис беше чувала, че барът гледа към симулиран океан, където слънцето залязва през цялата нощ, отново и отново, на всеки четирийсет минути. В стария си живот в момента Ерис щеше да се облича. Позволи си да пофантазира, планира дрехите си — щеше да е с белия плетен топ и разкроената пола с цепка отстрани. Щеше да си забоде в косата огромен хибискус, който щеше специално да поръча от цветарския магазин, който обаче щеше да си струва безбожната цена, когато другите момичета го видеха и им се приискаше да им е хрумнала същата идея.

Всички останаха шокирани, когато каза, че не може да отиде.

— Сигурна ли си? — започна с молбите Ейвъри и Ерис едва не призна истината на мига. Знаеше обаче, че в момента, в който го направи, всичко ще се промени, а все още не беше в състояние да се справи с това. Нито едно от момичетата нямаше да се държи гадно, разбира се; но щяха да се чувстват неловко около нея, нямаше да знаят какво да правят и малко по малко щеше да престане да получава покани. Никой нямаше да иска да накара Ерис да се чувства зле, като я кани на скъпи вечери или на часове по йога, които не може да си позволи. А тя имаше нужда да се преструва, че всичко е нормално. Само това й носеше някаква стабилност в момента.

Затова каза на всички, че родителите й са я накарали да се прибере за семейна вечеря. Семейна вечеря, друг път. В опит да се държат мило, останалите момичета предложиха да я изпратят до „дома“ в „Нюаж“. Ерис им помаха и се качи в асансьора, след това се мота по коридорите цели петнайсет минути, преди да посмее да се покаже навън. Ставаше досадно и изтощително да следи лъжите си.

Тръгна към стаята си, но спря, когато чу шум в коридора; гласовете нахлуха през все още отворената врата.

— Знам, знам, ще й кажа!

Гласът беше на Мариел.

Ерис надникна навън и наистина видя Мариел, която извиваше очи, докато затваряше вратата на апартамента зад себе си.

— Излизаш ли? — попита Ерис, без да мисли. Мариел беше с тясна рокля с неравен подгъв, червени високи обувки и компактна хромирана чанта.

— Ти вкъщи ли ще си стоиш? — отвърна Мариел.

— Май да. Няма нищо интересно, нали?

Мариел изви едната си вежда.

— Да, нашите партита не са само с шампанско и тъпа музика.

— На парти ли отиваш? — Ерис не можеше да обясни защо го прави, освен че не искаше да си влезе и отново да остане сама.

Мариел я наблюдава известно време, неспособна да повярва.

— Искаш ли да дойдеш?

— Искам — въздъхна Ерис и усети, че поведението й е достойно за присмех.

Мариел пристъпи към нея със стиснати устни. След това с едно-единствено драматично движение разкъса копчетата от копринената блуза на Ерис и отдолу се показа бяла камизола.

— Какво, по дяволите… — Ерис отстъпи крачка, но Мариел прихна. За толкова грубо момиче смехът й беше изненадващо мек, понесе се лениво нагоре, също като валма халюциногенен дим. На Ерис й се прииска да го чуе отново.

— Извинявай — подхвърли весело Мариел, — не отиваме на костюмено парти, така че не можеш да се натресеш като някоя надута гаднярка от горните етажи. Дръж. — Тя свали един от натруфените си гердани и го подаде на Ерис. — Това ще свърши работа.

— Благодаря. — Ерис погледна тоалета си: дънки, обувки с танкчета и бяла камизола, която бе прекалено изрязана, за да се носи като топ. Герданът привличаше вниманието към деколтето й по доста курвенски начин. Но пък тук долу нямаше значение как изглежда. Освен това настроението й се беше пооправило, независимо от всичко, когато чу, че някъде има парти.

— Къде отиваме? — Ерис припна, за да догони Мариел, която вече бързаше по коридора.

— Някога качвала ли си се на железницата?

Само веднъж, когато ги водиха някъде в началното училище, но не бе нужно да казва на Мариел. Ерис се запита неспокойно къде са тръгнали. Железницата беше пътнически влак, който водеше до противни места като Ню Джърси или Куинс. Всички на горните етажи ползваха хеликоптерните услуги.

— Разбира се — отвърна тя по-уверено, отколкото се чувстваше.

— Добре дошла в Бруклин — обяви Мариел, когато най-сетне слязоха. Тръгнаха по улица, обточена с магазинчета, няколко отворени, въпреки че нямаше хора; халогенни светлини трепкаха неубедително. Мариел извади таблета си и започна да пуска есемеси, намръщила чело. Ерис мълчеше.

Никога не беше идвала в Бруклин. Кварталът бил популярен, преди да построят Кулата и тя да потопи част от него в постоянна сянка. Градчето Бруклин продължаваше да води дело срещу инженерната фирма, която бе създала Кулата, но никой не вярваше, че ще спечелят. Междувременно хората се изнизваха от района вече цели две десетилетия. Ерис не беше сигурна кой живее тук.

— Пристигнахме — обади се Мариел и се качи по стълби, които водеха към стара, някога внушителна градска къща. „Просрочена ипотека: собственост на „Фулър Уелт Мениджмънт“, гласеше яркочервена табела на входната врата, която бе запечатана, но някой бе нахлул, без да се съобразява със забраната. Ерис чу думтенето на музиката. Изкиска се, когато се замисли над иронията, че ще бъде на парти в къща собственост на бащата на Ейвъри. Ейвъри би казала, че е страшно забавно. Жалко, че не можеше да й каже.

Мариел почука по определен начин на вратата и тя се отвори навътре, а на прага застана як мъж с татуси и брада. Щом видя Мариел, по намръщеното му лице се разля усмивка.

— Къде се криеш толкова време? — попита той и я привлече за прегръдка. — Мама все пита за теб!

— Кажи на майка си, че ще се отбием скоро — обеща Мариел и мина покрай него. Ерис опита да я последва, но той вдигна ръка и й препречи пътя.

— Трийсет наноса.

— О… ами… — Може и да имаше трийсетина наноса в сметката, но не беше сигурна дали ще й стигнат.

— Тя е с мен, Хосе — провикна се през рамо Мариел.

— Извинявай. — Хосе отпусна ръка. — Не знаех. Забавлявайте се.

Мариел пъхна ръка в ръката на Ерис и я потегли напред към нещо като хол, в който нямаше мебели, а единствено тийнейджъри с евтини дрехи, но широко усмихнати. Баровете бяха в двата края на стаята, в четирите ъгъла имаше колони, включително ховер колони, които следваха най-големите групи хора. За Бруклин партито не беше лошо.

— Това е братовчед ми Хосе — обясни Мариел.

— Той ли е организирал партито? — Ерис не разбираше защо са в иззета къща.

— Може и така да се каже. Това е страничният му бизнес — организира партита в изоставени и иззети къщи, след това иска такса за входа. Изкарва прилични кинти от тази работа.

— Виж ти. Благодаря ти, че ми позволи да вляза, без да платя — рече с неудобство Ерис. Мразеше да дължи пари, особено на това момиче.

— Не ми благодари много — отвърна Мариел. — Да знаеш, че не можеш да флиртуваш с когото ти хрумне, защото вече казах на Хосе, че сме заедно.

— Какво? — зяпна я напълно обърканата Ерис.

— Извинявай — продължи Мариел, — но той ми забрани да водя приятели, защото започнах да прекалявам. Сега прави компромис единствено за хората, с които излизам. Реших, че в момента си кофти с парите, затова… — Тя замълча с неудобство.

— Благодаря. — Ерис нямаше представа как да разбира казаното. Огледа се. — Кои са всички тези хора?

— Приятели от училище, от квартала. Може и да познаваш някои — има мои колеги от „Алтитюд“. — Мариел се ухили закачливо.

Ерис се огледа и наистина забеляза няколко познати лица. Високата брюнетка не беше ли баристата, с която бе флиртувала през лятото?

— Трябва да пийна нещо — заяви Ерис и тръгна към бара, а Мариел зад нея се изсмя.

Нощта напредваше. Ерис се представи почти на всички; хората се държаха приятелски, всички познаваха Мариел, сякаш Мариел бе социалното лепило, което поддържаше групата заедно. Само че нещо необяснимо отделяше Ерис от тях, от приятния им смях и огромна енергия. Дали не бяха все още неугасналите въглени на възмущение, които продължаваха да тлеят в гърдите й, или може би фактът, че идваше от горната част на Кулата. Каквато и да беше причината, Ерис се чувстваше отделена от всички. Не спираше да пие, надяваше се алкохолът да скъси дистанцията. Пи толкова, че накрая се кискаше неудържимо и танцуваше безгрижно. Чувстваше се великолепно, носеше се из необитаемата къща, без да се интересува какво мислят останалите за нея. Имаше нужда от такова прекарване.

По едно време откри, че има стълба към покрива. Къщата беше толкова ниско над земята, само на четири етажа. Никой в Кулата не би се замислил над подобна гледка. Ерис се облегна на защитната стена и се загледа в тъмните форми на околните сгради. Светлината падаше на златни пръстени по улицата долу. Виждаше всичко в хола на съседната къща, където една двойка седеше на малка масичка, стиснали ръце над храната. Ерис извърна бързо поглед, защото се почувства като натрапница.

От другата страна на водата се извисяваше масивното туловище на Кулата. Тя вдигна очи нагоре, много нагоре, и се запита коя от дребните трепкащи светлинки е старият й апартамент на 985-ия. Забрави го, нареди си тя, негодуванието все още беше болезнено силно. Всички се държаха безобразно с нея — и майка й, и баща й, дори биологичният й баща, който и да беше той. Тя нямаше нужда от никой от тях. Не й трябваше абсолютно никой. Справяше се прекрасно и без тях.

Отметна назад глава, погледна още по-високо, над Кулата, към тъмното безкрайно небе. Спомни си нощите, когато се беше промъквала в Гринич Парк, стиснала за ръка онзи, с когото излизаше тогава, за да наблюдава ширналия се холоекран със звезди. Колкото и добра да беше холотехнологията, никога нямаше да успее да се доближи до това.

— Ето те и теб. — Мариел се показа на стълбите. Откъм вратата се понесе музика. — Аз си тръгвам. Идваш ли?

— Още не ми се тръгва. — Ерис продължаваше да гледа звездите.

— Наистина ли? Да не би да си решила да се качиш сама на железницата по-късно? — пошегува се Мариел.

— Добре де. — Тя въздъхна драматично и се обърна. Олюля се.

— Внимавай. — Мариел протегна ръка, за да я задържи, когато се олюля на обувките с танкчета. — Като се напиеш безмозъчно, няма да промениш абсолютно нищо. Повярвай ми, пробвала съм — призна тя с неподозирана искреност.

— Все тая. — Ерис не слушаше внимателно. Оглеждаше тъмните мигли на Мариел, яркочервените й устни, меката извивка на врата. Искаше да ги проследи с пръст, затова протегна ръка и го направи. Мариел не помръдваше.

Ерис се наведе напред, за да я целуне.

Не беше точно вкуса, който си бе представяла — на дим, на восъчно червило. Ерис задържа ръка на врата на Мариел наслади се, когато усети бесния й пулс, а след това отпусна другата си ръка отзад на главата й.

Мариел се отдръпна крачка назад.

— Ерис! Какво… няма значение. Пияна си — изтъкна тя очевидното. — Трябва да се прибираш.

— Точно така. Да се прибираме. — Ерис понечи да изтегли Мариел надолу по стълбите, но тя се запъна.

— Ерис…

— Хайде. Искам да видя всичките ти татуси — пошегува се безпощадно тя, въпреки че нямаше да се трогне особено, ако Мариел я отблъснеше; вече не й дремеше от нищо. Но пък беше забавно — и шегите, и руменината по бузите на Мариел, откраднатата целувка. Ерис обичаше тези игри. Беше много добра в тях. Винаги разигравай онова, в което е силата ти, съветваше я баща й. Тя се забавляваше, защото той говореше за красотата й. Всички знаеха, че това е най-голямото й преимущество.

Не. Повече нямаше да мисли за баща си.

— Добре — съгласи се Мариел и се разсмя. — Да вървим. Нали си моята половинка за вечерта.

Ерис кимна; почувства се безразсъдна. Не се интересуваше от абсолютно нищо в този момент.

Главата на Ерис пулсираше от болка. Посегна към чаршафите, които беше изритала, и застина, замига в непознатия мрак. Яркорозовият часовник на лещите в края на окото й й показа, че е 04:09. До нея някой дишаше спокойно и равномерно.

Бавно и много внимателно Ерис се обърна. Мариел лежеше отпусната до нея, тъмната й коса пръсната по плоската бяла възглавница.

Мама му стара, мама му стара и пак мама му стара!

Ерис не помръдваше. Притаи дъх, докато се опитваше да навърже събитията от предишната вечер. Спомни си как пи шотове евтин алкохол на партито… как целуна Мариел на покрива… след това излязоха заедно в топлата лятна нощ, за да се върнат тук, в стаята на Мариел…

Мариел се размърда в съня си и сърцето на Ерис се сви, завладяно от паника. Движеше се колкото бързо смееше; измъкна се от леглото и си потърси дрехите, пръснати по пода. Закопча дънките с едната ръка, стисна обувките в другата и тръгна боса през стаята на Мариел.

Поколеба се за момент в коридора на апартамента им, напълно объркана, защото не обърна внимание откъде минават, когато влязоха преди няколко часа. След това чу приглушени стъпки и нисък глас и се задейства. Точно сега не можеше да се срещне с родителите на Мариел. Обзета от паника, тя сграбчи бравата на врата, за която реши, че е входната, и изскочи на евтината флуоресцентна светлина на „Гроздовиден ресник“.

След секунди се шмугна в своя апартамент през три врати и се озова в безопасната си стая. Дори не си направи труд да си сложи пижамата, просто се сви в леглото и затвори очи. Господи, колко много й липсваше старият апартамент. Липсваше й и старото легло със заоблените ръбове и ароматерапевтичната възглавница, и скъпата музика за приспиване.

Тази вечер беше огромна грешка. Ерис обвини шотовете, които бе изпила, и откаченото си настроение. Добре поне че се събуди, когато трябваше, че си спести неловкия разговор на сутринта. Добре че нито един от приятелите й не знаеше какви ги е вършила тази вечер.

Беше се натискала с Мариел — господи, каква беше фамилията й? Ерис трепна. Нямаше значение, абсолютно никакво значение, помисли си тя, докато се унасяше. Щеше да се преструва, че нищо не се е случило.

ЕЙВЪРИ

По-късно същата седмица Ейвъри беше застанала в средата на гардеробното, около нея бяха пръснати поли, рокли и топове от последния сезон, натрупани на пода на пъстроцветни купчинки. „За Лида“, прошепна тя, докато съставяше фликър на лещите. „Прочистване на дизайнерски дрехи! Ще дойдеш ли?“ Понечи да обърне глава надясно — движението, програмирано за изпращане на съобщения, но се отказа и го запази за друг път. Не беше сигурна дали й се иска точно сега да прекарва време заедно с Лида.

Лида все още не беше казала и дума за нарастващото между тях разстояние. Ейвъри знаеше, че трябва да се постарае повече, но всичко между тях напоследък изглеждаше напрегнато и постигнато насила. Не можеше да спре да мисли за отношенията между приятелката й и Атлас. Бяха ли излизали отново след случая, който бе успяла да саботира? Бяха ли се целували? Ейвъри не можеше да попита нито него, нито нея, затова продължаваше да се измъчва, като си ги представя заедно. Това беше непрекъснат източник на мъка.

Освен това, мислеше несправедливо тя, Лида бе започнала всичко, като се държеше странно още със завръщането си от лятната ваканция, като я бе излъгала за това къде е била, като бе скрила увлечението си по брат й. И на всичкото отгоре не полагаше абсолютно никакви усилия, за да оправи отношенията им.

Ейвъри въздъхна и се обърна към пръснатите по бледосиния килим дрехи. Почистваше гардероба си преди Дизайнерския ден следващата седмица, когато най-добрите международни дизайнери щяха да покажат в бутиците в Кулата новите си колекции за идващия сезон. Те всички познаваха Ейвъри. Мнозина я канеха в портативните си уединени пробни, за да може да пробва моделите, които бяха донесли, а това бе по-забавно, отколкото да показват дрехите на 3D скенера с мерките й. Също така будеше и неудобство; всяка година поне един дизайнер обявяваше, че Ейвъри е негова или нейна муза, че тя е вдъхновила цялата колекция, и тогава тя се чувстваше длъжна да купи по една от всичките дрехи, докато Лида не я отведеше насила. Това беше хубавото, когато ходеше на пазар с Лида. Тя бе единствената, освен Атлас, която не се страхуваше да каже не.

Ейвъри не помнеше кога двете с Лида сложиха началото на традицията да прочистват гардеробите си в седмицата преди Дизайнерския ден, за да направят място за новите покупки. Тази игра беше супер. Двете пробваха старите си тоалети и се шегуваха с модните грешки, които им напомняха за отминали приключения. Ейвъри усети болка от загубата. Липсваха й предишните отношения с Лида, когато всичко между тях беше лесно. Всичко щеше да се върне, обеща си тя; след като връзката между Лида и Атлас прекъсне, което неминуемо щеше да се случи.

Пъхна се в спускащата се на леки дипли рокля в бяло и жълто, която бе облякла на сватбата на братовчедка си преди две години, и докосна елегантното огледало, за да промени отражението й, така че то показа прибрана коса, а не като сега, пусната на вълни. Дори прическата не беше в състояние да спаси роклята.

— Прекалено демодирана — заяви тя на глас и закачи роклята на закачалката, от която щеше да замине за дарение.

След това посегна към яркооранжева рокля на Оскар де ла Рента с дълъг шлейф и панделка на едното бедро — от миналогодишната гала на младите членове на „Уитни“, ако си спомняше правилно. Опитваше се да се пребори с ципа, когато някой почука на вратата.

— Влез, мамо — провикна се тя, защото реши, че чува гласа на майка си. — Трябва да ме закопчаеш…

Влезе Атлас.

— Мислех, че си излязъл — заекна Ейвъри и задържа роклята на място.

— Бях навън — отвърна простичко той. Тя се запита дали е излизал с Лида, но не посмя да попита.

— Ако искаш, ще вдигна ципа — предложи той.

Ейвъри се обърна и потръпна от интимния жест. Ръцете му бяха топли, когато докоснаха гърба й.

— Изглеждаш великолепно — подхвърли той, а тя се врътна към него и тежката пола се провлачи по килима. — Само че нещо й липсва.

— Какво имаш предвид?

— Все нямаше удобен момент да ти дам това. — Той извади от джоба си кесийка.

Ейвъри посегна към нея и едва сдържа дъха си.

Вътре имаше колие, на което блестяха непознати камъни. Приличаха на черни диаманти, но всички имаха оранжеви нишки през средата и напомниха на Ейвъри за тлеещи въглени в истински огън.

— Вулканично стъкло от Килиманджаро. В мига, в който го видях, си помислих за теб. — Атлас сложи колието на врата й и посегна да извади косата й. Ръцете му бяха уверени, справи се успешно със закопчалката и Ейвъри се запита колко ли пъти досега е правил същото с други момичета. Усети как сърцето й се свива.

Обърна се и погледна отражението си. Атлас беше все още зад нея, високият му силует се издигаше отзад. Очите им се срещнаха в огледалото тъкмо когато ръцете му се отдръпнаха от закопчалката и се отпуснаха настрани. На Ейвъри й се прииска той да сграбчи голите й рамене, да зашепне в ухото й, да я целуне в основата на врата, където допреди секунди бяха ръцете му.

Отстъпи бързо настрани, сякаш искаше да огледа колието отблизо.

Беше наистина много красиво. Обикновено Ейвъри беше ведра, слънчева, но тъмните камъни уловиха в нея нещо друго, сянката, която преминаваше по лицето и извивката на ключиците.

— Благодаря. — Тя се обърна. — Кога си бил на Килиманджаро?

— Няколко дни през април. Работех, за да изкарам пари за пътя си от Южна Африка до Танзания. Щеше да ти хареса, Ейвс. Гледката е дори по-хубава от тази. — Той посочи прозорците на две от стените й, където оранжевият залез прогаряше атмосферата.

— Защо го направи? Защо замина така? — прошепна Ейвъри. Беше си обещала да не го разпитва, но повече не можеше да се сдържа; беше й писнало да не говори по този въпрос, да се преструва, че нищо в съвършеното им семейство не се е объркало.

Той извърна поглед.

— По много причини. Не ми се говори по този въпрос.

— Атлас… — Тя протегна ръка и сграбчи неговата; неочаквано я обзе отчаяние, сякаш той щеше отново да отлети, освен ако тя не го задържеше тук. — Обещай ми да не го правиш отново. Не можеш да бягаш просто така, разбираш ли? Много се тревожех.

Атлас я погледна. За момент на нея й се стори, че има нещо нащрек в погледа му, но то изчезна още преди да е сигурна.

— Обещавам — отвърна той. — Извинявай, че съм те разтревожил. Затова ти се обаждах, поне ти да знаеш, че всичко е наред.

— Знам. — Само че не всичко е наред, помисли си. Сега Лида харесваше Атлас, а междувременно, тя, Ейвъри, беше закотвена на невъзможно място, обичаше го повече от когато и да било. Никога не бе предполагала, че ще каже подобно нещо, но почти й липсваха дните, когато той беше някъде по света. Поне тогава беше само неин.

— Оставям те с дрехите. Май имаш доста за почистване — подхвърли той, усетил, както винаги, едва доловимата промяна в настроението й.

— Чакай — спря го тя. Атлас остана на вратата. — Благодаря. За колието — продължи тя, без да е сигурна защо го е спряла, просто искаше да отложи излизането му. — Означава много, че си мислил за мен.

— Винаги мисля за теб, Ейвс. — Атлас излезе и затвори вратата.

Тя посегна, за да почувства студеното стъкло на колието. Тишината в стаята й се стори оглушителна. Трябваше да се махне.

— Пинг до Ерис — каза високо, но Ерис не й върна. Ейвъри й фликърна, докато събличаше оранжевата рокля — сега трябваше да я запази — и обу бели дънки и тъмносин топ. Понечи да свали колието, но се поколеба и го остави на врата си.

Защо не й отговаряше Ерис? Тя знаеше, че семейството й преобзавежда апартамента си, но това съвсем не обясняваше защо напоследък все я няма.

Може би просто трябваше да отскочи до „Нюаж“ и да изненада приятелката си. Всъщност, осъзна Ейвъри, като се замисли, това бе прекрасна идея. Можеха да обядват на сашими бара или да отидат до парната баня; беше готова на всичко, стига да не стои сама в този гардероб и да мисли за Атлас.

След петнайсет минути слезе на 940-ия етаж и влезе в просторното фоайе на „Нюаж“, най-скъпия — и най-висок — луксозен хотел на Кулата. Туристи и бизнесмени седяха на плюшените канапета, които бяха невероятно меки въпреки въглеродните полимери, втъкани във всяка нишка, които променяха цвета на канапетата така, че да отиват на небето. През високите прозорци забеляза, че слънцето тъкмо потъва зад хоризонта. Канапетата бяха същото кобалтовосиньо, на места изпъстрено с оттенъци на червеното.

Двете с Лида идваха тук, за да снимат залеза, когато бяха в осми клас и минаваха през фазата, когато мечтаеха да станат манекенки. Обличаха бели рокли и позираха на канапетата по половин час, докато те си променяха цветовете, след това редактираха видеата, за да паснат на трийсетсекундна рамка, и ги постваха във фийдовете. Беше глупаво и смущаващо, но пък невероятно забавно.

Ейвъри въздъхна и се отправи към рецепцията от бял тоскански гранит, увиснал във въздуха, поддържан от мощни микроховери.

— Заповядайте — каза рецепционистът. Беше с колосана бяла риза и панталони, на табелката с името му пишеше „Пиер“, което означаваше, че е хлапе от долните етажи и се казва Питър.

— Търся Ерис Дод-Радсън — обясни Ейвъри. — Тук е със семейството си вече цяла седмица.

— Моля да ме извините, но нямаме право да съобщаваме номерата на стаите на гостите заради личното им спокойствие.

— Разбира се. — Ейвъри му отправи най-зашеметяващата си усмивка, която пазеше за случаи като този, и веднага забеляза, че той се колебае. — Разбирам. Просто се питах дали не бихте звъннали в стаята им вместо мен, за да предадете съобщение. Тя е най-добрата ми приятелка и не сме се чували от известно време. Започвам да се притеснявам.

Пиер прехапа устни, след това размаха ръка пред себе си и погледна холоекрана, който виждаше единствено той.

— Не намирам Ерис Дод-Радсън в системата. Сигурна ли сте, че е отседнала тук?

— Тук е с родителите си, Каролайн Дод и Евърет Радсън.

— Виждам Евърет Радсън…

— Това е! — прекъсна го Ейвъри. — Бихте ли позвънили?

Пиер се намръщи и я погледна отвисоко.

— Господин Радсън се е регистрирал сам. Вероятно грешите за приятелката ви. Може да е отседнала в друг хотел.

— Добре, благодаря — отвърна объркано Ейвъри и се отдалечи.

Седна на едно от канапетата, където малкото останали червеникавооранжеви нишки бързо се превръщаха в опушено синьо, и си поръча лимонада от тъчскрийна пред нея. Все още нямаше желание да се прибере. Трябваше й минутка да помисли. Напитката пристигна почти веднага и Ейвъри отпи дълга глътка. Запита се защо Ерис лъже, че сменят мебелите в апартамента, и защо баща й е отседнал сам в „Нюаж“.

Господин Радсън се беше развеждал два пъти преди. Да не би отново да ставаше същото, дали не бе изоставил майката на Ерис? Ако беше така, то къде се намираше Ерис?

— Сама ли пиеш? — Корд се настани на канапето срещу нея и се облегна назад на възглавниците.

— Пия лимонада — отвърна предпазливо Ейвъри.

— Какво разочарование. — Той се усмихна и съвършените му бели зъби заблестяха. — Навремето беше по-забавна, Фулър.

— А ти се търпеше — отвърна Ейвъри, макар и двамата да знаеха, че тя не говори сериозно. Познаваше Корд достатъчно дълго и можеше да си позволи да му прощава или не, каквото реши. — И ти ли търсиш Ерис? — полюбопитства тя и се запита дали той няма да й обясни.

— Ти не знаеш ли? Двамата с Ерис… ами ние… вече не сме заедно.

— О, ами аз… тя нищо не ми е казала. — Тревогата на Ейвъри стана по-силна; защо Ерис не й беше казала? Винаги споделяше с нея след раздяла и тогава двете се жалваха заедно, похапваха сладолед и планираха следващото завоевание на Ерис. Нещо наистина не беше наред.

— Какво се случи? — попита тя. Никак не се изненада, че двамата са скъсали — нито един не влагаше много във връзката, но въпреки това тя бе любопитна какво обяснение ще даде Корд. Той сви рамене и не отговори. — Друга ли има? — продължи да настоява Ейвъри, без да откъсва очи от него. Познаваше всичките му издайнически жестове.

— Не, просто се отегчихме — отвърна той. Беше добър лъжец; Ейвъри не можеше да го отрече. Запита се кое е новото момиче.

— Търся Брайс — продължи приятелят й. — Да си го виждала?

— Брайс в града ли е? — Тя не харесваше особено по-големия брат на Корд. Винеше го за просташкото отношение, което Корд проявяваше напоследък към всичко.

— Един господ знае — сви рамене той, но Ейвъри веднага усети, че е разтревожен. — Пристигна миналия уикенд и вещите му са още у дома, но от вчера не се е прибирал. Реших да пообиколя няколко места, преди да започна да проверявам банковите му извлечения.

— Надявам се да го намериш — пожела искрено Ейвъри, въпреки че повече се тревожеше за Ерис. — Я кажи — подхвърли тя, усетила, че е гладна, — искаш ли да си поръчаме малко чипс от трюфели? Напоследък много ми се ядат. — Двамата с Корд и Атлас идваха тук да похапват чипс от трюфели късно вечер след някое парти. Това беше най-приятната храна в цялата Кула.

Корд поклати глава. Няколко нишки на канапето зад него все още блестяха в огнено алено и създаваха илюзия за ореол.

— Не, благодаря. Ти обаче си поръчай. — Погледът му поомекна. — Струваш ми се изморена, Ейвъри.

— Боже, много ти благодаря — отвърна тя саркастично, макар донякъде да беше благодарна, че поне един човек в живота й не й казва винаги колко е страхотна.

— Е, няма защо — разсмя се той и си тръгна.

Тя поседя още няколко минути и пингна отново на Ерис, макар вече да не се надяваше на отговор. Допи лимонадата. На бара в хотела се събираха все повече хора, бизнесмени говореха приглушено, група жени се чукаха с шампанско. Погледът на Ейвъри беше привлечен от двойка, която, изглежда, бе излязла на първа среща; езикът на тялото показваше, че са още нервни, но пък интересът им един към друг беше очевиден. Момичето се приведе напред, сякаш искаше да отпусне пръсти върху ръката на момчето, но така и не посмя. Незнайно защо Ейвъри се натъжи и си тръгна.

В нишата за доставки в кухнята чакаше огромен хартиен плик. Ейвъри погледна етикета и се запита дали Атлас не е поръчал нещо, но пликът беше адресиран до нея. Силно учудена, тя го отвори и веднага я лъхна миризмата на топла мазнина от трюфели. Корд. Както предполагаше, сметката беше издадена на негово име.

Захапа един чипс, горещ и хрупкав от трюфеловото олио, и се усмихна с нежелание. Какво скапано начало на учебната година, помисли си; и единственият й приятел, на когото можеше да разчита в момента, беше Корд Андъртън.

ЕРИС

Ерис вървеше по коридора и автоматично кимаше или не обръщаше внимание на съучениците си в зависимост от това дали й харесваше как изглеждат. Изражението й беше на ледено спокойствие и безразличие, както винаги. Вътрешно обаче усещаше, че губи самообладание.

Все още не можеше да повярва, че се е прибрала с Мариел в събота. Опитваше се да се преструва, че нищо не се е случило, но Мариел, изглежда, не разбираше. Пусна на Ерис цели две съобщения, питаше я как се е прибрала, след това споменаваше песен, която бяха слушали онази нощ. Ерис изтри съобщенията, без да отговори. Беше решила да зачеркне всичко това и да продължи напред — и колкото по-бързо новата й позната си го набиеше в главата, толкова по-добре.

Тръгна към кафенето и изчака опашката на автопилот. При блендер бара накара робота да й направи смути с малини и бадемово масло, след това си взе протеинова закуска за по-късно. Напоследък се опитваше да изцеди всичко, което можеше оттук, защото през повечето време у дома се хранеха с евтини сандвичи и супи от китайско фиде рамен. Ерис нямаше представа какво ще правят, когато им свършат парите.

— Ерис. — Ейвъри застана до нея и тръгнаха към обичайната си маса. — Трябва да поговорим.

— О-па — пошегува се тя, — да не би да късаш с мен? — Само че сърцето й блъскаше; тя веднага забеляза колко е сериозна приятелката й и почувства, че незнайно как Ейвъри е разбрала.

— Да отидем там, за да сме само двете — предложи Ейвъри и поведе Ерис към закътания вътрешен двор на училището. Там се създаваше чувството, че са навън: растяха истински дъбове, между два беше закачен дори хамак, въпреки че никой не го използваше. Настаниха се на слънчево място също като русалки, а плисираните им поли се издуха около тях.

Ейвъри извади от чантата си мъничък розов заглушител, който използваше технология подобна на защитния конус, за да им осигури спокойствие и да блокира всички звукови вълни в радиус от два метра. Светът изведнъж заглъхна, сякаш бяха пъхнали глави под водата.

— Супер — каза Ейвъри, отвори салатата си с кейл и манго и я постави в скута си. — Сега можем да си поговорим само двете. Какво става, Ерис?

— Какво имаш предвид?

— Вчера ходих до „Нюаж“ да те потърся. — Сърцето на Ерис се сви. Трябваше да измисли по-достоверна лъжа. — Там ми казаха, че не си отседнала в хотела, но баща ти е там. Сам.

— Работата е там, че… ами…

Ейвъри я наблюдаваше очаквателно. В този момент Ерис разбра, че не издържа повече. Избухна в сълзи.

Приятелката й я прегърна през раменете и я остави да си поплаче.

— Всичко е наред — шепнеше тя. — Каквото и да се е случило, ще се оправи.

Ерис се отдръпна и поклати глава, по лицето й продължиха да се стичат сълзи.

— Няма — прошепна.

— Да не би родителите ти да се разделят?

— Много по-зле е. — Ерис си пое накъсано дъх, след това изрече истината, онова, което не искаше да казва на глас. — Оказва се, че татко не ми е баща. — Ето, истината излезе наяве.

Бавно, докато обядваха и се опитваха да се държат нормално, Ерис разказа всичко на Ейвъри — как е научила истината след ДНК теста, който трябвало да направи заради документите за фонда. Как баща й бил с разбито сърце и дори нямал сили да я погледне, защото се чувствал предаден. Как двете с майка й се пренесли на 103-ти етаж и нямали почти никакви пари. Как старият живот на Ерис бил изчезнал безвъзвратно.

Ейвъри слушаше мълчаливо и по лицето й премина ужас, когато Ерис спомена сто и трети етаж, въпреки че бързо се овладя и го прикри.

— Много ми е мъчно, че е станало така — прошепна тя, когато приятелката й приключи.

Ерис не отговори. Вече не знаеше какво да каже.

Ейвъри въртеше стръкче трева между палеца и показалеца си и като че ли обмисляше внимателно нещо.

— Ами биологичният ти баща?

— Какво за него? Не проявявам никакъв интерес — тросна се Ерис.

— Извинявай — каза Ейвъри. — Не исках да… Нищо.

Поседяха мълчаливо. Най-сетне любопитството на Ерис надви желанието й да застане в защитна позиция.

— Мислиш, че трябва да се срещна с него ли?

— О, Ерис — въздъхна Ейвъри. — Зависи от теб. Знам, че ако се случеше на мен, щях да искам да разбера. Освен това той може да бъде по-заинтересован да те види, отколкото баща ти… отколкото Евърет.

— Летвата не е много висока — отвърна Ерис и поради някаква причина прихна. Смехът й звучеше странно, колкото ироничен, толкова и горчив, но Ейвъри се присъедини. След това Ерис се почувства по-добре, а възелът в гърдите й се поотпусна.

— Кажи — попита най-сетне Ейвъри, — как да ти помогна?

— Просто не казвай на никого. Не искам да… нали знаеш. — Не искаше да я съжаляват.

— Няма, разбира се. Само че, Ерис, идвай да спиш у нас, когато пожелаеш, вземай от моите дрехи, каквото искаш. Все още не мога да повярвам — призна тя недоумяващо. Ерис само кимна. — Чакай — сети се Ейвъри. — Ами рожденият ти ден?

— Говориш за причината, поради която попаднах в тази каша ли? Двете с мама не сме говорили по този въпрос. Май тази година ще го пропуснем.

— В никакъв случай. — Звънецът за края на обедната почивка звънна и Ейвъри стана и подаде ръка на приятелката си, за да я вдигне. Елегантна диамантена спортна гривна бе сложена до друга, на „Ермес“, маникюрът бе нов. Ноктите на Ерис бяха изпочупени. Тя сви ръце в юмруци. — Моля те, нека ти организирам парти — продължи тя. — В „Бъбъл Лаундж“, в събота вечерта.

— В никакъв случай — опита се да протестира Ерис. Сърцето й обаче затрепка, когато чу за парти, и Ейвъри забеляза истината в очите й.

— Стига. Аз ще се погрижа за всичко — настоя тя. — Освен това в момента имам нужда да се поразсея с нещо.

Ерис не беше сигурна какво се опитва да й каже.

— Добре — съгласи се тя. — Щом искаш. Благодаря ти.

— Ти би направила същото за мен.

Излязоха от вътрешния двор и тръгнаха по коридора.

— Шопинг за нов тоалет по-късно, нали? — продължи Ейвъри и спря пред вратата, където щеше да е следващият й час. — Аз черпя, разбира се.

— Ейвъри, вече правиш прекалено много за мен, не мога… — започна Ерис, но приятелката й я прекъсна.

— Спри. Нали затова са приятелите — заяви твърдо тя и влезе в класната стая с биенето на звънеца.

Ерис тръгна по празния коридор. Беше закъсняла за математика, но пък не й дремеше. Сърцето й биеше по-леко.

Същия следобед, когато се прибра, завари майка си в хола. Беше седнала с кръстосани крака сред сканирани документи, бе облякана с отрязани бричове и провиснал пуловер, а гъстата й коса беше прибрана с огромна бяла шнола, старомодни очила бяха кацнали на носа й. Изглеждаше млада, не много по-възрастна от дъщеря си. На Ерис й се дощя да я прегърне.

— Защо си сложила очила? — не се сдържа момичето, когато погледна купчината документи на път към кухнята. Очилата бяха отживелица. Нали майка й си беше направила операция на очите преди време?

— Купих ги в колежа. Реших, че ще ми помогнат с обявите за работа — отвърна Каролайн.

Ерис все забравяше, че майка й е учила една година преди да се ожени и да се премести в Ню Йорк.

— Какво искаш за вечеря? — продължи Каролайн ведро, — Мислех за…

— Кой е биологичният ми баща? — прекъсна я Ерис. Самата тя беше изненадана, когато се чу да задава въпроса, но в мига, в който го изрече, остана доволна. Той не й даваше мира, ставаше за нея все по-важен, откакто Ейвъри бе споменала за това на обяд.

— О! — ахна слисаната Каролайн. — Мислех, че не искаш да се познаваш с него.

— Може би. Не знам.

Майка й я погледна, сякаш не беше сигурна какво точно казва.

— Тогава ще се свържа с него и ще му кажа всичко. Ще направя всичко по силите си — обеща тя.

Бяха нужни няколко секунди, та Ерис да осмисли казаното.

— Да не би да искаш да кажеш, че той не знае за мен?

— Всичко е много сложно, нали разбираш?

— Не, не разбирам!

— Ерис…

— Лъгала си всички! Затова искам да се срещна с биологичния си баща! Защото ми трябва поне една нормална връзка с родител, а от теб не мога да очаквам подобно нещо!

Майка й трепна.

— Извинявай. — Говореше тихо, нещастно, но Ерис вече беше тръгнала към вратата на стаята си.

Не беше сигурна защо се натъжи толкова много, когато разбра, че биологичният й баща дори не знае, че тя съществува, Като капак на всичко бе изгубила баща си, бе изгубила Корд, изгубила целия си живот — това й дойде повечко.

Почувства се като боклука, който бе виждала децата на този етаж да подритват. Нежелана, безполезна, ничия.

УОТ

Краката на Уот се движеха бързо по термофолиото на пътеката през гората. Електронна музика дънеше от ушните антени. Не беше идвал в Редуд Парк от цяла вечност. Не беше тичал от цяла вечност — освен ако не броеше мачовете по футбол, в които от време на време се включваше. Напоследък предпочиташе бокса. Само че от миналата седмица, откакто се запозна с Ейвъри в „АРина“, не пропускаше и ден. Казваше си, че иска да влезе във форма, въпреки че не беше съвпадение, че следваше същата пътека, за която постваше момичето.

Не беше в стила на Уот да прави подобни жертви заради момиче. Но пък нямаше идея какво друго да направи. Не спираше да мисли за нея; фликърна й няколко пъти и въпреки че тя винаги отговаряше, разговорът си оставаше просто приятелски. Дори Надя не беше сигурна какво точно да й каже, а това заинтригува Уот още повече. Цяла седмица четеше фийдовете на Ейвъри — задача, която обикновено оставяше на Надя, но в този случай искаше да го направи сам. Ейвъри беше разкошна. Обичаше да чува мислите й, да се наслаждава на начина, по който работеше мозъкът й.

Като капак на всичко, разбира се, беше почти стряскащата й красота. Уот вече бе наясно с историята й: че родителите й са я създали по поръчка на базата на общото им ДНК. Беше пълна лудост да си въобразява, че има шанс с нея. На какво ли можеше да се надява момче от долните етажи на Кулата с най-красивото момиче на земята — момиче, което буквално живееше на върха на света? Ейвъри сигурно си имаше поне десет момчета, които се надпреварваха да я канят, всички до един по-високи и по-богати от Уот.

Но пък нито един от тях не можеше да разчита на Надя.

Ускори, когато дърветата станаха по-редки и тъмната панделка на пътеката изви покрай широката илюзия за езеро. Водата не беше истинска, за разлика от секвоите — корените им потънали дълбоко в пластовете пръст, върховете им щръкнали високо. Уот си пое дълбоко дъх и се наслади на паренето в прасците. Въздухът дъхтеше на чисто, на сухи иглички. Нищо чудно, че на Ейвъри й харесваше тук. На практика Редуд Парк беше отворен за всички, но местоположението му — скътан на 811-и етаж с местна асансьорна линия — означаваше, че повечето хора, които идват тук, са от висините.

„Знаеш ли къде е Атлас?“, пристигна съобщението на лещите му.

Каква вманиачена откачалка, отбеляза Уот за Надя, когато тя откри местоположението на Атлас и го изпрати на Лида. Не че на него му пукаше особено. Благодарение на лудостта на Лида разполагаше с няколкостотин нанодолара в спестовната сметка за колеж и бе успял да купи на Зара и Амир нови дрешки.

„Не разбирам по какъв начин държането на Лида се различава от твоето“.

„Аз поне не следя Ейвъри както онази, дето диша във врата на Атлас“, помисли си гневно Уот.

„Мога да направя хака вместо теб“, предложи Надя.

Неочаквано Уот се засрами. Надя беше права: трябваше да се откаже и да си тръгне.

И тогава я видя.

Тичаше в обратната посока по пътеката, облечена в лимоновозелена риза и спортен панталон на щампа. Дори когато тичаше беше елегантна, косата й се стелеше небрежно по едното рамо.

Едва когато беше на два метра, тя примига и го позна.

— Здрасти — започна задъхано и забави крачка. — Уот, нали?

За миг го обзе ужас, че тя не е мислила за срещата им в „АРина“ като него. Очевидно фликърите му не й бяха направили кой знае какво впечатление. Може пък да беше прав и тя да говореше с цял куп момчета едновременно. Е, помисли си той и отблъсна несигурността, която заплашваше да нахлуе, налагаше се да стане по-забележим.

— Ейвъри. — Обърна се и тръгна до нея. — Не знаех, че тичаш тук. Да не би да тренираш за нещо? — Разумен въпрос; добро попадение. Уот си спомни от фийдовете, че тя е пробягала половин маратон през изминалите две години.

— Не сега. Просто обичам да тичам тук. — Тя посочи яркозелените дървета, хладния въздух, който ухаеше, и светлината, която танцуваше по изкуствената вода. Толкова навътре в парка не се виждаха дори стените. — Приятно е да минаваш километри, без да видиш жива душа, нали? — подхвърли тя, след това се усети. — Изключвам присъстващите, разбира се.

— Разбирам какво имаш предвид — съгласи се Уот. — Не е за вярване, че сме вътре, нали?

Ейвъри се усмихна.

— Ами ти? Тренираш ли за нещо?

— А, само за следващата игра на магьосници — подхвърли той небрежно. — И…

— Искаш ли да се надбягваме?

— Какво?

Ейвъри вече се бе втурнала с всички сили по пътеката. След като се поколеба за частица от секундата, Уот хукна след нея, неочаквано благодарен за всички мачове. Ейвъри беше бърза. Той се запита дали не са вложили допълнителен ген за мускули в ДНК на родителите й.

Най-сетне тя спря на пътеката, която водеше към асансьора, където малък воден фонтан бе замаскиран като дънер.

— Благодаря. — Усмихна се широко и плисна вода на лицето си. Няколко капчици се стекоха по извивката на врата й и попиха отпред на блузата. — Отдавна не го бях правила.

— И аз — призна Уот.

Очите й се разшириха; тя четеше нещо на лещите, вероятно входящ фликър. „Сега или никога“, настоя Надя.

— Ейвъри? — започна той и веднага се прокле, че интонацията му е като въпрос. — Искаш ли да се видим, да излезем през уикенда?

— О, боже, този уикенд организирам голямо парти за рождения ден на приятелката ми Ерис — отвърна момичето и протегна крак назад, за да се разтегне.

За момент на Уот му се стори, че го отсвирва. Но след това…

— Искаш ли да дойдеш?

Уот се постара да прикрие възторга си.

— Да, с удоволствие. Много ще ми бъде приятно.

— Супер. Ще бъде в „Бъбъл Лаундж“ в събота вечерта. — Ейвъри се наведе отново, за да пийне от чешмата, след това се обърна в другата посока. — До тогава.

— Дадено — отвърна Уот и остана да гледа след нея, докато тя не се скри между дърветата.

РАЙЛИН

Райлин стоеше при количката за закуски на спирката на железницата, без да знае, че на няколко километра над нея всички хлапета от висините са в трескава подготовка за партито по случай осемнайсетия рожден ден на Ерис Дод-Радсън, организирано от Ейвъри Фулър. А дори да знаеше, тези имена не означаваха нищо за нея. Знаеше единствено, че е твърде рано в събота сутринта, за да е будна.

Въпреки това висеше тук, вършеше работа, която незнайно защо й се струваше по-гадна, отколкото преди. Ако това изобщо беше възможно.

Райлин работи за Корд цяла седмица. Не взе повече от Стъпалцата му, след като едва се измъкна онзи път с целувката, за която бе крайно време да престане да мисли. Всеки ден обаче звънеше, за да съобщи, че е болна, и тръгваше към горните етажи и дома на семейство Андъртън. Каза на Криса и Хиръл, че го прави заради парите, с които плати наема от миналите месеци и така не ги изхвърлиха. Хиръл не беше успял да пласира Стъпалцата, поне така й каза. На нея й беше все едно. Искаше й се никога да не беше посягала към тях.

Ако беше откровена пред себе си, парите не бяха единствената причина да ходи там. Корд също имаше значение. Нещо между тях се беше променило, нещо неизказано, объркващо, и Райлин бе любопитна да разбере какво е. Следобедите той се прибираше по-рано и преди тя да си тръгне винаги намираше време да побъбри с нея, питаше за семейството й, за работата на спирката на железницата, защо се е отказала да учи. Купуваше „Гъми Бъдита“ и ги оставяше на плота. Веднъж тя попадна на него, докато той спеше на канапето в хола. На лицето му се беше изписала замечтана усмивка, същата като онази, когато го бе заварила да гледа старите семейни записи. Ставаше различен единствено когато Брайс си беше вкъщи, и тогава сякаш се държеше по определен начин заради брат си. Нямам търпение да се разкара отново, мислеше си тя, но това, разбира се, нямаше значение, защото тръгнеше ли си Брайс, тя щеше да си тръгне също.

Вчера Буза — шефът й на количката за закуски — й позвъни и отказа да й даде повече отпуск по болест, без значение какво показва медицинската палка.

— Или влизай в болница, или се връщай на работа — изръмжа той, а след това затвори. Райлин пусна съобщение на Корд, че няма да отиде, и усети изненадващо разочарование.

И ето че се беше върнала отново към смрадливата потискаща действителност. Така беше най-добре, увери се тя. Най-добре да си тръгне сега, докато все още има истинска работа, отколкото да я уволнят, когато Брайс си тръгне, и тя да няма на какво да разчита.

— Майърс! Покажи, че си жива! — подхвърли Буза, когато мина покрай количката. Райлин стисна зъби и не отговори. Един влак тъкмо спираше на гарата. Тя си позволи да надникне бързо през прозореца, чак до далечната стена, след това изпъна рамене и се подготви за типичната натоварена съботна сутрин.

Мразеше уикендите, когато нахлуваха тълпите туристи. Поне хората, които пътуваха редовно през седмицата, знаеха какво искат, поръчваха бързо, опашката не се застояваше и понякога някой дори й оставяше бакшиш, тъй като я познаваха и щяха да дойдат отново при нея. Туристите се мотаеха с поръчките, задаваха милиони въпроси и никога не даваха бакшиши. Както можеше да се предполага, първата група, която стигна при нея, беше от претъпкан със семейства влак, повечето със суичъри с надписи „I love НЙ“ и силуета на Кулата. Две деца се скараха заради мъфин с банани и ядки, който майка им се съгласи да купи, докато тормозеше Райлин с обяснения колко точно пяна иска на кафечиното си.

Следващите клиенти бяха същата стока. Понякога Райлин се питаше дали хората забравят, че е човек, а не робот. Корд веднъж я попита защо изобщо съществува длъжността й, защо просто не сложат роботи на всяка спирка, както беше на горните етажи, на спирките на асансьорите.

— Защото съм по-евтина от робот — обясни тя, което беше самата истина.

Подаде пакетче печени ябълкови хапки на възрастен господин и се обърна към следващия клиент, за да попита какво иска. Когато видя кой е пред нея, онемя.

— Признавам, че не бях идвал тук досега — заяви Корд, който се мотаеше пред количката, сякаш това беше най-нормалното нещо на света. — Какво ще ми препоръчаш?

— Знаеш, че всичко това са боклуци — избъбри Райлин, без дори да обръща внимание на приказките си. Не можеше да повярва, че Корд знае как да стигне до спирка на железницата, камо ли да запомни на коя му беше казала, че работи.

— И аз така знам. — Очите на Корд проблеснаха весело. — Опитвам се обаче да поговоря с момичето, което работи тук, и ако заради това трябва да си купя някой боклук, така да бъде.

— Майърс! — провикна се Буза от задната стаичка, където дояждаше пакетче чипс с аромат на бекон. — Престани да флиртуваш!

Райлин прехапа устна, за да не му се сопне. Обърна се напрегнато към Корд.

— Той очевидно иска движение. Така че кажи какво да ти дам — попита тя, тъй като не беше сигурна защо е дошъл.

— Каквото ще ти отнеме най-много време — отвърна Корд и погледна Буза, който се намръщи.

Райлин се зае да прави лешниково фрапе, постави съставките в блендер и го включи на най-шумна степен.

— Значи тук се твори магията — опита се да надвика шума Корд.

— Защо си дошъл, Корд? — попита направо тя.

— Ще ми повярваш ли, ако ти кажа, че чистенето ти ми липсва?

— Какво стана със старата ти прислужница?

— С нея не ми е забавно както с теб.

— Корд…

— Да се чупим оттук, а? — предложи той.

— Мислех, че Брайс си заминава. — Тя извади блендера от гнездото и пресипа кремообразната напитка в бяла чашка, украсена с противно жълто усмихнато личице.

— Не говорех за чистенето — уточни той. — Отивам да преживея едно приключение и искам да дойдеш с мен.

— Не знам. — Опашката зад Корд започваше да негодува. — Петнайсет нанодолара — поиска Райлин и му подаде лешниковото фрапе.

— Ако дойдеш, обещавам да изпия гнусната смес, която ме принуди да купя — обеща Корд, погледна скенера за ретина и кимна, за да потвърди плащането.

— Майърс! — изрева Буза. — Побързай!

Това беше последната капка. Кръвта на Райлин беше кипнала. Тя се обърна и застана на вратата, с ръце на кръста.

— Знаеш ли какво? — викна гневно. — Не ми е добре. Струва ми се, че се върнах на работа прекалено рано. Може би защото шефът ми ме изнуди и ми каза, че ако не се върна, ще ме уволни.

Той вдигна поглед, по горната му устна бяха полепнали трохи от чипса.

— Ако си тръгнеш сега, уволнена си.

Райлин свали табелката с името си с драматичен жест.

— Тогава чао — отвърна и я хвърли на пода.

— Да се разкараме оттук — обърна се към Корд и забърза през вратата за служители. Разсмя се при мисълта, че на Буза ще му се наложи да се разправя сам с гневната тълпа клиенти. Господи, колко беше хубаво! Беше фантазирала как напуска още от първия си ден тук. Знаеше, че утре направо ще изперка, когато започне да си търси нова работа, но в момента бе доволна от себе си.

— До дъно — подвикна Корд и отпи от леденостудената гъста като сироп течност. Задави се, но успя да преглътне и последната капка. Райлин не се сдържа и се разсмя, малко истерично.

— Къде отиваме? — попита тя и се качи заедно с Корд на железницата към Кулата.

— Мислех си за вечеря — отвърна той. — Гладна ли си?

Райлин го погледна и смръщи чело, но този път той не се шегуваше.

— Още е десет сутринта — изтъкна тя.

Той се ухили.

— Не и там, където отиваме.

Райлин не разбра, докато не слязоха на Гранд Сентръл, транспортния център, който заемаше шест етажа и огромна част от източната част на Кулата. Остави Корд да я води по прочутите мраморни стълби, извадени от оригиналната Гранд Сентръл, покрай релсите на железницата и асансьорите, към най-далечната част на гарата.

— Чакай — спря го, когато разбра. — Ти да не би… аз не…

— Късно, вече е време за нашия влак — сряза я Корд и я поведе по перона на вакуумния Хайпърлуп към извит вагон с формата на куршум, над който блестеше надпис „Paris Gare D’Ouest“. Райлин бе толкова шокирана, че дори не намери сили да протестира.

Във вагона имаше четири двойки седалки, дълбоки, удобни, в наситено пурпурно, всяка със заглушаващи стени за повече спокойствие.

— Места 1А и 1В — посочи Корд.

Райлин тръгна по пътеката.

— Корд, не мога да приема. Прекалено е. — Не беше сигурна колко струва първа класа в Хайпърлуп, но имаше чувството, че не желае и да научи.

— Както кажеш. — Корд се настани до прозореца. — Ако не искаш да дойдеш, не идвай. И в двата случая аз отивам в Париж. — Само че решавай по-бързо — добави той. По високоговорителите бе започнало обратното броене. — След деветдесет секунди този влак ще бъде дълбоко под Атлантически океан и ще пътува към Европа с дванайсет хиляди километра в час.

Райлин се врътна към входа, готова да скочи на перона и да забрави за този откачен ден, може би дори да се върне при Буза и да го моли да й върне работата. Нещо обаче я спря. Тя наблюдаваше, очите й приковани в екрана, докато обратното броене показваше, че остава по-малко от минута. След това се върна на първия ред. Вече бе взела решение.

— Хайде да се сменим.

— Нали знаеш, че няма гледка, освен стените на тунела — каза й Корд, но вече разкопчаваше магнитния колан и се местеше на мястото до пътеката.

— Пет пари не давам за тунела. Просто искам да видя Париж в първия възможен миг — обясни тя и се настани в мига, в който влакът започна да набира скорост.

Тричасовото пътуване мина по-бързо, отколкото Райлин бе предполагала. Корд поръча кроасани и кафе с мляко и за двамата, а тя гледа старо видео на френски, на 2D, което не разбра. Беше за французин с голям нос, влюбен в тъмнокоса жена.

— Нали знаеш, че можеш да превключиш на английски — прошепна Корд, но тя го перна, за да замълчи. Харесваше й звученето на френския, мелодичен и мек. Сякаш вкусваше мед.

Когато излязоха отново над земята сред френския пейзаж, Райлин притисна лице към стъклото, за да попие всяка подробност. Все още нищо не й се струваше истинско. „Как ми се иска мама да го беше видяла — не спираше да мисли тя. — И тя нямаше да може да повярва“.

— Сега накъде? — попита Корд, когато най-сетне слязоха от влака и минаха през биоскенера, който сравни ретините им с профилите на дигиталните паспорти преди да ги пропусне. Късното следобедно слънце разпиляваше великолепни златни езерца по улици, които изглеждаха древни.

— Айфеловата кула — заяви автоматично Райлин и посегна към колието.

— От една Кула към друга. Ясно — пошегува се Корд, но жестът й не му убягна.

Парижките улици не бяха разкопани и напълнени с магнитни плочи, за да могат да минават ховери, затова се качиха в автотакси и поеха по странните стари калдъръмени улици към Айфеловата кула.

Пристигнаха тъкмо навреме, за да се качат по стъпалата. Накрая Райлин тичаше като дете и на горната платформа беше задъхана. Улиците на Париж бяха потънали в сумрак и всичко изглеждаше вълшебно.

— Както очакваше ли е? — попита Корд и застана зад нея.

Райлин мислеше за устройството за виртуална реалност в училищната библиотека, за всички следобеди, които бе прекарала на опашка, докато се добере до симулацията на Айфеловата кула. Беше си я пускала толкова много пъти, че сега вече знаеше всичко наизуст. Сега стисна докосвания от стотици хиляди ръце парапет и вдиша дълбоко през устата, за да усети хладния парижки въздух.

— Много по-хубаво е. Просто е… Красиво е — прошепна тя, докато наблюдаваше как последните лъчи на слънцето позлатяват бялото кубе на Сакре Кьор. Улиците долу бяха пълни с мъже и жени и бибипкащи електрически автомобили, всичко жужеше весело, неорганизирано, по нищо не приличаше на безупречните улици в Кулата.

— Така е — съгласи се Корд, без да откъсва очи от нея.

Останаха на металната структура чак до шест, когато затваряха, а след това поеха покрай реката към квартал Сен Жермен де Пре. Минаха покрай десетки малки пекарни, които миришеха на глазура и захарен памук. Райлин все се опитваше да спира и настояваше да купят еклери за Криса.

— Знам по-хубава пекарна — повтаряше Корд и пак я повеждаше по извитите калдъръмени улици.

Най-сетне спря пред неугледна синя врата на един ъгъл. Райлин ахна, когато влязоха вътре. Беше тясно, богато украсено със старовремски огледала и тапети на златни листа.

— Bonsoir, monsieur, mademoiselle[4] — каза оберкелнерът, беше c бели ръкавици. — Добре дошли в кафене „Пари“.

Райлин погледна любопитно Корд.

— Откъде знаеш?

— Не помниш ли, че ми каза?

Последваха оберкелнера към салона, осветен от стотици свещи, които се носеха в медни свещници, вдигнати от невидими ховери. Приглушената светлина блестеше по златни чинии, тесни и високи чаши за шампанско, по китките и вратовете на другите гости блестяха накити. В един ъгъл богато резбована цигулка свиреше сама. Райлин знаеше, че движенията й са просто за постигане на ефект, че музиката се носи от високочестотни високоговорители, пръснати из цялото заведение, но въпреки това бе истинско вълшебство да погледа.

Може би прекалено вълшебно, помисли си тя, когато рационалният й мозък заработи. Неочаквано се почувства глупаво, защото беше късно и тя се намираше на другия край на света с момче, което всъщност изобщо не познаваше добре. Започна да прехвърля наум колко е похарчил днес и усети, че й прилошава. Какво ли очакваше той от нея в замяна?

— Корд. Защо правиш всичко това?

— Защото искам. Защото мога. — Замахна към бутилка шампанско и започна да й налива, но Райлин нямаше намерение да се разсейва. Мислеше за онзи път, когато бе видяла Брайс и той бе казал, че вкусът на Корд се подобрявал, че тя била по-готина от предишната.

— Ако си мислиш, че ще спя с теб заради всичко, което правиш, много грешиш. — Тя посегна към салфетката, чиито влакна бяха в същия лавандулов цвят като дънките й, и понечи да стане.

— За бога, Райлин, надявам се, че не го мислиш — каза Корд и тя отново седна, малко поуспокоена. Той се усмихна широко. — Уверявам те, че ако някога спиш с мен, то няма да е заради „всичко това“ — повтори той думите й и протегна и двете си ръце, за да посочи ресторанта, Париж и всичко останало, — Париж и всичко останало — а защото не можеш да се сдържиш. Заради покоряващата ми красота и забележителния ми ум.

— Добре — отвърна тя сериозно. — Точно така. Тъкмо умът ти ме заковава всеки път.

— Ако стана прекалено откровен, трябва на всяка цена да ми фраснеш един.

Тя избухна в смях.

— Ако ти задам въпрос, ще ми отговориш ли честно? — Гласът на Корд звучеше небрежно както винаги, но тя усети цел.

— Само ако и ти отговаряш на моите.

— Става. — Корд се наведе напред и се опря на лакти. Беше навил ръкавите на ризата, сякаш предизвикваше официалната обстановка около тях. Отдолу се показваха черни косъмчета. — Какво искаш най-много?

— Да бъда щастлива — отвърна Райлин, без да мисли.

— Това не е искрен отговор. Разбира се, че искаш да бъдеш щастлива. Всички искат да бъдат щастливи. — Корд махна пренебрежително с ръка. — Може би по-точният въпрос е какво те прави щастлива.

Райлин завихри шампанското, за да спечели време. Неочаквано откри, че вече не е сигурна какво я прави щастлива.

— За какво мечтаеш? — пробва отново Корд, когато забеляза колебанието й.

— Лесно. За мама.

— Да е жива отново ли?

— Да.

Корд кимна.

— И аз мечтая за същото — отвърна тихо, сериозен, както не го беше виждала никога досега.

— Мой ред е. — Райлин искаше да се отдръпне от подобни приказки. Все пак бяха в Париж. — Къде ходиш, когато се чупиш от училище? — попита го искрено заинтригувана.

— Как… Откъде знаеш, че не ходя на училище? — попита остро той.

— Обръщам внимание. Стига де, мой ред е да задавам въпроси, да не би да забрави?

Корд поклати глава и се засмя тихо.

— Извинявай, не запомних този. Попитай ме нещо друго.

Райлин все още беше любопитна, но се отказа.

— Какво щеше да направиш днес, ако не бях дошла?

— Разбира се, че щеше да дойдеш. Защо е това „ако“?

— Ами ако не бях? — настоя тя.

— Сигурно щях да се опитам да върна билетите. Или пък щях да дойда сам, не знам. Все някой трябва да купи еклери за Криса.

— Не си чак такъв гадняр, за какъвто се представяш — отбеляза Райлин.

— А ти не си чак толкова корава, колкото се преструваш. Освен това — подсмихна се той, — тъкмо престореното ми гаднярство те доведе тук, нали?

— Париж ме доведе — поправи го Райлин и той се разсмя.

— Тогава да пием за Париж. — Той вдигна чашата.

— За Париж — повтори тихо Райлин. Чукна чашата си в неговата на светлината на мигащата свещ и се запита какви ги върши. Така и не успя да усети дори най-малко разкаяние.

След два часа, натъпкани с пюре от картофи и невероятна пържола от истинско месо — не отгледано в лаборатория месо, а истинска пържола от истинско теле, което бе живяло и се бе хранило с трева, и бе убито — Райлин и Корд тръгнаха обратно към гарата. По едно време се хванаха за ръце, преплетоха пръсти, Корд прокарваше нежно палец по горната част на китката й. Тя усети как цялата потръпва. Знаеше, че трябва да се отдръпне, но не го направи.

— Я! Това ли е мостът с катинарите? — възкликна тя, когато видя Пон дез Ар, който беше възстановен преди години със същата ултраяка сплав, използвана за Кулата. Лунната светлина посребряваше закачените по целия мост катинари, където безброй влюбени бяха заключили сърцата си и бяха хвърлили ключа в реката. Небето над тях изглеждаше прекрасно, нямаше високи сгради, които да го крият. Реката подскачаше тихо.

Райлин спря по средата на моста и се завъртя бавно с протегнати ръце. Надяваше се, макар и със закъснение, да не се е държала като неспасяема романтичка. Обаче, разбира се, че беше точно такава. Та това беше Мостът на влюбените. Мястото можеше да предполага, Корд пристъпи към нея и я хвана за раменете. Райлин отпусна ръце отстрани и се обърна към него. Не можеш да спреш това, напомни си тя, но и да можеше, нямаше начин или просто не искаше. Имаше чувството, че е изпаднала в нещо като транс, че времето е спряло и целият свят е притаил дъх.

Устните на Корд бяха като огън върху нейните. Без дори да мисли, тя се изправи на пръсти и отвърна на целувката притисната в раменете му, тъй като те бяха единственото солидно нещо в объркания й свят. Знаеше, че това не е редно, но Хиръл е толкова далече, сякаш бе човек, когото си е представяла в друг живот.

Не беше сигурна колко време са стояли прегърнати на Моста на влюбените в Париж. Най-сетне Корд се отдръпна. Косата му беше разрошена, той беше широко усмихнат и все още не пуснал ръката й.

— Сега — подхвърли той — да вървим да вземем еклерите за Криса, преди да изпуснем последния влак.

В реката зад тях се чу плисък — поредните двама влюбени хвърлиха от моста ключ.

УОТ

В „Бъбъл Лаундж“ беше тъмно.

Уот влезе бавно, опита се да се огледа, без да стане ясно, че никога досега не е бил тук. Заведението беше огромно, с черни стени и черен лакиран бар, на който работеха бледи слаби бармани. Ултравиолетовата светлина над тях падаше на петна върху салфетки, броката по ръцете и лицата на повечето момичета, дори по ноктите на ръцете в неонови цветове. Най-впечатляващи от всичко бяха блестящите неонови балончета, всяко с размерите на чиния за обяд, които се носеха в заведението на нивото на очите. От тях идваше името „Бъбъл Лаундж“, каза си Уот. Беше решил, че става въпрос за бар за шампанско, но това единствено показа колко малко знае за горните етажи.

— Сламка? — прошепна една сервитьорка и подаде плато бели сламки, всяка дълга по половин метър. Уот се огледа и забеляза, че всички гости имат. Използваха ги, за да отпиват от балончетата, които очевидно функционираха като общи купи за пунш.

— Ами, благодаря — измърмори той и си взе сламка. „Май не си проучила мястото, Надя?“

„Не знаех, че имаш нужда от помощ, за да разбереш как се пие алкохол, след като знам колко пъти си го правил досега“.

— Значи — заговори той, след като Атлас отпи нова глътка. — Чух, че си заминал за година. Пътува, нали?

Усети как Атлас се напрегна и лекотата в общуването се стопи.

— Имах нужда да се разкарам от всичко — бе единственият му коментар. — Бях приключил с есенния семестър, така че можех да завърша.

— Къде обиколи? Да препоръчаш някое място? — пробва отново Уот.

— Куп места. Европа, Азия… къде ли не. — Атлас не каза нищо повече. „Извинявай, Лида. Поне пробвах“, помисли си Уот и навлезе още по-навътре сред гостите. Атлас беше точно толкова затворен и самовглъбен, колкото показваше хакването на Уот.

Първо забеляза Ерис, приятелката на Ейвъри и Лида, застанала в средата на групичка, облечена в черна кожена рокля, която подчертаваше извивките й. Позна я от снимките, които беше виждал на двете с Ейвъри. Дългата й коса се стелеше пищно по голите рамене, а очите, щедро гримирани, блестяха в златисто на светлината, също като на котка. Да, наистина беше великолепна, по доста натрапчив начин. Всяка друга вечер би я заговорил. В този момент обаче Ейвъри се обърна и го видя и останалата част от момичетата изгубиха чара си.

— Уот. — По лицето й се разля ослепително съвършена усмивка. — Много се радвам, че дойде.

— Организирала си страхотно парти.

— Това е любимото заведение на Ерис — обясни тя.

— Ти не би ли искала и твоят рожден ден да е тук?

— Аз винаги се старая да организирам нещо не чак толкова… — Тя замълча и погледна настрани.

— С не чак толкова блясък в мрака и светещи напитки ли? С по-малко живи животни ли? — Уот кимна към обувките на Моника Сали, с неонови медузи на токовете. При тези думи Ейвъри изсумтя и поклати глава.

— Просто… по-малко от всичко — уточни тя. — Обичам рождени дни само с няколко приятели, вкусна храна, може би да поизляза от града. Да не проверявам лещите си цял ден.

— Сериозно? — Уот не би трябвало да се изненадва, след като помнеше какво бе казала в Редуд Парк. — Къде би отишла?

— На някое местенце със зеленина.

— Нямате ли градина в апартамента? — Трепна в мига, в който го каза. Не би трябвало да знае това. — Поне така предполагам — опита се да се измъкне, но Ейвъри не забеляза гафа.

— Да, но някои растения трудно виреят горе. Много имат нужда да пуснат по-дълбоки корени. — Въздъхна малко замислено. — Това лято бях във Флоренция за рождения си ден — продължи тя, въпреки че Уот вече знаеше къде е била за седми юли. — С едни приятели взехме под наем лодки и отидохме на езерото и не правехме абсолютно нищо по цял ден. Много обичам да не правя нищо. Тук все ми се струва, че се опитваме да правим прекалено много неща.

— Май си прекарала страхотен рожден ден — отбеляза Уот и я погледна любопитно. Колкото повече разговаряше с Ейвъри, толкова по-сложна личност му се струваше тя. И двамата бяха на седемнайсет, но понякога той имаше чувството, че тя е много по-голяма, сякаш вече бе ходила навсякъде и бе видяла всичко и бе изтощена от цялата тази работа. След това тя повика розово балонче, засмя се очарована и неочаквано му се стори малка, започна да се държи съвсем като момиченце.

— Ти някога… — започна тя и Уот разбра още преди Надя да му каже, че ще го попита дали е ходил във Флоренция.

— Разкажи ми повече за програмата — помоли той, като умело избегна въпроса.

Ейвъри пийна шампанско и му разказа за часовете си, за смешното общежитие, в което беше отседнала, за дългия път до часовете всеки ден, който минавал покрай евтин магазин за гевреци в нюйоркски стил и който я карал да се смее всеки ден. На Уот му беше приятно да я слуша как говори. Господи, сигурно щеше да му е приятно дори ако четеше правописния речник на глас.

Разговорът между двамата течеше приятно. Уот внимаваше какво казва, така че не разправяше лъжи за себе си, но подхвърляше достатъчно имена и случки от живота си, така че Ейвъри да не започне да задава въпроси за присъствието му в нейния свят. Много се стараеше разговорът да се върти около нея. Благодарение на Надя задаваше правилните въпроси, достатъчно конкретни, за да изглеждат задълбочени, и без същевременно да са твърде лични. Всеки път, когато Ейвъри се усмихнеше, той усещаше, че е постигнал малка победа.

И тогава, най-неочаквано, тя пребледня, когато видя нещо в тълпата. Уот се обърна и се запита какво я е разстроило, но пред погледа му беше пълното заведение.

— Между другото, познаваш ли Минг? — попита тя и едно момиче с тъмна коса до раменете и яркочервена усмивка пристъпи напред. — Минг също харесва това шоу — продължи тя и Уот си припомни, че бяха говорили за нещо на холограмите, които той никога не беше виждал, а беше споменал за тях, защото Ейвъри повдигна въпроса.

— Минг, това е Уот. — Ейвъри заобиколи и двамата с мила усмивка. — Извинявайте, трябва да проверя нещо. Веднага се връщам — обеща тя, въпреки че и тримата бяха наясно, че няма да стане.

— Здравей, Уот… — започна Минг.

— Извинявай — прекъсна я той и тръгна към изхода. Трябваше му минутка, за да помисли, да си избистри главата и да разбере какво се беше случило, за да обърка плановете му с Ейвъри.

Не че тя не се интересуваше. Това му беше съвършено ясно. Ако не го харесваше, щеше да прекъсне разговора много по-рано. Беше разговаряла с него поне двайсет минути, цяла вечност за подобно парти. Беше се смяла на шегите му, беше искрено заинтригувана, докато нещо — или някой — не я разстрои. Може би приятел, реши той, или нещо свързано с планирането на партито. Или пък друго момче, обади се по-цинична част от него.

Уот се облегна на стената и се загледа в блестящите балончета, които се движеха бавно в заведението като алкохолни дирижабли. Във всеки друг случай досега щеше да се е отказал, да каже, че тук не става, и да се махне. Проблемът беше, че не искаше да се маха. Не искаше да говори и с други момичета. Нито с никого.

„Ти наистина я харесва“, отбеляза Надя, тъй като известно време той не каза нищо.

„Да, може би“. Погледът му беше все още прикован в Ейвъри, докато тя се движеше през препълненото помещение като златен маяк.

ЛИДА

Лида обикаляше периферията на „Бъбъл Лаундж“, стиснала нелепата си бяла сламка толкова силно, че тя остави вдлъбнатина на дланта й. Партито беше суперско — тя не очакваше нищо друго от Ейвъри. Освен това знаеше, че изглежда зашеметяващо в новата си рокля с една презрамка. Обаче беше неспокойна. Пиеше й се, макар да си бе обещала да не близва алкохол тази вечер, обещание, което досега бе успяла да спази. Досега.

Забеляза Ейвъри и Ерис в центъра на заведението и за момент я бодна познатата завист. Ейвъри, разбира се, беше наистина съвършена. Само че Лида ревнуваше и от Ерис, от начина, по който тя, незнайно как, успяваше в прекалено късата си кожена дрешка да изглежда като кралицата на всичко. Всичко идваше от начина, по който се движеше, от небрежната самоувереност, с която се държеше, от презрението, с което изричаше команди. Лида бе по-скоро готова да умре, вместо да си признае, но в седми клас тя се опитваше да имитира движенията на Ерис пред огледалото. Така и не успя да постигне същия ефект.

Замисли се дали да не отиде при тях, но се отказа. Странната враждебност на Ейвъри й действаше зле.

А и защо не бе видяла Атлас тази вечер Все още не беше сигурна какво става между тях. Когато плановете им да излязат заедно се превърнаха в обща игра на АР, тя се уплаши, че той не се интересува. Оттогава обаче си разменяха фликъри непрекъснато — за глупости като училище и любимия им холосериал „Майк Волето“ и дали си струва да се ходи на мачовете на хокейния отбор този сезон. Лида бе сигурна, че някои от фликърите са многозначителни. Но пък от срещата им в грил „Алтитюд“ бяха минали две седмици, а Атлас все още не се беше задействал. Какво чакаше?

Тя погледна кехлибареното балонче, което се носеше наблизо. Една глътчица нямаше да й навреди, нали? Позволи си да отпие дълга глътка и се наслади на приятната топлина, която уискито разля в тялото й чак до пръстите на краката във високи сребърни сандали.

Тълпата пред нея се размести и тя забеляза Атлас в другия край на заведението.

И без да мисли, тръгна към него.

— Здрасти — започна тя, развълнувана от усмивката, която затрепка по лицето му, когато я видя. — Как върви?

— Нали знаеш. — Той посочи наоколо, тълпата гости, цветните балончета. — Всичко е толкова…

— Толкова в стила на Ерис ли? — попита Лида и Атлас се разсмя.

— Именно.

— Чух за новата ти работа — добави тя и й се прииска разговорът да не беше чак толкова неангажиращ.

— Да, засега е супер. — Той беше започнал работа в една от инвестиционните компании на баща си и бе отложил постъпването си в „Кълъмбия“ за следващата есен. Сви рамене. — Мисля да кандидатствам и за други колежи, след като разполагам с време.

— Искаш да се махнеш от Ню Йорк ли? — Колкото и време да го познаваше, мислеше Лида, нямаше да успее да го разбере.

— Има и други места по света, освен Ню Йорк — отвърна той.

— Да. И понеже си ги обиколил всичките и си прекарал по една седмица във всяко, вече си експерт — засече го Лида.

За нейна изненада той се разсмя.

— Права си, не съм експерт. Както казват хората, колкото повече виждаш, толкова по-малко знаеш.

Лида не беше чувала този израз. Беше й писнало да се опитва да разбере какво има предвид Атлас, какво иска.

— Объркваш ме — призна тя честно.

— И ти мен.

Лида го наблюдаваше как отпива от кехлибареното балонче. Неочаквано музиката й се стори по-бърза, в тон с бесните удари на сърцето й.

Не издържаше повече. Импулсивно, също както когато бяха в Андите, тя се приближи и го целуна.

Той отвърна. Лида пристъпи по-близо, плъзна ръка и вплете пръсти в косата му, нервите й неочаквано се възпламениха. Във вените й плъзна чист окситоцин. Най-сетне!

След миг се отдръпнаха един от друг. Лида вдигна поглед, за да прецени реакцията му, и… видя Ейвъри. Приятелката й беше застанала на не повече от метър от тях. Беше пребледняла, веждите й бяха извити от отвращение и ужас.

Лида примигна и пристъпи напред, но преди да успее да каже и дума, Ейвъри се обърна и потъна в тълпата.

ЕРИС

За пръв път от седмици животът на Ерис беше какъвто трябва.

Партито беше невероятно. Ейвъри беше надминала себе си във всяка подробност, от слайдшоуто, което се прожектираше на една стена, до поръчковите сламки, на които пишеше „Честит рожден ден, Ерис!“ с мънички блестящи букви. „Бъбъл Лaундж“ беше по-пълен, отколкото Ерис го беше виждала някога. Всички известни личности бяха дошли и си говореха, пиеха, празнуваха нейния празник.

Единственият, който не благоволи да дойде, беше Корд. Тя не очакваше всъщност да се съберат тази вечер, не очакваше нищо от него, но си мислеше, че все пак ще дойде, просто като приятел. Партитата винаги бяха по-забавни, когато идваше Корд. За момент се замисли дали да не му фликърне, но след начина, по който бяха приключили взаимоотношенията си, не беше сигурна дали иска.

Друга част от нея — една малка и глупава част — се питаше дали не бе трябвало да покани Мариел. Не че искаше отново да се натиска с нея. Но пък Мариел се бе държала мило с нея, когато никой друг не я поглеждаше, и Ерис с неудобство си помисли, че не се е отнесла добре с нея.

Престани, каза си тя и решително изтласка тези спомени от мислите си. Това беше нейното парти и нищо не беше в състояние да го скапе.

— Ерис?

Обърна се и с изненада видя, че Лида приближава сама, без Ейвъри. Не че не харесваше Лида. Просто двете почти нямаше за какво да си говорят. Ерис чувстваше, че Лида говори едно, а има предвид друго, сякаш тайно се забавляваше за чужда сметка. Дори комплиментите й криеха двойно значение.

В този момент обаче тя й се стори искрена, изпълнена с надежда.

— Честит рожден ден! Невероятно парти — възкликна тя.

— Благодаря. Изцяло е дело на Ейвъри — отвърна Ерис и си позволи да се усмихне смутено.

— Питах се… — Лида си пое колебливо дъх. — Имам предвид… исках да те попитам дали Ейвъри не е казала нещо…

— Ерис! — Минг разблъска тълпата. На устните й играеше странна усмивка в яркочервено. — Ейвъри те търси в страничната зала.

Ерис понечи да се обърне, но Лида застана пред нея.

— Искаш ли да… — започна тя, но Лида поклати глава и в очите й заблестя нещо неясно.

— Всичко е наред — отвърна. — Върви, рожденичке.

Ерис кимна и вълнението я завладя, докато вървеше до Минг. Усещаше, че всички в заведението я наблюдават, следят всяко нейно движение, коментират тихо партито, възхищават се на роклята й. Стрелна Минг с поглед. Момичето вървеше вдървено до нея. Ерис открай време се дразнеше от нея, защото тя вечно им досаждаше с Ейвъри, копираше всичко, което те правят. Само че благодарение на разговора с Лида бе настроена благосклонно.

— Роклята много ти отива. — Тя кимна към обсипаната с пайети права рокля на Минг.

— М-м-м — отвърна уклончиво Минг.

— Забавляваш ли се? — пробва Ерис отново и усети раздразнение.

— Разбира се. Ами ти? — Когато Ерис кимна, Минг се усмихна отново и заяви тайнствено: — Нощ, пълна с изненади.

— Знаех си аз, че Ейвъри е планирала още нещо! — възкликна Ерис, когато завиха зад ъгъла. Ахна, когато видя изненадата. В средата на помещението се носеше сцена, украсена с розов брокат и с многопластова торта на височината на рожденицата. Ейвъри, Риша и Джес бяха застанали в средата на платформата. Когато тя прелетя бавно покрай Ерис и Минг, Ейвъри се измести на една страна и двете момичета се качиха при нея.

— Не мога да повярвам! — разсмя се Ерис, очарована от тайната на най-добрата си приятелка.

Ейвъри само се усмихна и я прегърна.

— Ти го заслужаваш — отвърна тя и тласна Ерис към центъра, когато сцената се издигна по-високо, над главите на гостите, за да се понесе обратно към главната част на заведението.

Музиката неочаквано спря и настана тишина. Всички гледаха очаквателно Ерис. Тя имаше чувството, че лицето й ще се пръсне от толкова много усмивки.

— Благодаря ви на всички, че дойдохте — започна тя на микрофона и около нея избухнаха овации. Тя изчака шума да утихне, наслаждаваше му се. — И благодаря на Ейвъри, че планира всичко.

Ейвъри пристъпи напред и каза високо и звънко:

— Честит рожден ден, Ерис!

— По-късно ще има афтърпарти! — намеси се Минг и също пристъпи напред. Погледна многозначително Ерис. — Няма да бъде у вас, предполагам, нали?

Ейвъри се овладя първа.

— Ерис няма да организира афтърпарти, но може би аз ще…

— Да, връзва се. Предположих, че Ерис няма да кани гости, при положение че баща й възнамерява да продаде апартамента. Мама е брокер на сделката — продължи Минг. Обърна се към Ерис с невинно изражение. — По всичко личи, че не сменяте мебелите, както разправяш.

На Ерис й прилоша, когато разбра какво става. Всичко беше заради Корд и острата забележка, която бе направила преди часа по йога миналата седмица, както и останалите дребни агресивни нападки, които бе насочвала към Минг. Сама си беше виновна, поне донякъде.

— Мислихме по въпроса, но след това…

— Исках да ти организирам афтърпарти в „Нюаж“ — продължи безмилостно Минг, — но отидох на рецепцията за специални събития и ми казаха, че не си отседнала там. — Тълпата зашумя. Ерис усети как се изчервява. — Къде живееш, Ерис?

— Сега се местим и…

— Честит рожден ден — прекъсна ги Ейвъри и вдигна ръце във въздуха, за да запали свещите, които пламнаха в розово. Песента продължи, но вече не звучеше толкова весело. Ерис забеляза, че всички си шепнат и проверяват разни неща на лещите си. Минг беше зачекнала нещо и сега невидимата клюкарска машина търсеше отговори.

Очите й се наляха със сълзи. Тя зарея поглед над гостите на партито, което бе огромно вълнение цяла вечер, над прекрасно облечената тълпа и скъпите балончета с алкохол и неочаквано се почувства като натрапница. Старият й живот вече не й принадлежеше. Тя бе никоя и щеше да се прибере в сбутания апартамент, пълен с хлебарки, на три километра под тях. Не можеше дори да се върне в стария си апартамент, дори да искаше, защото баща й очевидно бе решил да го продаде. Знаеше, че той е отседнал в „Нюаж“, но не беше наясно каква болка му носи всеки момент в старото им жилище, заради спомените, които го изпълваха като призраци. Усети, че се вледенява заради загубата, че е изгубила завинаги дома от детството си.

Това беше последната частица от стария й живот, която си отиваше завинаги. Тя не беше Ерис Дод-Радсън. Вече не.

Песента свърши.

— Пожелай си нещо, Ерис! — започна ведро Ейвъри, но Ерис просто поклати глава, тъй като нямаше сили да говори.

— Ерис… — Ейвъри протегна ръка към нея, но бе закъсняла.

Ерис вече се беше обърнала и тичаше лудешки към изхода на „Бъбъл Лаундж“, а по лицето й се стичаха сълзи.

ЛИДА

— Ето те и теб.

Лида закрачи стегнато към мястото, където Ейвъри беше застанала сама и пиеше от едно балонче. Синята му светлина блестеше по лицето й, подчертаваше гланца по устните и клепките и тя изглеждаше почти като създание от друга планета. Повечето момичета бяха с брокат, с изключение на Лида — той винаги й придаваше вид на клоун заради по-тъмната й кожа.

— Здрасти, Лида — отвърна Ейвъри. Понечи да се обърне.

— Ти сериозно ли? — Лида протегна ръка и сграбчи китката на приятелката си. Писнало й беше да се преструва, че всичко е наред. Одеве се бе опитала да поговори с Ейвъри, непосредствено след като двамата с Атлас се целунаха и Ейвъри ги погледна ужасено, но я изгуби сред тълпата. Наложи й се да чака, докато Ейвъри слезе от носещата се платформа с тортата за рожден ден, на която не я беше поканила. Господи, Лида бе толкова отчаяна, че дори се опита да попита Ерис за съвет. Вече не знаеше какво друго да направи.

Ейвъри присви очи.

— Опитвах се отново да пингна на Ерис, така че би ли ме пуснала?

Лида пусна ръката й, сякаш се беше опарила.

— Защо ме избягваш?

— Не те избягвам — отвърна съвсем спокойно Ейвъри.

— Заради Атлас е, нали? Мислиш, че не съм достатъчно добра за него — заяви Лида. — Беше много разстроена, когато ни видя заедно.

Ейвъри трепна. Изглежда, се опитваше да измисли какво да каже.

— Струва ми се малко странно. Най-добрата ми приятелка и брат ми.

— Разбирам, че е странно. Не мислиш ли обаче, че преиграваш? — Думата „странно“ обаче съвсем не обясняваше защо Ейвъри беше отрязала Лида от живота си още от началото на учебната година. Имаше нещо друго.

— Можеше поне да ми кажеш, че го харесваш.

— Очевидно съм била права да си мълча, след като видях как реагира — сопна се възмутено Лида.

Ейвъри скръсти ръце на гърдите си.

— Просто не искам да бъдеш наранена.

— Не виждаш ли, че вече съм наранена?

Ейвъри отвори уста, но оттам не излезе никакъв звук.

— Извинявай — успя все пак да каже и Лида долови напрежението в думите й.

— Просто искам нещата да тръгнат постарому. — Наблюдаваше изражението на най-добрата си приятелка. Беше й неприятно, че говори така, сякаш й се моли. Само че вече не се интересуваше от гордостта си. Ейвъри й липсваше и бе готова да се извини за всичко, само и само за да оправи отношенията им.

Русото момиче въздъхна.

— Лида — започна тя, — ти си тази, която започна да се държи странно и да имаш тайни от мен.

— О, господи! — въздъхна Лида, защото сега вече всичко се връзваше. Ейвъри определено знаеше. — Атлас ти е казал, нали? За Андите?

Ейвъри стисна устни и не отговори. Лида продължи толкова бързо, че думите се сливаха:

— Извинявай, че не ти казах. Но ти беше заминала за Ню Йорк за операция, освен това се случи един-единствен път. След това Атлас изчезна и аз не знаех как да повдигна въпроса.

Почувства се лека, след като го каза и изчисти недоразуменията завинаги.

— Глупаво е, че не ми каза. — отвърна предпазливо Ейвъри.

Сведе поглед.

— Знам, че е глупаво, че е клише да изгубиш девствеността си с брата на най-добрата си приятелка. Тъкмо затова не исках да ти кажа. Бях толкова засрамена. Мислех, че може да означавам нещо за него. След това обаче той избяга.

Ейвъри беше пребледняла и мълчеше. Лида се поколеба.

— Честно… аз наистина много го харесвам — настоя тя. — Дори ако мислиш, че идеята не си струва. Аз пък искам да пробвам.

— Добре. Разбира се — отвърна напрегнато Ейвъри.

— Извинявай — каза отново Лида. — Знам, че трябваше да ти каже. Обещавам да няма повече тайни между нас. — Освен за реабилитационния център, прошепна гласче в ума й, но тя го накара да замълчи. Този въпрос не беше важен в момента. Ейвъри кимна бавно.

— Разбирам защо не си ми казала. И въпреки че съм малко…учудена — тя се разсмя, но в смеха й нямаше весела нотка, — се радвам за вас. Сега наистина трябва да пингна на Ерис. Може да ме търси. И се врътна към входа.

— Добре — отвърна тихо Лида. Бе наясно обаче, че извинение или признанието, или каквото и да беше, не е дало желания резултат. Между тях двете все още имаше напрежение.

Не е честно, помисли си тя и усети нова горчивина да напира в нея. Какво още искаше Ейвъри от нея? Трябваше ли да поеме ролята на неин придатък, да приеме, че досегашната приятелка никога няма да й позволи да излиза с любимия й брат? И как бе станало така, че Ейвъри определяше правилата? Гневът й започна да се надига на вълни. Лида извади гравираната бяла сламка от чантата си и се огледа за кехлибарено балонче.

ЕЙВЪРИ

Ейвъри се олюля в коридора и изруга, понеже се спъна в робот прахосмукачка. Дишаше дълбоко, накъсано. Знаеше, че не е редно да си тръгва рано от партито, което беше организирала, но нямаше земна сила, която да я накара да остане.

Бе повече от ужасно, когато видя Лида и Атлас да се целуват. Избяга от Уот по средата на разговора им, скри се в страничната зала, изпрати барман да донесе поднос с атомни шотове — имаше нужда от нещо по-силно от напитките в балончетата — и изпи няколко съвсем сама. Накрая, макар и малко неуверено, събра другите за изненадата на Ерис. Което пък се оказа поредната катастрофа.

Все още владееше положението, докато Лида не сложи капак на всичко, като й разказа как била спала с Атлас. При тази новина последните й нишки самоконтрол се скъсаха.

Сега си беше у дома. Изтича до килера, отвори със замах вратата и смъкна стълбата. Изтласка тайния капак и се почувства на ръба в мига, в който се показа на покрива.

Щеше да има буря. Ейвъри я усещаше. Поривите на вятъра става безмилостни, извадиха последните й фиби, прилепиха роклята към тялото й. Тя се опря на парапета. Мислите й кръжаха хаотично, притискаха я толкова силно, че беше готова да се пръсне.

Сокол, кацнал малко по-настрани, обърна любопитно към нея копчестото си око. Ейвъри го видя как разперва криле и отлита. Неочаквано почувства близост с птицата, с начина, по който отлетя с див писък в небето. Прииска й се да го последва право към набиращата скорост буря.

— Ейвъри? — прозвуча зад нея гласът на Атлас.

Обзета от паника, тя се сети, че е оставила тайния капак отворен. Страхът й бе последван от извратено чувство на облекчение, че Атлас не е тръгнал с Лида.

— Какво е това? — попита той и пристъпи неуверено до нея.

— Покривът.

Той кимна. Щом не бе обърнал внимание на сарказма й, значи бе много пиян.

— Трябва да слезем долу.

— Ти слез. На мен тук ми харесва.

Атлас я стрелна с поглед.

— Чакай — каза бавно той. — Качвала ли си се тук и преди?

Тя не му отговори, просто се загледа в тъмната линия на хоризонта в далечината.

— Как откри това място, Ейвъри?

Тя сви рамене.

— Просто го открих. — Все още му беше сърдита, че е спал с Лида, а това — сама съзнаваше — не беше честно.

— Трябва да повикаме поддръжка, за да го зазидат.

Ейвъри се врътна към него и в гърдите й нахлу паника.

— Не! Тогава няма да има къде да идвам!

— Как така няма да има къде да идваш? — Той застана до нея и по лицето му премина напрежение, когато видя колко са високо. — Имаш хиляда места, на които да ходиш.

— Да, но това място ми помага да проясня мислите си. — Тя гледаше упорито в сенките долу и се стараеше да не се разплаче. Покривът беше всичко, което й беше останало. Губеше Лида, вече бе изгубила Атлас, а сега щеше да изгуби и единственото място, на което можеше да излезе.

— Добре ли си, Ейвс?

— Добре съм — опита се да го убеди тя.

— Ейвъри. — Той докосна ръката й. — Какво става?

— Лида ми каза — заяви тя безизразно. Продължаваше да не го поглежда. Знаеше, че не бива да повдига въпроса, но някаква глупава част от нея я тласкаше да го направи. — За януари и Андите.

Атлас помълча, после каза тихо:

— Извинявай, че не ти казах.

Почти същите думи, които бе казала и Лида. Прииска й се да се изсмее на нелепата ситуация.

— Знам, че е най-добрата ти приятелка — продължи той, без да откъсва очи от нея. Говореше много бавно, сякаш подбираше думите си колкото е възможно по-внимателно. Беше дори по-пиян, отколкото бе предположила.

— Тази вечер не отиде с нея.

— Не отидох.

— Обичаш ли я? — попита тя. Изпитваше ужас от отговора, но имаше отчаяна нужда да го чуе.

Последва ново мълчание. Тя не виждаше лицето му в мрака.

— Аз не… — Той отново замълча. Ейвъри се запита дали иска да каже, че не обича Лида, или не знае.

— Как можа? — прошепна тя.

Той се обърна и я погледна. Лицето му бе неразгадаема сянка на фона на тъмното небе.

След това се наведе и я целуна.

Ейвъри застина, не смееше да помръдне. Докосването на устните на Атлас беше леко като перце, предпазливо, неуверено. Тя затвори очи, когато целувката я накара да потръпне; имаше чувството, че настръхва цялата, а тялото й е като жица, изпъната до скъсване от напрежение. Искаше й се да прегърне Атлас, да го привлече до себе си и никога да не го пусне. Само че не смееше да помръдне, бе ужасена да не прекъсне магията.

Най-сетне Атлас се отдръпна.

— Лека нощ, Ейвс — пожела й преди да изтрополи по стълбата и да се скрие от погледа й.

Ейвъри стоеше като замаяна. Това наистина ли се бе случило? Стисна парапета, за да запази равновесие. Усети, че е замаяна.

Небесата над нея се отвориха. Плисна проливен дъжд, капчиците толкова студени и бързи, че жилнаха лицето й. Тя обаче не можеше да помръдне. Стоеше като гръмоотвод, докато бурята се вихреше около нея, стъпила здраво, вдигнала ръка, за да притисне пръсти към устните си.

РАЙЛИН

Райлин стоеше в задната част на Сима, стиснала металната ръкохватка над главата си. Влакът намаляваше, за да спре на Бедтън. Кулата ставаше по-тясна нагоре, но за разлика от етажа на Корд, където имаше само няколко пресечки, трийсет и втори етаж беше огромен. Беше широк колкото основата на Кулата от четирийсет и втори до сто четирийсет и пети и от Ист Авеню до Джърси Хайуей на запад. Хиръл живееше на същия етаж като Райлин, но почти на трийсет пресечки, поне на петнайсет минути със Сима.

Група кикотещи се дванайсетгодишни се бяха скупчили във вагона и Райлин наду музиката си, за да не чува гласовете им. Трябваше да се съсредоточи. Мислите й бяха объркани, всичко от вчера сутринта досега бе размито, хаотично. Успя все пак да отдели една нишка от заплетените си чувства.

Вече не обичаше Хиръл.

Не го обичаше всъщност от доста време. Може би никога не го беше обичала. Мислеше си, че изпитва чувства към него, но и двамата бяха толкова млади, че думи като любов и мъка описваха бургери и изпити. Това беше по времето, когато най-големите им проблеми бяха повредата във въздушния регулатор в апартамента на Райлин — Хиръл се качи в шахтата, за да го оправи — или когато той забрави рождения ден на брат си и Райлин му помогна да му направи торта в последната минута.

Всичко беше от времето преди майката на Райлин да почине и двамата да се превърнат в по-корави, по-сурови версии на самите себе си.

Снощи, когато се прибра от Париж, си легна веднага. Сутринта се събуди и откри, че сестра й е отишла на тренировка по волейбол: беше й оставила в тостера кифличка с бекон и кана кафе. Райлин поседя на масата в кухнята, извади бекона от кифличката, както винаги, докато мислеше над случилото се. Най-сетне въздъхна, стана и се облече.

След толкова много време се налагаше да скъса с Хиръл. Същевременно не се чувстваше виновна, нито дори тъжна — изпитваше единствено облекчение и някаква носталгия за преди. Знаеше, че Хиръл няма да приеме спокойно новината. Той не обичаше промените; за него щеше да е в реда на нещата да останат заедно завинаги, просто тласкани от инерцията. С течение на времето обаче щеше да се съгласи с нея, нали?

Влакът намали за поредната спирка и Райлин се лашна напред, вдигна ръка и докосна колието с Айфеловата кула. Не беше съвсем наясно какво става между тях с Корд, но каквото и да беше, искаше да разбере накъде вървят отношенията им. Изненада се, че се бе забавлявала толкова много с него вчера — тя, разбира се, обожаваше Париж, но не беше само това, а че беше в Париж с Корд.

Извади обемистия си сив таблет „Макбаш“ и отново се опита да пингне на Хиръл, но той и този път не отговори. „Буден ли си? Идвам“, написа тя и прехапа нетърпеливо устна. Замисли се дали да не изчака до следобеда, дори до утре. Само че мразеше да отлага нещо, след като вече е взела решение. Както казваше майка й, по-добре сега, отколкото по-късно.

Слезе на Ниали, спирката най-близо до апартамента, където живееше семейството на Хиръл. Повечето магазини по главната улица все още спяха, неоновите им табели рекламираха напитки или дрехи, имаше заложни къщи за техника, за които всички знаеха, че в мазетата им приемат откраднат холохардyep. Улична котка пишкаше до една врата. Домашните животни в Кулата се допускаха единствено със специално позволение, а те бяха безобразно скъпи; въпреки това, колкото и упорито Контрол на животните да се опитваше да ги ликвидира, котките винаги се появяваха отново. Райлин си спомни как едно време Криса донесе у дома рижаво котенце — ребрата му се очертаваха под олисялата козина. Майка им позволи Криса да го храни, но по-късно същата вечер Райлин я хвана, докато се опитваше да изкара котето навън.

— Не можем да си го позволим — заяви Роуз пред десетгодишната Райлин и тя кимна. На следващата сутрин казаха на Криса, че е избягало.

Райлин беше навела глава, когато зави надясно, към жилищния квартал, и излезе на улицата на Хиръл. От време на време се разминаваше с някой работник, тръгнал на смяна по горните етажи. Колосаните униформи и стъклените изтощени погледи веднага издаваха работниците.

— Райлин! — Дави, майката на Хиръл, отвори вратата, докато Райлин все още чукаше. На широкото й лице се разля усмивка. — Влизай, влизай.

Райлин не прекрачи прага.

— Питах се дали…

— Хиръл! — провикна се Дави, не че имаше нужда: апартаментът им беше съвсем малко по-голям от този на Райлин, при това за два пъти повече хора. По-големият брат на Хиръл, Сандип, се беше изнесъл миналата година, но Хиръл все още делеше стаята с брат си Друв, който беше в класа на Райлин преди тя да напусне училище.

— Момчетата май все още спят — каза Дави. — Да ти направя ли закуска, докато чакаш?

— Не, благодаря — отвърна бързо Райлин.

— Поне един чай. — От гласа на Дави беше ясно, че няма да приеме отказ. Тя отпусна ръце на раменете на Райлин и я поведе насила към кухнята.

Снимки на семейството бяха наредени върху хладилника. Вниманието на Райлин беше привлечено от снимка на тях двамата с Хиръл на бала в осми клас, още преди да пораснат и да започнат да се отнасят презрително към подобни събития. Райлин беше с яркозелена рокля, която подчертаваше очите й, и беше прегърнала Хиръл, чието лице изглеждаше по-кръгло, с по-момчешко излъчване, отколкото сега. Беше забравила и партито, и снимката. Откога не беше идвала в апартамента на семейство Караджан? Напоследък двамата се виждаха все някъде навън.

— Отдавна не съм те виждала — подхвърли Дави. Очевидно мислеше за същото. — Как си? Как е сестра ти?

— Добре сме. — Искаше й се Хиръл да побърза. Беше дошла, за да скъса с него, а майка му се държеше толкова мило…

— Знаеш, че винаги можеш да дойдеш при мен, когато имаш нужда от нещо. — Дави сложи пред нея чаша горещ чай.

— Аз…

— Рай? — Хиръл влезе в кухнята, облечен единствено по черното меко долнище на анцуг, което му бе подарила миналата година. — Какво става?

— Колко пъти съм ти казала да си обличаш риза, когато имаме гости? — възкликна Дави.

— Райлин не е гостенка — озъби се Хиръл.

— Какво ще кажеш да отидем на разходка — обади се Райлин преди майка му да отговори. Не искаше да говори пред нея.

— Дадено. — Той сви рамене. — Само да си облека една риза.

Тъкмо излязоха в тесния коридор, когато някой неочаквано заблъска по вратата.

— Полиция! — каза някой високо и думкането продължи.

— Назад — изсъска майката на Хиръл, изблъска ги настрани и изпъна решително рамене. Райлин погледна Хиръл. Той беше пребледнял.

Дави отвори.

— Какво има? — започна тя, застанала на вратата така, че Райлин и Хиръл да не се виждат.

— Търсим Хиръл Караджан. Вкъщи ли е? — Двамата полицаи се опитваха да я изтласкат, проточили вратове, за да надникнат вътре.

— Извинете, какво…

— Имаме заповед за арестуването му.

Райлин се облещи. Хиръл я стрелна с поглед, паникьосан, но беше твърде късно: полицаите подминаха Дави и застанаха пред него.

— Хиръл Караджан, арестуван сте за разпространение и продажба на незаконни вещества. Имате право да запазите мълчание. Всичко, което кажете, може и ще бъде използвано срещу вас… — Гласът на полицая звучеше грубо. Партньорът му показа заповед за обиск и нахлу в стаята на Хиръл и Друв, който замърмори все още сънено, но възмутено. Полицаят не му обърна никакво внимание и започна да преобръща мебели, да вдига матраци, да рови в чекмеджетата. Райлин знаеше, че няма да открие нищо. Не беше сигурна къде приятелят й крие стоката си, но бе твърде умен, за да я държи у дома.

Дави кършеше ръце. Друв застана до Райлин и тя посегна към ръката му и я стисна. Не откъсваше поглед от Хиръл. Горната му устна се изви присмехулно, голите му рамене бяха изпънати, въпреки че ръцете му бяха извити зад гърба и стегнати с магнитни белезници.

После полицаите отведоха Хиръл.

— Какво ще правим? — попита Друв.

— Не знам — прошепна Райлин.

Вече не беше сигурна в нищо.

ЛИДА

Лида стоеше пред вратата и се колебаеше дали да звънне, или просто да влезе. Ако идваше при Ейвъри, вече щеше да е вътре: Ейвъри беше добавила скенер на ретината й към списъка за незабавен достъп още преди години. Само че сега Лида искаше да види Атлас.

Реши да натисне бутона и метна сакото на Атлас на едната си ръка. Снощи я беше загърнал с него, докато тя трепереше в ховера на път към дома след „Бъбъл Лаундж“. Това й се бе сторило благоприятен знак. Поне беше така, докато ховерът не спря пред тях и той й пожела лека нощ преди тя да успее да го покани. А пък той дори не се опита да я целуне.

Може пък да не я харесваше, обади се гласът на съмнението. Може да харесваше друга. Все пак тя беше тази, която го целуна на партито на Ерис. Но пък той откликна почти веднага.

Сега обаче, въпреки всичко, тя беше доволна, че той бе забравил да си вземе сакото. Така имаше съвършеното извинение да се отбие и да го види.

Никой не отговори на позвъняването. Лида въздъхна, вдигна очи към скенера на ретината и вратата се отвори послушно пред нея.

— Атлас? — провикна се тя и влезе в огромното фоайе. Неволно обърна поглед към покритите с огледала стени, където отражението й — почти грациозно и предизвикателно в семпла права рокля и гладиаторски сандали, косата внимателно сресана, гримът безупречен — танцуваше успоредно с нея.

— Лида? — Ейвъри излезе от кухнята в плетен халат с монограм и пантофи от алпака, косата й като див рус облак около съвършеното лице. Лида усети прилив на раздразнение, защото бе положила огромно старание да се облече и нагласи тази сутрин, а пък Ейвъри изглеждаше великолепно, без дори да се напряга.

— Здрасти — започна предпазливо тя. Вече не беше сигурна какъв е протоколът между тях двете с Ейвъри.

— Много си подранила. — Сви срамежливо рамене и погледна халата и пантофите. — Или може би аз съм твърде закъсняла.

— Партито беше страхотно — подхвърли неубедително Лида.

Ейвъри премести единия пухкав пантоф.

— Благодаря. За малко да забравя да ти кажа, че роклята ти много ми хареса. Нова ли е?

— Да. — „О, боже — помисли си, — говорим си като напълно непознати“. Така ли щеше да бъде отсега нататък, странна, скована любезност? Беше по-зле, отколкото да не си говорят.

Останаха загледани една в друга необичайно студено. Лида си помисли, че не е влизала в този апартамент от началото на учебната година. Обикновено прекарваше тук почти цялото си време и се държеше както у дома си, вадеше си нещо за хапване от хладилника, без да пита. Сега дори не смееше да седне на канапето без покана.

— Заповядай, седни — покани я Ейвъри, сякаш прочела мислите й. Погледът й се премести към сакото на Атлас.

— Няма нужда — побърза да каже Лида. — Търся Атлас.

— Аз ще му го дам. — Ейвъри посегна към сакото, но Лида отстъпи назад и го стисна.

— Всъщност аз…

— Лида? — Атлас излезе в антрето. Личеше му, че е с дори по-силен махмурлук от Ейвъри. Очите му бяха кръвясали, лицето бледо, брадата набола, той все още беше със смачканата официална риза от снощи, въпреки че си беше сложил червени мрежести спортни гащета. Лида изпита странно облекчение.

Сигурно това беше причината да не пробва нищо с нея на купона: беше се напил и искаше да се прибере.

— Здрасти — каза тя, без да обръща внимание на Ейвъри. — Снощи беше пълна лудница, нали?

— На мен ли го казваш! — Атлас пристъпи напред и в този момент Лида забеляза нещо на яката му — блясъка на брокатен грим, който едва личеше на утринната светлина.

Целият свят се завъртя. Атлас бе целувал момиче снощи. Някоя, която е била на партито. Откъде иначе този противен грим на яката му?

— Просто исках да ти върна сакото. — И му го подхвърли, доволна, че гласът й прозвуча небрежно.

— Благодаря. — Той го улови във въздуха, очевидно объркан. — Значи, ъ-ъ-ъ…

— Трябва да си тръгвам — заяви тя. — До скоро.

И двамата й казаха довиждане, но Лида вече беше в коридора. Гледаше право напред, избягваше да се обръща настрани, към издайническите огледала, които щяха да й напомнят за жалкия й опит да изглежда готина за момче, на което изобщо не му пука за нея — а и гримът на друга бе размазан по ризата му.

— Към Надя — прошепна тя, когато се качи в асансьора и започна да съставя ново съобщение. — Мисля, че снощи Атлас е бил с момиче. Трябва да разбера кое.

„Както желаеш“, отговори хакерът. След малко пристигна още ред. „Само че ако искаш да хаквам още някой, освен Атлас, ще ти струва допълнително“.

— Слушай внимателно. Открий тази информация и ще ти платя четири пъти повече от обичайната такса — сопна се в отговор тя.

Вратите на асансьора се отвориха и Лида влезе с бърза крачка. Вече се чувстваше малко по-добре. Никога не се беше изправяла пред проблем, с който да не може да се пребори.

С изключение на Атлас.

Все още нямаше намерение да се отказва. Не и без битка.

ЕЙВЪРИ

Ейвъри наблюдаваше как най-добрата й приятелка излиза. Знаеше, че трябва да каже нещо, че не бива нещата да продължават по този начин, но бе твърде съсредоточена върху Атлас и не можеше да мисли разумно. Беше го чакала да се събуди цяла сутрин, цялото й тяло тръпнеше в замайващо, опияняващо очакване. Едва се сдържа да не изтича в стаята му и да скочи на леглото му, както правеше всяка Коледа.

Не спираше да си припомня снощната им целувка на покрива. Освен това въпросите напираха. Как щяха да се държат след случилото се снощи? Какво щяха да кажат на Лида? Какво щяха да правят с родителите си?

— Атлас? — започна тя, макар да нямаше представа как точно да се изрази. В същия момент забеляза, че той не я гледа. Очите му бяха впити във входната врата, откъдето бе излязла Лида.

— Да? — попита бавно той и се обърна.

Решителността й се стопи. Той защо не й се усмихваше, след като вече бяха сами?

— Просто се питах… ами…

Откъм кухнята се чу звън, който показваше, че поръчаната храна е пристигнала. Атлас отиде да я вземе, без дори да я погледне. Тя го последва, малко разочарована. Той посегна към кутията, която идваше от любимата им пекарна.

— Чакай. От „Бейкхаус“ ли си поръчал?

— Да. Искаш ли? — попита той, но тя поклати глава.

Не можеше да повярва. Тя цяла сутрин бе крачила нервно из стаята си и сърцето й щеше да се пръсне, а Атлас си беше лежал в леглото и бе поръчвал гофрети.

— Извинявай. Искаше да ме попиташ нещо.

— Ами, аз… — Заля я тревога. Не можеше да го направи. — Няма значение — отвърна тя в опит да омаловажи нещата.

Искаше й се да изпищи. Разбърка таблетка за хидратация в чаша портокалов сок просто за да направи нещо.

— Може ли и за мен една? — попита Атлас и Ейвъри му подхвърли шишенцето, без да каже и дума. — Благодаря — продължи той и извади две таблетки. — Господи, какъв махмурлук!

— Лудешка нощ, нали? — Надяваше се да го провокира. Не можеше да повярва, че се държи така и се преструва, че целувката изобщо не я е имало.

— Ама наистина правиш страхотни партита, Ейвс. — Микрокотлонът изпиука и Атлас извади гофретата и я заля със сироп. Все още не я поглеждаше в очите. — Не помня кога за последен път ми е било толкова скапано. Тези балончета с уиски и сода… — Поклати глава и лапна огромно парче. — Леле, какъв махмурлук! — повтори.

— Да — съгласи се обърканата Ейвъри. Какво ставаше? Атлас седеше пред плота и закусваше, сякаш бе най-обикновено утро — сякаш не се бяха целунали снощи. Сякаш целият свят се беше завъртял на оста си, сякаш самото съществуване на Ейвъри бе напълно променено.

Възможно ли бе Атлас да е бил толкова пиян, че да не помни какво се беше случило? Или по-лошо — да не би да се преструваше, че не се е случило, защото за него не означаваше нищо, защото съжаляваше?

— Ейвъри? Това току-що пристигна за теб. — Прислужницата им, Сара, беше застанала на вратата, прегърнала букет в ръчно изработена кутия. Ейвъри веднага погледна Атлас и се запита дали той не е изпратил цветята. Може пък да се държеше предпазливо и цветята да са неговият начин да покаже какво изпитва, докато се старае да опази тайната.

Ейвъри взе кремавата картичка, поставена отстрани. „За Ейвъри“, пишеше на нея, почеркът бе едновремешен, заоблен. Естествено, помисли си тя и потръпна от радост. Атлас си беше спомнил любимия й калиграфски стил. Отвори бележката и прикри усмивката си.

Цветята не бяха от Атлас. „Дълги корени за оранжерията ти — пишеше вътре. — Уот“.

Уот ли? Ейвъри се слиса. Спомни си снощния им разговор. Кой беше този и защо не знаеше повече за него? Зарови лице в букета, за да прикрие объркването си, и вдъхна дълбоко. Ароматът беше опияняващ, лек, въздушен. Ейвъри разбра, че цветята са подбрани много внимателно, гипсофил и божури и една-единствена бяла роза в средата. Всичките бяха с дълги корени. В кутията имаше и пръст, рохкава. Растенията не бяха отрязани: все още бяха живи, така че, ако искаше, можеше да се опита да ги прехвърли в по-дълбока пръст.

Очевидно Уот беше обмислил добре подаръка си. Тя бе трогната.

— Да ги занеса ли в стаята ти? — попита Сара.

— Защо не ги оставиш тук, на масата в кухнята? — Ейвъри не откъсваше очи от Атлас, докато говореше. Надяваше се цветята да го накарат да реагира по някакъв начин — да покаже ревност или поне любопитство. Той обаче продължаваше да си дъвче гофретата и дори не ги поглеждаше.

— Атлас, какво мислиш за цветята? — попита тя, без да крие раздразнението си.

— Супер са.

Дори не попита кой ги е изпратил. Сърцето й се сви. Тя пак погледна цветята. Бяха толкова красиви… но бяха обречени, помисли си мрачно тя: тънките им коренчета щяха да отстъпят пред неподатливите стени на кутията.

Отчупи клонка гипсофил и я пъхна в джоба на халата си, върна се в стаята си и затвори тихо вратата.

ЕРИС

Ерис стоеше на опашката в бакалията на ъгъла. На едната й ръка висеше малка кошница, а в другата стискаше купони, които бе открила на евтините листовки, които се разпространяваха на долните етажи. Майка й й беше прехвърлила няколко нанодолара, за да може да купи нещо за вечеря. Каролайн беше излязла с „много важен човек“, както бе казала, след като беше облякла бяла изгладена блуза и си бе сложила перлите за пръв път от седмици. Ерис за момент се запита дали този важен човек не е Евърет. Не че вече й дремеше какво прави той. Освен това беше много по-вероятно да става въпрос за интервю за работа, поне така реши, а след това напълно изгуби интерес.

Хубавото бе, че тази вечер щеше да разполага с апартамента и нямаше да й се налага да седи прибрала крака срещу майка си на масата, където коленете им се удряха, докато ядяха нудълс и зеленчуков бульон в пълно мълчание.

Напоследък Ерис често бе сама. След трагичното парти по случай рождения й ден, когато всички научиха истината за бедността й, се чувстваше изолирана и отритната. Всичките й приятелки, разбира се, твърдяха, че всичко е наред; на следващия ден до една й пуснаха съобщения, за да я подкрепят, все още се мотаеха с нея в училище, непрекъснато питаха дали има нужда от нещо. Не че Ерис им вярваше. Приятелството с Ейвъри отбиваше най-неприятното, но въпреки това всеки път, когато минаваше по коридора, около нея се носеше шепот, десетки погледи следяха всяко нейно движение. Долавяше съжалението в гласовете на съучениците си, когато обсъждаха колко ужасно се чувства, въпреки че мнозина, в това Ерис бе сигурна, се радваха на падението й.

Миналата седмица всеки ден след училище се прибираше право в апартамента и колкото и да беше невероятно, си пишеше домашните — просто нямаше какво друго да прави — и си лягаше рано, а след това лежеше и мигаше в мрака. Дори след като най-сетне заспеше, сънищата й бяха пълни със заключени стаи и трескаво преследване по безкрайни тъмни коридори. Нямаха нищо общо със сънищата за летене и пъстрите фантазии, които качваше на Твореца на сънища.

Като цяло седмицата беше кошмарна. Искаше й се да има още някой, с когото да поговори, освен с Ейвъри. Ако двамата с Корд все още бяха заедно, можеше да избяга у тях. Непрекъснато забавяше крачка пред апартамента на Мариел, но след това въздъхваше и продължаваше. Не бе забравила как избягваше момичето след онази нощ преди два уикенда, така че сега не можеше просто да почука на вратата и да я покани да излязат.

Пристъпи нетърпеливо от крак на крак. Всичко на горните етажи беше много по-бързо. Там роботите сканираха покупките и сметката бе готова за секунди, след това дрон ги доставяше, където трябва. Тя обаче бързо научи, че нищо тук долу не е автоматизирано и така ефикасно.

Най-сетне Ерис пристъпи към касата и старата касиерка започна да маркира покупките й с безобразно стар ръчен скенер. Ерис се изключи, погледът й се насочи към прашния щанд за сирене; мелачката за ядки скърцаше шумно, момичето на съседната каса беше с дълга пясъчноруса плитка и големи тъжни очи. Приличаше на тринайсетгодишна.

— Шейсет и два долара и двайсет и шест цента — разнесе се монотонният глас на касиерката. Ерис извади таблета си от чантата, прокара го пред скенера и машината подсвирна гневно. — Транзакцията е отказана — каза касиерката и в гласа й прозвуча раздразнение. — Имате ли друга сметка, която можете да използвате?

— Ами… — Ерис сведе поглед, пръстите й се плъзнаха по екрана, докато извикваше баланса на сметката, и неочаквано усети, че й призлява. В сметката й имаше по-малко от петдесет нанодолара. Как бе възможно да се случи подобно нещо? — Извинете — измърмори тя и лицето й стана огненочервено, — ще извадя няколко неща, след това ми кажете отново сметката. — Чу хората зад нея да недоволстват и й се прииска да потъне в земята и да изчезне.

Задържа меганудълсите и соса за паста, поколеба се дали да остави пилето или сладоледа с шоколад и лайм. Най-сетне, след кратко колебание, остави сладоледа.

— Сега би трябвало да стане — каза тя, и в същия момент нечия ръка отзад се пресегна и извади сладоледа.

— Трябва да се научиш да пресмяташ цената на продуктите, докато пазаруваш — каза Мариел. — Ако не можеш да я сметнеш сама, има съответната програма на таблета ти.

— Здрасти — каза тихо Ерис, без капка изненада. — Как е? — Този път транзакцията беше одобрена и тя отстъпи настрани, докато касиерката сканираше покупките на Мариел.

— Че какво ти пука? — Мариел докосна таблета си и подхвърли сладоледа на Ерис. — Заповядай.

— Няма нужда. — Ерис последва Мариел по коридора. Чувстваше се безкрайно неловко. Дори не бе разбрала, че Мариел купува сладоледа за нея.

— Напротив. Ти имаше толкова нещастен вид, когато го оставяше. — Мариел сви рамене. — Приеми го като закъснял подарък за рождения ти ден. Видях на фийдовете, че миналата седмица си празнувала.

Ерис усети как я бодва чувство за вина.

— Виж, аз не…

— Забрави тази работа. Не ми дължиш нищо.

— Извинявай!

Няколко души се обърнаха любопитно към тях и Ерис сниши глас.

— Извинявай — повтори неубедително, защото не бе свикнала да се извинява. — Постъпих гадно. Месецът ми беше супер кофти. Не исках да… — Замълча безпомощно. — Както и да е, наистина съжалявам. Благодаря ти за сладоледа.

— Все тая. Всичко е наред. — Бяха пред вратата на Мариел. Тя я блъсна с ханш; не беше заключена и тя понечи да влезе.

— Чакай! — Ерис мразеше да се моли, но вече беше тук, така че какво толкова. — Искаш ли да поизлезем заедно довечера?

Мариел се изсмя.

— Извинявай, Ерис. Не мога да си опразвам графика всеки път, когато имаш нужда да се понатискаш с някого.

— Имах предвид да излезем като приятелки. — Ерис се опита да не го каже отбранително. — Аз просто… Не познавам абсолютно никой тук долу. Много съм самотна.

— Имам си планове за тези вечер. Не говоря за парти — каза Мариел, но гласът й бе поомекнал. Ерис се запита дали не е напипала слабото й място.

— Може ли да дойда?

Мариел изви вежда и я изгледа.

— Не си ядеш сладоледа.

— Моля те.

Мариел дръпна чашката сладолед от ръката на Ерис, смъкна капачето, след това забоде нокътя си, лакиран в червено, и загреба с пръст.

— М-м-м. Шоколад и лайм. Отличен избор. И да — продължи тя, когато Ерис отвори уста отново, — може да дойдеш. Но ако дойдеш, няма мърдане. И никакво пиене на вино.

— Значи отиваме на парти — заяви доволно Ерис.

Мариел се засмя пак, но не каза нищо.

— Водиш ме на църква? — изсъска Ерис, застанала пред огромните резбовани дървени врати на катедрала „Сейнт Пол“. — Нали знаеш, че е петък?

— Мама работи през уикендите, така че винаги идваме в петък вечер вместо в неделя сутринта — каза Мариел. — Можеш да се прибираш, ако искаш.

Ерис се колебаеше. Не бяха далече от дома. Досега дори не беше забелязала тази църква, но тя се намираше на нищо и никакви десет пресечки от тяхната улица.

— Не — реши тя.

— Няма да си тръгваш по-рано обаче — напомни й Мариел и спря пред тежката врата, която се отвори навътре. Топна ръка в светената вода до входа. Когато Ерис подмина мраморния купел, без да го докосне, Мариел въздъхна и се обърна, за да втрие няколко капчици с палец на челото й. Ерис не се отдръпна.

Последва новата си приятелка по една странична пътека и се настани на пейката, където двойка на средна възраст с тъмни коси и момче на около дванайсет вече се бяха настанили. Родителите на Мариел и брат й, сети се Ерис. Мариел прошепна нещо, което Ерис не чу, и те й махнаха. Всички се усмихнаха и й кимнаха, след това отново се обърнаха към хора и запяха.

Ерис се огледа с любопитство. Беше хладно, светлината бе приглушена, повечето идваше от витражите по стените. Ерис знаеше, че не са близо до която и да е от страните на Кулата, така че това сигурно бяха фалшиви прозорци, осветени отзад от соларни лампи. Таванът се извиваше високо над тях, заемаше почти целия следващ етаж и може би дори част от сто и пети. Каменни статуи на хора в роби и с ореоли се редяха покрай стените.

Ерис със закъснение забеляза, че всички коленичат. Побърза да ги последва и отпусна колене на възглавницата. Всички запяха песен, но тя не знаеше думите. Погледна Мариел.

— Просто се моли — прошепна й тя. Така че Ерис затвори очи и остави непознатите думи да я обгърнат.

През останалата част от службата следеше и повтаряше движенията на паството: сядаше, коленичеше, изправяше се, сядаше отново, тананикаше песните заедно с другите и седеше тихо по време на молитвите. Хорът пееше, гласовете се смесваха със записите на пиано и всичко това бе като магия. Ерис се почувства спокойна, сякаш бе постигнала мир със себе си. Мислите й се отнесоха към родителите й — какви са били, когато са се запознали, когато майка й е била млада манекенка, изоставила кариерата си заради по-възрастен човек, а баща й тъкмо е бил приключил втория си развод. Представи си биологичния си баща — къде се намира в момента, какви са общите им черти.

Погледна към семейството на Мариел — четиримата се бяха хванали за ръце — и откри, че се надява всичко при тях да е наред. Също и в нейното откачено, съсипано семейство. Може би молитвите бяха тъкмо затова, каза си тя, просто да пожелаеш добро на другите.

Свещеникът каза нещо и всички се изправиха неочаквано, стиснаха си ръцете, пожелаха си хубави неща. Всичко това беше напълно чуждо на Ерис — да докосва хора, които дори не познава. Същевременно й се стори хубаво — да е на място, където никой не я съди, никой не се интересува от миналото й, нито знае името й. След като стисна ръцете на хората от семейството на Мариел и на целия ред пред тях, Ерис най-сетне се обърна към Мариел.

— Мир вам — прошепна, гласът й бе малко дрезгав.

— И на вашия дух — отвърна Мариел и стисна ръката на Ерис.

Когато седнаха отново, Мариел не я пусна. Преплете пръсти с нейните. Ерис не каза нищо, гледаше право напред, но ръката й остана в ръката на новата й приятелка. Стисна я лекичко и след малко Мариел също я стисна.

Останаха хванати за ръце до края на службата.

Когато службата свърши, Ерис последва семейството на Мариел и останалите хора навън. След спокойствието вътре светът изведнъж се оказа шумен и пренаселен. Ерис отскочи настрани, когато медицински ховер с пусната сирена избръмча гневно покрай тях.

— Благодаря, че ми позволихте да дойда на църква с вас — каза тя, а приятелката й просто кимна.

— Ерис — каза майката на Мариел. — Разкажи ми за себе си. Какво ви доведе със семейството ти на „Гроздовиден ресник“?

Момичето стрелна Мариел с поглед, изненадана, че не е споделила нищо.

— Семейството ми преживява сложен момент — призна тя.

— Всъщност само ние с мама сме тук долу. Родителите ми се разделят. — Усети, че става все по-лесно с всеки път, когато го казва. Може би след време щеше да го казва, без да има желание да ревне.

— Много ми е мъчно — отвърна майката на Мариел и я изненада, като я прегърна. Ерис не беше прегръщана от никого освен от родителите си, дори Ейвъри не го беше правила. — Двете с майка ти искате ли да дойдете на вечеря — попита, когато приближиха апартамента.

Ерис се поколеба, изненадана от силното си желание да се съгласи.

— Мама е навън, но аз ще дойда с удоволствие — призна тя.

Майката на Мариел се усмихна широко и влезе. Мариел не откъсваше очи от Ерис; на лицето й се беше изписало странно изражение.

— Какво има? Не искаш ли да дойда? — попита Ерис.

Мариел поклати глава.

— Не, просто… Всеки път, когато реша, че си ми ясна, ти правиш нещо неочаквано.

Ерис се разсмя.

— Е, случва се. Дори аз все още не съм разбрала себе си, а се опитвам от осемнайсет години.

Мариел извъртя очи и я поведе в апартамента.

Ерис седна доволно на кухненската маса у семейство Валконсуело — оказа се, че това е фамилията на Мариел, — докато родителите на Мариел тракаха с тенджери и тигани в топлата уютно разхвърляна кухня. Малко по-късно чу цвърченето на домати и наденица. Устата й се напълни със слюнка: напоследък не беше яла нищо освен консервирана храна, купена готова, и онова, което сервираха в стола в училището.

Вечерята беше великолепна и абсолютно хаотична. На Ерис и хареса начинът, по който семейство Валконсуело се шегуват и заяждат, как спорят за някакъв баскетболен мач и споменават играчи, за които изобщо не беше чувала. Накрая бащата на Мариел отиде да приеме пинг в спалнята, а майка й изведе прозяващия се Маркос от кухнята.

— Ние с Ерис ще оправим масата — обади се Мариел, без да откъсва очи от лицето на приятелката си.

— А, Ерис е гостенка — провикна се майката на Мариел от коридора.

— С удоволствие ще помогна — настоя Ерис и стана, за да вдигне масата. Беше възнаградена от изумлението, изписало се на лицето на Мариел. Я стига, помисли си развеселено, ще се справя с измиването на няколко чинии.

Почистиха кухнята в мълчание.

— Защо ме остави да дойда с вас тази вечер? — попита след малко Ерис.

Мариел сви рамене.

— Нали каза, че си самотна. Службата винаги ми помага, когато се чувствам така.

Най-сетне, когато всичко беше почистено, Мариел изключи лампата и запали изкуствена свещ.

— Извинявай — каза и сложи свещта на средата на масата. — Просто се опитваме да намалим сметката за електричество.

— Това ли е сигналът, че трябва да си тръгвам? — попита Ерис малко необмислено.

Странни сенки от свещта затанцуваха по лицето на Мариел — лице с изразителна костна структура, която издаваше сила на волята; очите й се превърнаха в езерца от тъмнина, които Ерис не можа да разгадае. Никога не беше изпитвала това към друг — че се познават до болка и същевременно са непознати. Посегна през масата към ръката на приятелката си, но Мариел се отдръпна и поклати глава.

— Всъщност, да, това е сигналът, че трябва да си ходиш — въздъхна тя. — Не мога отново да тръгна с теб по този път, след като знам как ще завърши.

Ерис знаеше, че трябва да си тръгва, но тогава Мариел се наведе леко напред и я погледна. Все още не беше решила.

— Този път няма да свърши по същия начин — чу Ерис гласа си.

— Защо да ти вярвам?

— Ами ако го даваме бавно? — предложи Ерис и стана. Не беше сигурна защо иска това, но бе сигурна, че го иска.

Мариел наведе замислено глава. Пламъкът на свещта заблестя по евтините червени камъни на обиците й, искрици червен огън сред черната пелена от коса.

— Може би — отвърна най-сетне тя.

Ерис кимна.

— Знаеш къде да ме намериш — каза, излезе и затвори вратата.

Ерис Дод-Радсън, помисли си тя, самозвана кралица на небрежните свалки, предлага да го дават бавно. Кой да предположи?

РАЙЛИН

Райлин стоеше в кухнята, притиснала таблета до ухото си, и се опитваше да се свърже отново с полицейското управление. Беше минала седмица, откакто бяха арестували Хиръл, и все още не го бяха включили в одобрения списък за свиждане. Защо се бавеха толкова?

— Здравейте — започна тя в мига, в който от регистратурата вдигнаха. — Обаждам се, за да попитам за Хиръл…

— Госпожице Майърс, както ви казах вчера, приятелят ви все още не е получил одобрение — сопна се пазачът, когато позна гласа й. — Ние ще ви уведомим, ясно?

След това затвори.

Райлин опря на лакти на плота и отпусна глава в ръце. Дори да не обичаше вече Хиръл, не й беше приятно, че той е в затвора и страда. През изминалата седмица ходеше да вижда майка му и баща му всяка вечер, просто за да ги увери, че Хиръл е невинен и всичко ще се оправи. Друв я поглеждаше с извити вежди и Райлин се изчервяваше, че са я хванали в лъжа. Какво друго можеше да каже на семейство Караджан — че няма никаква надежда ли?

Въздъхна и продължи да тъпче елегантната сребърна хладилна чанта на Корд с електролитни напитки и енергийни барчета. Независимо от всичко, което се случваше, беше твърдо решена да отиде на турнира по волейбол на Криса. Не я беше гледала как играе от месеци. Дори щеше да занесе закуски като някои от майките на момичетата. Идеята беше на Корд: той бе настоял да й даде назаем хладилната чанта, защото Райлин, разбира се, нямаше.

При мисълта за Корд по устните й затрепка усмивка. Беше странно колко лесно той се превърна от неин работодател в… в онова, което беше сега. Беше странно и същевременно естествено, почти неизбежно.

Корд беше настоял да продължи да й плаща за цяла седмица, като твърдеше, че вината за уволнението й от количката със закуски е негова. Райлин прие парите — не можеше да си позволи да откаже, — но упорито продължи да чисти, макар Корд да я увери, че не се налага. Излизаше единствено за да отиде на интервюта за друга работа, но на нито едно място не я взеха. През изминалата седмица й отказаха от пет места.

— Просто не разбирам защо не останеш тук — повтаряше Корд. — Би трябвало да се върнеш на училище, вместо да се забиеш на поредното място, което ще бъде чисто и просто задънена улица. Прекалено умна си, за да се оставиш така, Райлин. — Тя се изкушаваше да приеме помощ от Корд, но се чувстваше неловко, защото във връзката им нямаше баланс. Той може и да беше прав за завършването, но тя трябваше да измисли първо откъде да намери пари.

Двамата прекарваха заедно повече време след Париж: следобедите, когато той се върнеше от училище или от мястото, на което изчезваше така мистериозно. Обикновено стояха у тях, просто си приказваха, гледаха холофилми, смееха се и се целуваха. След това пак се целуваха. Следващата крачка така и не я направиха, главно защото Райлин бе разкъсвана от чувство на вина. Трябваше да скъса с Хиръл, преди да позволи да се случи нещо друго. Нямаше търпение да го направи: чувстваше, че проблемът я разкъсва отвътре, че живее в лъжа.

На вратата се почука и Райлин вдигна стреснато поглед и отиде да отговори.

— Лъкс! — възкликна тя и прегърна приятелката си. Лъкс беше със сиви копринени панталони с връзка и потник в същия бонбонено-ябълков цвят като опашката й. — Тази седмица косата ти ще отива страхотно на очите ми — добави Райлин и кимна към новия цвят.

Лъкс се усмихна неубедително. Тя все още ходеше на училище, а следобедите работеше във фризьорски салон на деветдесетия етаж, където чистеше конусите за боя и метеше след подстригване. Стилистите не се интересуваха дали Лъкс ще използва остатъците от боя върху себе си, в резултат на което косата й се променяше в калейдоскоп от цветове.

— Не отговори на нито един от есемесите ми тази седмица. Започнах да се тревожа — обясни Лъкс.

— Извинявай. Беше истинска лудница. — Райлин усети, че я бодва чувство за вина. Не че имаше намерение да пренебрегне приятелката си: просто не знаеше как да отговори. Лъкс й пускаше есемеси непрекъснато, откакто бяха арестували Хиръл, и вероятно бе решила, че трябва да поразведри приятелката си. Ако само знаеше истината, мислеше си Райлин, че се опитва да скъса с Хиръл, но все още не е успяла… А, да, между другото, започваше да изпитва чувства към момчето от горните етажи, за което работеше.

— Затова се опитвах да се свържа с теб, Рай — каза Лъкс. Вдигна отчаяно ръка и Райлин забеляза, че държи кафяв плик с покупки. — Донесох разни неща, за да си направим шоколадови палачинки. Реших, че малко готинка храна няма да ти дойде зле. Ти обаче си заета. — И хвърли поглед към хладилната чанта, а после към сресаната коса и синята рокля на Райлин.

Райлин се усмихна, когато си спомни колко пъти майка й беше правила тези палачинки, докато бяха деца. Не бяха нищо особено, просто бананови палачинки с шоколадов чипс. Криса ги обичаше и винаги искаше от тях, но все още не можеше да каже „банан“, затова тичаше из кухнята и викаше: „Намбо! Намбо!“, докато Райлин и Лъкс вадеха кутията с микс за палачинки, и лицето й грейваше, щом я видеше.

— Шоколадови намбо палачинки, страхотно — възкликна Райлин. — Само че отивам на турнира на Криса. Искаш ли да дойдеш и ти? След това ще си направим закуска за обяд.

Лъкс се поколеба, но после кимна.

— Добре. — Все още гледаше Райлин, очевидно объркана от нещо в изражението й.

— Как е тайфата? — попита Райлин, докато излизаха от апартамента. Даде си сметка, че почти не е виждала приятелите си, откакто бе започнала работа за Корд. — Виждала ли си Андре и Ви наскоро? — Най-много я интересуваше Ви. Така и не можеше да си обясни как са заловили Хиръл, докато Ви, който продаваше много повече, все още си върти търговията.

— Снощи ходихме в стоманената гора. Диджеят беше кофти, затова се разкарахме и си палнахме халюциногенни запалчици на онзи затънтен ъгъл при изхода на Седемнайсета улица. — Райлин знаеше за кой ъгъл говори приятелката й. Там преди няколко години всички бяха пушили за пръв път и тя неочаквано се почувства толкова гладна, че й се доповръща. „Ще мине — увери я Лъкс и се изкиска, — а когато мине, ще се почувстваш невероятно“. Оказа се права.

— Не е същото без вас с Хиръл — добави Лъкс.

— Да, притеснявам се за него. Просто искам да си поговорим, но не ме допускат. — Райлин въздъхна, когато слязоха от Сима близо до училището. Хладилната чанта се носеше леко зад нея. Лъкс я погледна, но не каза нищо.

Стигнаха пред двойните врати на спортната зала към средно училище „Ървинг“ и Райлин усети тръпка на нетърпение, че се връща тук. Отдавна не се беше мяркала в училището.

Влязоха в спортната зала тъкмо когато турнирът започваше. Всичко беше същото както Райлин го помнеше, задушно, с лека миризма на пот, с издраскано термофолио на пода. Райлин не разбираше как е възможно залата, която, както и всичко останало в Кулата, беше само на двайсет години, вече да изглежда като нещо от миналия век. Вероятно защото никой никога не я поддържаше и чистеше.

Беше пълно с народ; Райлин знаеше, че това е областен турнир, но очевидно не беше наясно колко е важно това събитие. Криса и останалите от отбора на „Ървинг“ се бяха свили от тяхната страна на мрежата, свели глави. Холографският им талисман, огромен сив вълк, обикаляше наоколо и караше най-малките зрители да пропискват. Райлин дори забеляза няколко миниховеркамери, които летяха около звездните играчи и показваха тяхната перспектива на гигантски екрани, монтирани високо.

Двете с Лъкс се настаниха на пейките. Криса щеше да бие сервис: прецени топката и се надигна на пети. Тъмната й опашка се люшна. Райлин наблюдаваше, обзета от страхопочитание, как тя хвърли топката във въздуха и я запрати от другата страна на мрежата.

— Много е добра — прошепна Лъкс.

Райлин кимна.

— Да. — Обичаше да наблюдава Криса, как тялото й застива в пълна концентрация, а след това се задейства безотказно като машина. Криса се движеше грациозно като танцьорка, все едно беше в една от нискогравитационните камери и краката й почти не докосваха земята. Сърцето на Райлин се сви от гордост. В подобни моменти си казваше, че всичко, от което се е отказала, си е струвало.

Таблетът й завибрира. Беше съобщение от Корд. „Вечеря днес?“

„Не мога“, отговори Райлин и стрелна Лъкс с поглед. Приятелката й не откъсваше очи от играта. Имаше нужда от това време с приятелката си. „Ще правим закуска за вечеря. Знаеш как е“.

„Закуска за вечеря си струва единствено ако е закуска в леглото“, отвърна Корд. Райлин му изпрати раздразнено усмихнато лице и пъхна таблета в джоба си. Лъкс обаче забеляза изражението й и попита:

— Добри новини?

На Райлин отчаяно й се искаше да разкаже всичко на Лъкс. Само че не беше сигурна дали приятелката й ще разбере. Как би могла, след като самата Райлин не разбираше.

— Не точно — отвърна с надеждата Лъкс да не разпитва повече.

Когато играта приключи и бе даден сигнал за край, Райлин помъкна хладилната чанта към мястото, където се беше събрал отборът на Криса. Лъкс я последва. Лицата на играчите бяха поруменели след победата и всички се поздравяваха.

— Райлин! Не знаех, че ще дойдеш! И Лъкс! — възкликна Криса, а след това привлече Райлин за прегръдка. На долната част на ръката й имаше малък червен пач — монитор за жизнените показатели, каза си Райлин, за да следи сърдечния ритъм и метаболизъм на Криса, съдържанието на потта й.

— Кога го получи? — попита тя.

Криса сви рамене.

— Карат всички, които ще се явяват на ранен подбор, да ги носят — обясни тя и Райлин неочаквано си спомни за една нощ в стоманената гора, последния път, когато си бе сложила пач. Сякаш бе минала цяла вечност оттогава.

— Донесла си закусчици? — продължи Криса, като видя хладилната чанта, и се усмихна доволно.

— Знам, аз съм най-готината кака на света. — Райлин изтласка чантата напред и я отвори. Момичетата забъркаха нетърпеливо за напитките.

Криса грабна електролитна напитка и отпи дълга глътка. След това отпусна бутилката, погледна Райлин и отбеляза:

— Изглеждаш различно. Нещо с косата си ли си направила?

— Бъркаш ме с Лъкс — отвърна небрежно Райлин и Криса се разсмя.

— Права си. Сигурно е така, защото си с рокля — отвърна Криса. Райлин обаче знаеше какво вижда сестра й, въпреки че момиченцето все още не бе разбрало.

Независимо от всичко, което ставаше, Райлин беше щастлива.

ЛИДА

— Мамо? Тук ли си? — провикна се Лида от вратата. Потръпна, мокра от пот, все още с белите накитници от антигравитационната йога, които блокираха позивите за повръщане. Днес бяха единствено Лида и Минг. Ейвъри не беше идвала на йога повече от седмица. Разправяше, че ходела да тича по-често, но Лида знаеше, че приятелката й я избягва — също и Минг, на която все още не беше простила за онова, което бе направила на партито на Ерис.

Лида и Ейвъри почти не си бяха проговорили след странната среща онази сутрин, когато Лида пристигна със сакото на Атлас. Вече дори не седяха заедно на обяд. Един ден Ейвъри просто се настани в края, до Ерис, и остави Лида да се мушне между Риша и Джес. Никой не каза нищо за промяната, но Лида усещаше, че всички я наблюдават и очакват от нея реакция, но тя успя да се овладее.

Ами Атлас! Надя настояваше, че въпросната нощ не се бил виждал с друга: дори беше хакнала архива на централното управление на ховерите и бе открила онзи, който го беше взел, за да докаже, че след като е оставил Лида, се е прибрал право у дома. Тя лично видя записа. Той не се бе върнал на партито, не беше отишъл в дома на друго момиче. Въпреки това… Лида все още не можеше да се отърси от чувството, че става нещо, но бе просто въпрос на време да разбере какво.

Искаше й се да престане с тази своя мания по семейство Фулър. Те обаче бяха навсякъде — по дяволите, когато отиде в „Алтитюд“, за да пие сок след часа по йога, едва не се сблъска с Ейвъри и семейството й, които си тръгваха след обяд. Тя се шмугна в един ъгъл, докато минаваха, за да не говори с тях. Знаеше, че се държи като луда, но не можеше да се изправи нито срещу Ейвъри, нито срещу Атлас. Не и преди да усети, че владее положението.

— Лида? — Гласът на майка й долетя от офиса. — Какво има, милинка?

Лида влезе в кухнята и започна да натиска копчетата на втечнителя, за да си направи смути от кашу, защото й се пиеше още отпреди да избяга от бара. Какво трябваше да направи? Да оправи отношенията си с Ейвъри. Да прави отново секс с Атлас. Каквото и да е, стига да не беше онова, което ставаше в момента, защото настоящата й стратегия определено беше скапана.

— Нищо — отвърна тя, тъй като не беше сигурна защо бе повикала майка си. Смутито се изля в охладената чаша.

Лида го посипа с канела преди да отпие. Не можеше да се отърси от образа на Ейвъри и Атлас и родителите им, докато минаваха през „Алтитюд“, всички горди, неудържими и дръзки.

— Как мина тренировката? — Илара Коул се показа на вратата.

— Искаше й се да престане Добре — отвърна с раздразнение Лида.

— Довечера с баща ти ще ходим на партито на семейство Холънбранд — напомни й майка й. — Не съм сигурна какво ще прави Джейми. Вие с Ейвъри имате ли планове?

— Тази вечер мисля да си остана вкъщи. Нещо съм уморена — побърза да се измъкне Лида.

Подразни се от облекчението в очите на майка си. Илара не беше очарована, че Лида беше отишла на рождения ден на Ерис миналия уикенд, но Лида й беше обещала, че всичко ще е наред и че няма да пие. Почти не бе нарушила обещанието си, въпреки че й беше много трудно да прецени, след като пи от тъпите балончета.

— Защо не поканиш Ейвъри у нас? Ще помоля Хейли да остане и да ви направи домашна пица — предложи майка й. Посегна да приглади къдрица зад ухото на Лида, но тя отдръпна глава.

— Казах ти, че съм добре!

— Лида. — Гласът на майка й притихна загрижено. — Наред ли е всичко? Искаш ли да запиша час при доктор Вандерстийн?

Отговорът й беше спестен от позвъняване на входната врата. Сигурно баща й се връщаше. Слава богу, защото последното, което искаше, беше среща с психиатъра на майка й.

— Здравейте и двете — подхвърли баща й, когато влезе в кухнята. Гласът му бе уморен. — Как е?

— Къде беше? — попита Лида. Обикновено баща й си беше вкъщи в съботите и спеше на канапето в хола. Ако пък му се налагаше да работи, приемаше обаждания в офиса.

— Играх голф с Пиърсън и един нов клиент в „Линкс“. — Говореше все едно на отворения хладилник, докато вадеше лимонова газирана вода.

— С господин Фулър ли? — попита Лида. В ума й зазвуча вътрешна аларма.

— Да, с господин Фулър — отвърна кратко баща й, сякаш самият въпрос беше нелеп. Тя притаи дъх, за да не кажа и дума. Беше видяла семейство Фулър на обяд преди двайсет минути. Нямаше начин господин Фулър да е играл голф цяла сутрин. Защо баща й лъжеше?

— Как беше играта? — Илара заобиколи плота, за да целуне бързо бащата на Лида.

— Оставихме клиента да победи, което беше най-важното. — Той се разсмя на собствената си смешка, но смехът му прозвуча изкуствено, сякаш умът му беше другаде. Да не би да криеше нещо? Майка й обаче се усмихна и кимна, без да забележи нищо.

— Отивам да си взема душ — заяви Лида и грабна чашата със смути.

Изфуча по коридора и блъсна вратата на стаята след себе си. Започна да сваля бързо мокрите от пот дрехи и ги хвърли в коша в ъгъла, който подаваше мръсното облекло към пералното помещение. Обгърна се с ръце и стъпи под душа, включи панела на пълна мощност. Сама не можеше да си обясни защо не спира да трепери.

Сви се и седна на червените плочи на пода, взети от вила в Капри. Тя лично ги беше избрала, когато бе ходила там във ваканция преди две лета. Косата й се накъдри на ситни фитили от ароматерапевтичната пара. Привлече колене към гърдите си и се опита да помисли. Мислите й бяха разпилени, прескачаха от тема на тема. Беше целунала Атлас на партито. С коя друга се виждаше той? Защо баща й лъжеше къде е бил? Изражението на Ейвъри напоследък, когато я зърнеше в коридорите на училището. Начинът, по който Лида се преструваше, че това никак не я притеснява.

Всичко това й се отразяваше. Тежеше й. Водата я бодеше като милион иглички, които пронизваха кожата й.

Имаше нужда да вземе нещичко.

Все още пазеше флик линка на стария си дилър, Рос. Корд ги бе свързал навремето; на два пъти, когато беше откраднала от ксенперхеидрена на майка си и за малко да я хванат, и на едно парти го беше помолила за помощ. Не знаеше към кого другиго да се обърне. Знаеше, че е рисковано да повери тайната си в ръцете на Корд, но усещаше, че под надувките той има собствен код на лоялност.

— Дадено — отвърна той и й изпрати флик линк с името Рос.

Рос, разбира се, й даваше ксенперхеидрен, колкото поискаше. Даваше й и други нещица, за които не й се налагаше да плаща.

— Имам предостатъчно допълнителни релаксанти — обясни й веднъж, когато тя си купи няколко ксенперхеидрена. — Защо не вземеш две? Сигурно ще ти трябват след тестовете. — Тя го послуша.

Скоро след това Лида започна да пуши от време на време с Корд и приятелите му, понякога с Брайс. На два пъти пробва по-силни наркотици, просто от любопитство; но не си позволяваше това да се случва прекалено често. От време на време й беше приятно; така се отпускаше, защото вечно й беше напрегнато.

Всичко беше съвсем наред до миналата зима, до Катян и изчезването на Атлас. Тогава Лида започна да губи равновесие.

„Здрасти. Как е?“

Лида вдигна рязко глава, когато получи съобщението на Атлас. „Здрасти — отговори тя предпазливо като се опита да потисне вълнението, което я разтърси. — Добре съм. При теб как е?“

„Питах се искаш ли да дойдеш с мен на едно купонче в университетския клуб?“

Лида затвори очи. Заля я облекчение и тя отмаля. „Да — отговори. — С удоволствие“.

За пръв път от седмици се отпусна, пое си дълбоко дъх с аромат на роза и остави кожата на ръцете и да набъбне. Нямаше значение колко вода използва — всичката се събираше и филтрираше за друга употреба. Затова остана под душа и остави напрежението да се оттече от умореното й тяло.

Най-сетне, почти спокойна, Лида стана и започна да втрива сапунени зърна в косата си. Така се чувстваше, когато бе защитена в палатката за медитации на Силвър Коув.

ЕЙВЪРИ

В събота вечерта Ейвъри седеше на голямата резбована маса в трапезарията и се опитваше да се съсредоточи върху аспержите, вместо да гледа вбесяващия си брат, който седеше срещу нея.

— Атлас, днес говорих с Джеймс и той каза, че се справяш чудесно. Цяла седмица си оставал до късно. — Пиърсън Фулър кимна на Атлас, докато си бодваше от посипаната с филирани бадеми печена сьомга.

— Да, опитвам се да науча всичко колкото е възможно по-бързо, да докажа, че мога да върша тази работа дори да не съм… нали знаеш. Дори да не завърша гимназия.

— Ти вече си завършил гимназия, просто не си си взел дипломата! — възкликна баща им.

— Всички знаят, че си почивал и пътувал една година! Напълно нормално е да се пътува на твоята възраст! И аз пътувах! — каза майка им.

Атлас не им обърна внимание и погледна Ейвъри.

— Моля те, Ейвс, подай ми пипера.

„Не си въобразявай, че като ми кажеш „Ейвс“ всичко ще си бъде нормално“, помисли си Ейвъри, стисна устни и плъзна автосолницата с подправки към него. Типично в стила на Атлас — да се опита да накара родителите им да се развълнуват, за да я развесели. Този път обаче не се получи.

Тя погледна през прозореца, за да не срещне очите му. Вечерта беше мъглива, капчици вода бяха обсипали високите от тавана до пода прозорци в трапезарията и не позволяваха никой да се наслади на гледката чак до Ист Ривър.

Откакто Атлас се беше прибрал, четиримата се хранеха заедно по-често. Напоследък вечеряха почти всеки ден; вчера бяха ходили на обяд, въпреки че в събота баща й обикновено беше на голф, а майка й на спа процедури. Отначало на Ейвъри й беше много приятно… до целувката миналия уикенд. Сега просто се чувстваше объркана. Атлас беше единственият човек, на когото се доверяваше, а сега вече дори не знаеше как да разговаря с него. Струваше й се невъзможно положението отново да стане нормално, но пък Атлас се справяше безпроблемно.

На Ейвъри почти й се искаше да е нямало целувка. Почти, но не съвсем, защото сега имаше спомена и можеше да го преповтаря в мислите си всеки път, когато пожелае. Понякога беше истинско мъчение, когато си спомняше докосването на устните му, топлия му дъх на бузата си, начина, по който ръцете му се отпуснаха на кръста й. Тя обаче не съжаляваше. Дори да не целунеше никого отново, знаеше, че може да живее със спомена за тази целувка до края на живота си.

— Между другото, Атлас, днес ти поръчах нов смокинг. — Елизабет Фулър сви съвършено почистените си с лазер вежди. Очевидно искаше да разбере какво е станало с предишния, но не желаеше да повдига въпроса. Обикновено Ейвъри също проявяваше любопитство, но в момента й беше все едно. Вероятно Атлас го беше забравил на някое тъпо парти на яхта в Хърватска. Ейвъри погледна многозначително майка си в очите.

Момичето често се чудеше как е възможно половината й гени да идват от майка й. Те, разбира се, бяха рецесивни гени, онези, които майка й носеше, но не демонстрираше, и които доктор Шор беше намерил и дал на Ейвъри. Двете изобщо не си приличаха.

Майката на Ейвъри изобщо не беше красива. Беше яка жена, ръцете й бяха прекалено къси, а пък косата, колкото и време и пари да отделяше за нея, все се къдреше. Тя обаче атакуваше външността си с непоколебима решителност, на която посвещаваше пълен работен ден, всяка година се подлагаше на пластични операции и не спираше да играе Пилатес. Ейвъри обаче знаеше, че майка й се срамува от начина, по който изглежда. Тъкмо затова беше настоявала да платят толкова много — за да е сигурна, че Ейвъри няма да има подобни тревоги.

— Смокингът ще е готов за есенната гала в университетския клуб — продължи Елизабет. — Между другото, вие двамата ще водите ли някого?

— Аз ще ходя с Лида, но семейството й са членове, така че за нея няма нужда от билет — отвърна Атлас.

Това бе новост за сестра му. Тя посегна към чашата мерло — благодарна, че родителите й са достатъчно свободомислещи и позволяват да се сервира и на децата им тийнейджъри — и отпи, а светлината заблестя по рубинената течност в нечупливата чаша от плексиглас. Беше направо разбита, че Атлас продължава да мисли за Лида, след като е целунал нея.

— Чудесно — отвърна Елизабет, очевидно малко изненадана. — Пиърсън, какво ще кажеш тогава да поканим семейство Коул на нашата маса? Поканила съм семейство Рийд и Делмонд, но мога да помоля да увеличат масата за десетима…

— Както искаш — измърмори бащата на Ейвъри, докато сигурно се опитваше да прочете съобщение на лещите си.

„Супер — помисли си Ейвъри, — сега и родителите се намесиха“. Така само ставаше по-реално, сякаш Лида официално се превръщаше в гаджето на Атлас.

— Ти ще доведеш ли някого, Ейвъри? — попита баща й. В гласа му прозвуча загриженост. Все питаше Ейвъри защо вече не излиза по срещи, сякаш фактът, че Ейвъри е сама, беше най-непонятната загадка на света.

Тя се колебаеше. Не беше мислила за есенната гала, но след като Атлас щеше да ходи с Лида, на нея също й се прииска да отиде, при това с момче, за да докаже, че целувката не й е повлияла. На Зей обаче му беше писнало да я чака и сега официално движеше с Даниела, така че не можеше да го покани. За момент се замисли дали да не е Корд — той беше безкрайно забавен на подобни събития, — но Атлас знаеше, че двамата с Корд са просто приятели, така че нямаше да го накара да ревнува.

Погледът на Ейвъри се стрелна към цветята, които й беше подарил Уот, все още в ръчно изработената метална кутия на плота в кухнята. Няколко стръкчета гипсофил бяха пожълтели, но бялата роза в средата се беше разлистила и кадифените венчелистчета бяха прекрасни. „Защо не?“, помисли си тя. Уот, изглежда, познаваше някои на партито за рождения ден на Ерис — а тя дори не очакваше той да дойде, въпреки че беше доволна, че прие поканата й. Всъщност не го ли беше видяла да разговаря и с Атлас?

— Ще доведа Уот Бакради. Момчето, което ми изпрати тези цветя. — И ги посочи. Наблюдаваше лицето на Атлас, докато го казваше, и чакаше някаква реакция, но той се държеше незаинтересовано както винаги.

— Питах се от кого са! — възкликна майката на Ейвъри. — Ще добавя още един билет към поръчката ни. Откъде го познаваш, Ейвъри?

— Не го познавам добре, за разлика от Атлас — отвърна тя. Атлас вдигна объркано поглед. — Нали те видях да говориш с него на партито на Ерис? — продължи Ейвъри, все още войнствено настроена. Нека Атлас си мисли, че цяла вечер е следила Уот с поглед.

— А, да, Уот! Приятно момче — отвърна Атлас и се наведе отново над ризотото си.

— Нямам търпение да се запозная с него. Ще бъде прекрасна вечер — усмихна се Елизабет.

„Ще видим какво ще излезе“, помисли си Ейвъри и се запита в какво точно се забърква.

УОТ

Уот се опря мързеливо на лакът, докато отбелязваше отговорите на теста по американска история за средата на срока. Всички около него бяха учили дни наред за изпита — той имаше чувството, че чува как колелцата в мозъците им скърцат, докато се опитват да изровят факти, които не знаеха, моливите им висяха в готовност, докато мислеха какво да отбележат. Горките нещастници. Налагаше им се да разчитат на собствените си дефектни човешки мозъчета, за да изкарат теста. За разлика от него.

Дори мрежата, която заобикаляше училището и блокираше и контактните им лещи, и таблетите, не действаше на Надя: тя беше твърде сложна. В момента му подаваше отговори на въпросите, дори предлагаше кои да пропусне нарочно. Все пак той знаеше, че не може да изкарва сто процента на всеки изпит, който държи.

Остави молива и погледна през прозореца към вертикалната градина около училището: увивни растения пълзяха по стените в зелено великолепие.

— Остават две минути — обади се учителката госпожа Кийли и поклати глава; косата й приличаше на лакирана каска. Останалите двайсет ученици се притесниха. Не че Уот ги виждаше — в дните за тестове имаше прегради, които разделяха чиновете. Той продължи да гледа през прозореца.

Де да можеше да докаже, че Атлас не се вижда с друга. След като бе получил съобщението на Лида миналата седмица — че ще му плати четири пъти повече от договореното, ако разбере с кого Атлас се вижда зад гърба й, — той работеше нонстоп, следеше всяко движение на Атлас и се опитваше да го свърже с всяко момиче, което е било на купона. Досега не бе успял да открие нищо. И май нямаше какво да открие. Лида вероятно беше побъркана параноичка.

Вече знаеше, че тя се възстановява от ксенперхеидренова зависимост. Не беше ровил дълбоко в миналото й, просто прегледа фийдовете й през първите дни, след като го беше наела. Онзи ден обаче, обзет от безсилие, накара Надя да провери всички места, на които Лида е ходила някога. И Надя откри, че е била в рехабилитационен център. Сега вече Уот бе повече от убеден, че Лида е неподходяща за Атлас и че й се привиждат несъществуващи неща.

Питаше се и какво става напоследък с Ейвъри. Надявал се беше да я спечели с цветята, които й бе изпратил, или поне да предизвика разговор, но тя му пусна единствено любезен фликър с благодарности. Оттогава беше минала седмица и той не се беше чувал с нея.

Звънецът би за края на часа и другите ученици задраскаха трескаво последните възможни отговори преди таблетите им да се изключат и да маркират края на изпита. Уот просто протегна лениво ръце над главата си. В зависимост от оценката на есето, което бе съчинила Надя и което той бе пипнал тук-там, за да е по-автентично, щеше да изкара на този изпит между 95 и 98.

Метна раницата си на рамо и излезе в коридора. Момичетата бяха застанали пред шкафчетата си, заети с огледалца и вълшебни пръчици за грим, проверяваха прическите си. Покрай него мина футболният отбор в екипи, на път към ховербуса, който щеше да ги откара на тренировка три етажа по-долу, в парка. Банерите в коридора се смениха от жълто в пурпурно, заедно с надписите. Единият гласеше: „Честито, Джеферсън: високи резултати на CAT вече три години!“, а другият: „Училищен бал: купете си билети!“ Хартиено самолетче на микроховери бръмна покрай него, сякаш вдигнато по магически начин.

— Изпитът беше убиец, а? — подхвърли Синтия, азиатче с доста раздалечени очи и черна коса, приятелка на Уот и Дерик още от средното училище.

— Направо.

Излязоха през двойната врата на широката павирана алея пред училището. От другата страна имаше спирка на Сима и сладоледен салон, заради който бяха бягали от час безброй пъти. Дерик беше застанал сред тълпата хлапета, подредили се в самия край на ограничителната мрежа, всички нетърпеливи да прегледат съобщенията и фийдовете си. Обърна се към Синтия, когато ги видя.

— Кажи, Синтия — започна неочаквано той, — може ли да те попитам за съвет?

— В никакъв случай. Казвала съм ти и преди да не идваш при мен с въпроси за момичета. Само защото сме приятели не означава, че одобрявам онова, което правиш, когато ме няма. — И изви предизвикателно вежда.

— Ти откъде знаеш… — Уот замълча, понеже на лещите му се появи фликър.

— Чувам разни неща — отвърна Синтия.

Уот направо не повярва. Съобщението беше от Ейвъри. „Здрасти, надявам се да си прекарал приятен уикенд — пишеше тя. — Свободен ли си в събота? Искаш ли да дойдеш с мен на есенния бал в университетския клуб?“

Уот не можа да скрие възторжената си усмивка. Значи цветята все пак бяха дали резултат. „С удоволствие“, отвърна той и изпрати съобщението транскраниално през Надя.

„Супер! Ще ти изпратя подробностите. Държа да ти кажа обаче, че и родителите ми, и брат ми ще бъдат там. Малко като семейна сбирка“, добави Ейвъри и Уот почти долови предупреждението в тона й. Пет пари не даваше дори ако се налагаше да очарова бабата и дядото на Ейвъри и братовчедите й, плюс пича, дето я подстригваше. Щеше да бъде кавалер на Ейвъри Фулър!

— Какви неща чуваш? — попита Дерик, след като се промуши през тълпата, за да стигне до тях.

— Уот иска съвет за момиче, но аз отказвам да се намесвам. Честно казано, съчувствам на следващата му жертва — обясни Синтия подигравателно сериозно.

— Той се е обърнал за съвет към теб, така ли? — нацупи се Дерик. — За Ейвъри ли става въпрос? Леле — обърна се той към Уот, — трябва да си по-отчаян, отколкото ми се струва.

— Всъщност — каза Уот, — тя току-що ме покани на есенната гала в университетския клуб. — Постара се да не го казва самодоволно, но не се сдържа. Беше направил невъзможното и беше накарал Ейвъри Фулър да го покани. Имаше желание да изтанцува танца на победата.

— Университетският клуб ли? Кое е това момиче? — попита скептично Синтия.

— От горните етажи е — обясни бързо Дерик, сякаш това бе отговорът на всичко.

Уот кимна, но всъщност не слушаше. Изтегли съобщението на Ейвъри и нареди на Надя да му помогне да измисли остроумен и същевременно самоуверен отговор. „Супер — започна той. — Освен това…“

— Нали знаеш, че университетският клуб е официален? — продължи Синтия. — Сигурно ще ти трябва смокинг.

При тези думи Уот вдигна рязко глава.

— Смокинг ли? Сигурна ли си? — Сега вече наистина му трябваше бонус от Лида. Никога не си беше купувал смокинг, но знаеше, че са скъпи.

Погледна лещите, за да довърши съобщението… и разбра, обзет от паника, че думите, които е казал, са били изпратени до Ейвъри: „… трябва ми смокинг. Сигурна ли си?“

„Какви ги вършиш, Надя? Много добре знаеш, че не исках да изпратя това на Ейвъри“, помисли си той. Беше побеснял.

„Беше настроен да изпращаш съобщения — отвърна Надя. — Може би, ако ме ъпгрейднеш, ще успявам да разчитам неизречени намерения“. Стори му се, че долавя сарказъм. Тъпи рекурсивни алгоритми. Трябваше да я програмира с линеарна логика, както бяха правили при повечето квантове преди забраната.

Уот се зачуди как да оправи нещата, но Ейвъри вече бе отговорила. „Да, събитието е официално. Мога да ти помогна да си купиш смокинг. Знам къде да отидем!“

— За университетския клуб определено ти трябва смокинг — заяви Синтия.

Дерик се разсмя.

— Откъде, по дяволите, ще намериш пари за смокинг?

— Може да вземе под наем, тъпако. Има магазин за дрехи под наем на този етаж. От източната страна, струва ми се — добави Синтия с намерението да бъде от полза.

Уот обаче се беше съсредоточил върху отговора до Ейвъри. „Всичко е наред. По моя разляха червено вино на последното събитие“.

„Ако все пак решиш да си купиш нов, с удоволствие ще дойда с теб през седмицата“.

Уот се канеше да протестира отново, за да прикрие смущението си и пълната си липса на опит с официални събития и целия й свят. Надя обаче се обади преди той да успее да измисли отговор. „Хакнах магазина, в който Ейвъри обикновено пазарува — заяви Надя почти извинително. — Изглежда, преди е ходила единствено с брат си. Прецених, че това е добър знак, щом ти предлага да отидете“.

„Все още съм ти ядосан“, отвърна Уот. Надя обаче беше права. Къде му беше умът, та отказа шанса да прекара известно време с Ейвъри, без значение къде. „Добре… може все пак да се възползвам от предложението ти“, пусна той фликър на момичето.

— Няма да взема под наем — отвърна на въпроса на Дерик. Най-сетне имаше шанс с Ейвъри и искаше всичко да е съвършено. — Имам малко спестени пари. Всичко ще е наред.

— Дано момичето си струва. — Синтия погледна Уот любопитно.

— А ти каза, че не искаш да се намесваш — засече я Уот и нарочно избегна въпроса. Разбира се, че Ейвъри си струваше.

Дерик се разсмя.

— Остава ли довечера да учим математика у вас? — попита той Синтия и тя кимна. Обикновено се въртяха у кого да учат през седмицата, въпреки че напоследък рядко ходеха у Уот, защото близнаците ги разсейваха и им пречеха.

— Не мога — отвърна Уот. Обичаше да се мотае с приятелите си, но нямаше нужда от време, за да учи. Искаше да се съсредоточи върху Атлас, за да вземе пари от Лида преди да отиде за смокинг.

— Мама вече е направила любимите ти сладки! — възмути се Синтия, докато Уот махаше с ръка за довиждане.

Щом се прибра, Уот грабна плик пуканки със сирене от шкафа, настани се на бюрото си и включи на пълен екран.

— Надя — започна той на глас, — трябва да хакнем домашната система на семейство Фулър. Веднага.

— Искаш ли да действаме заедно? — попита Надя почти развълнувано, ако това изобщо бе възможно. Колкото повече време прекарваше с Надя в главата си, толкова повече човешки емоции й приписваше.

— Добре, да действаме. — От доста време не се беше налагало двамата да хакват нещо заедно. През повечето време Надя беше по-бърза сама, без неговата намеса. От време на време обаче, когато някоя система беше изключително сложна — обикновено идиосинкратична система, от онези, които бяха кодирани от безобразно творчески настроени хора, — се справяха най-добре заедно.

Уот се настани, намери ритъма си и пръстите му се плъзнаха по тъчскрийна, докато манипулираше невидимата информация, сякаш докосваше струните на огромна, сложна паяжина. С Надя работеха добре заедно. Докато си проправяше бавно и методично път през хака, Уот я усещаше, призрачно присъствие, също като светлина на свещ, която трепка в самия край на полезрението му. Изгуби представа за време и място, цялото му същество бе сведено до редица цифри на екрана пред него, които чакаха проблясък на интуицията, която щеше да му даде възможност да види модел, оголено място, каквото и да е.

След единайсет часа се справиха.

— Да! — възкликна Уот възторжено и със закъснение разбра, че е пропуснал вечерята и че е почти утро. Нямаше значение. Надя се опитваше да проникне в мрежата на семейство Фулър от седмици и сега най-сетне бяха успели. — Сега вече имаме ли достъп до домашния компютър на Атлас?

— Да. Искаш ли да видиш фийда на живо?

— Не бих казал — призна Уот. Нямаше желание да вижда какви ги върши Атлас, докато е сам в стаята си. — Би ли го наглеждала вместо мен?

— Добре — съгласи се Надя.

Уот се облегна на стола и сплете пръсти на тила си. Затвори очи и с доволна усмивка попита:

— Колко ли би платила Лида, за да види онова, което виждаш ти?

— В момента Атлас си гласи твореца на сънища за през нощта, така че няма нищо вълнуващо — отговори Надя.

— Какво има на твореца му на сънища? — попита Уот, малко любопитен, макар да не искаше.

— Амазонска дъждовна гора с образ и звуци.

— Странно — каза той на глас, освен, ако… — Ти все още ли имаш достъп до Държавния департамент?

Надя беше влизала в системата им десетки пъти заради изчезнали лица и полицейски доклади, дори веднъж заради авиационния борд.

— Разбира се.

— Да започнем, като пуснем лицево разпознаване във всички южноамерикански сателитни камери. — Или може би Атлас просто обича сънища от дъждовната гора, помисли си Уот, и си губим времето.

Или може би щеше да кракне тази работа с Атлас веднъж завинаги.

Отиде в кухнята да си направи сандвич. Чувстваше се почти празен, тялото го болеше малко от хака. Но пък това бе приятна умора. Почти беше забравил колко е приятно, когато завършиш някой хак, все едно си покорил висока планина или си подредил сложен пъзел. Трябваше да го прави по-често.

— Добър екип сме двамата с теб, Надя — каза Уот и намаза ядково масло върху филия хляб. Беше твърде уморен и развълнуван, така че не му дремеше, че си говори сам в кухнята.

— Знам — съгласи се Надя и му се стори, че тя почти се усмихва.

РАЙЛИН

— Искам да видя Хиръл Караджан — каза Райлин на гишето за посетители в затвора „Грейкрофт“ в Куийнс, където държаха Хиръл до процеса му, освен ако по някакво чудо семейството му не намереше пари за гаранция.

— Това момче е много популярно — отбеляза сухо охранителят на средна възраст и посегна да провери чантата й.

— Хиръл ли? Сериозно? — Райлин вдигна плика, пълен с колкото се може повече подаръци, които й бе позволено да донесе.

— Ти ми кажи. Ти си третата, която идва днес, а току-що му разрешиха свиждане. — Охранителят стисна устни, докато проверяваше подаръците на Райлин: шампоани, пакетче от масленките на госпожа Караджан, дори стар таблет с изключен нет, зареден с десетки книги и филми. — Добре. Върви за проверка на безопасността. — Той посочи към биоскенера, където записаха отпечатък от ретината й и провериха да не би да крие оръжие. Най-сетне, когато машината светна зелено, пред нея се отвори врата.

— Скоро ще го доведат — каза й надзирателят и се приведе уморено над таблета си.

Райлин влезе в боядисана в бяло стая, празна, освен метри маси и столове, занитени към земята. Имаше нещо странно в стените: те почти блестяха и Райлин се запита колко са здрави. Сигурно бяха направени от онова поляризирано стъкло, което изглеждаше матово от едната страна, но е прозрачно от другата, така че полицията да наблюдава разговорите на затворниците. Настани се на стол на средната маса, най-далече от стените и сложи плика върху металния плот.

Намести се, докато се опитваше да намисли какво ще каже на Хиръл, когато дойде. Беше безобразно жестоко да скъса с него, когато му е най-тежко. Само че тя не издържаше повече, не можеше да е с Корд, преди да приключи с Хиръл. Сигурно така се беше чувствал Хиръл, докато бе работил по асансьорите: висял е, без да смее да си поеме дъх, понеже само една погрешна стъпка е щяла да съсипе всичко.

Стената срещу нея се плъзна и се разтвори. Райлин вдигна глава и видя как Хиръл се олюля напред, ръцете му бяха с белезници; два цилиндрични робота се плъзгаха до него на невидими колелца. Беше с противен оранжев гащеризон и задължителните бели гуменки, косата му бе обръсната. Без момчешките къдрици изглеждаше по-корав, по-мрачен и най-важното — изглеждаше виновен, осъзна Райлин. Което си беше самата истина.

— Хиръл — каза тя тихо, докато той сядаше срещу нея. Магнитни скоби изщракаха от краката на стола, за да обхванат глезените му. — Държиш ли се?

— Как, според теб, да се държа? — сопна й се той и Райлин се ококори. — Извинявай — побърза да прошепне той и се превърна в онзи Хиръл, когото познаваше, в момчето, в което се беше влюбила преди време. — Просто е много трудно.

— Разбира се — отвърна съчувствено тя и си спомни какво бе казал охранителят. — Дойдоха ли вашите да те видят? — Искаше й се да мине направо на въпроса, но просто не можеше да скъса с него на мига, не и тук.

— Нашите ли? — Хиръл посегна към плика и започна да прехвърля подаръците.

— Охраната каза, че си имал двама посетители днес.

— Не бяха нашите. — Захапа една сладка, без да я поглежда.

Стомахът я присви. Запита се дали не е бил Ви или някой друг забъркан в цялата тази каша. Не искаше да знае. Май щеше да е най-добре да говори по същество.

— Слушай, Хиръл…

— Рай — прекъсна я той. — Трябва да направиш нещо за мен.

Навремето тя щеше да се съгласи на мига, но сега вече знаеше каква може да е молбата му, така че попита предпазливо:

— Какво?

— Трябва да ми помогнеш да си платя гаранцията.

Тя се разсмя, щом чу нелепата молба, но Хиръл се намръщи и тя млъкна. Господи! Той говореше сериозно.

Той опря лакти на масата и отпусна чело в ръцете си.

— Стоката ми е на входа на асансьорите за линия С, на седемнайсетия. — Очите му бяха все още затворени, раменете увиснали нещастно.

— Хиръл! — изсъска тя, обзета от паника. Ами ако масата се подслушваше? Той обаче продължи тихо и бързо:

— Всичко е наред. Постави ръка на рамото ми. Те не слушат. Просто не искам да виждат устата ми и да използват четене по устни или нещо подобно.

Райлин изпълни послушно. Сърцето й блъскаше оглушително. Който и да погледнеше, щеше да си каже, че той е сломен, а тя го утешава. Юмруците му бяха почти на брадичката и скриваха устата.

— Линия С на седемнайсети — продължи той. — Зад левия механичен панел. Трябва да я разкараш. Абсолютно всичко. Не оставяй нищичко и в никакъв случай Стъпалцата на Андъртън. Ви ще се свърже скоро с теб, за да определи време и място за размяна. Дай му всичко. Би трябвало да е достатъчно, за да покрие гаранцията ми. Благодарение на теб, дето открадна онези Стъпалца — добави той.

Райлин остана без думи. Възможно ли бе Хиръл да е натрупал наркотици за петнайсет хиляди нанодолара? Кога се беше случило всичко това?

— Хиръл, знаеш, че не мога — каза тя бавно. — Заради Криса. Ако ме хванат, тя заминава в приемно семейство.

Очите му станаха строги и той я изгледа злобно.

— Значи останалите от нас могат да рискуват непрекъснат затвора, обаче ти си прекалено добра, така ли?

— Извинявай. — Райлин се стараеше да не повишава глас — Ами Ви? Той ще се справи.

— Знаеш, че той не може да влезе при шкафчетата. Освен това имам доверие единствено на теб.

— Хиръл, моля те…

— Да не би да искаш да остана тук? Това ли е? — изръмжа той и лицето му се наля с кръв.

— Не, разбира се, но…

— По дяволите, Рай! — Хиръл стовари юмрук върху масата. Райлин отскочи отзад, но той стисна китката й в желязна хватка.

— Ще го направиш заради мен, нали? Така правят хората, които имат връзка. Помагат си, защитават се. Ти ще ми помогнеш да изляза оттук, защото си ми гадже. — Каза думата като ругатня. — И след като си ми гадже, аз ще защитавам твоите тайни.

— Моите тайни ли? — прошепна Райлин.

— Онова, което си взела от Корд. Обичам те, Райлин. Никога няма да те издам, колкото и пъти да ме питат.

Райлин имаше чувството, че са я изритали в гърдите. Той я заплашваше с откраднатите Стъпалца. Тя премести поглед към стените и усети, че й се вие свят. Дали ченгетата чуваха всичко това?

— Казах ти, че не съм достатъчно важен, за да ни подслушват — обясни Хиръл, прочел мислите й. Облегна се назад и пусна ръката й. Райлин я сви в скута си. Беше я стискал толкова силно, че пръстите й бяха изтръпнали.

— Добре, ще помогна — изрече тя с усилие. Нямаше друг избор.

— Разбира се, че ще го направиш.

Райлин отпусна ръце на масата. Имаше чувството, че в стаята няма въздух. Стените я притискаха, сякаш тя беше затворничката.

Не можеше да се раздели с Хиръл. Все още не. Трябваше остане с него, докато тази работа не отмине и не го извади затвора.

— Сега ела да ме целунеш — нареди той и кимна към окованите си глезени. Райлин стана послушно и заобиколи масата. Понечи да докосне внимателно устните му, но той се пресегна и я сграбчи насила, устните му бяха твърди и почти я нараниха.

След малко тя се отдръпна. Имаше чувството, че замръзва.

— Трябва да се прибирам — каза тя, обърна се и тръгна към охраната и изхода.

— До скоро! — подвикна след нея Хиръл.

Няколко минути Райлин вървя, без да знае накъде. Грозната заплаха на Хиръл не спираше да се повтаря в ума й. Най-сетне тя спря и се обгърна с ръце, все още разтреперана.

Беше застанала на входа за линия А, която отиваше право в апартамента на Корд. Защо не, реши тя; той нямаше да се прибере скоро. Щеше да е приятно поне за кратко да избяга в безопасния свят на Корд на горните етажи, където нямаше изнудване.

След няколко часа Райлин се беше сгушила на едно кресло в библиотеката на Корд, пуснала холограма на огъня в камината и със стар албум на майка му в скута си. Чу шум на вратата.

— Корд, извинявай — започна тя и вдигна поглед. Пред нея беше Брайс. Не знаеше, че се е върнал.

— Май работиш усилено — провлечено каза той.

— Корд ми позволява да си почивам — отвърна тя. Знаеше много добре как изглежда отстрани, сякаш се е настанила като у дома си. Знаеше го и той.

Брайс вдигна примирено ръце.

— Не съм аз човекът, който да критикува. И аз обичам работа с облаги.

— Не знам какво имаш предвид — отвърна Райлин. Той пристъпи напред и тя се отдръпна, притисна албума към себе си като щит. — Виж, ти…

— Какво става тук? — Корд бе застанал на вратата. Сърцето на Райлин се отпусна.

— Водех забавен разговор с прислужницата ни по въпросите на работната етика — подметна Брайс и се измъкна от стаята.

— Извинявай — започна неубедително Райлин, макар да не беше сигурна защо се извинява.

— А, Брайс си е такъв. Прави се на страшен, но сърцето му е точно където трябва.

Нима, помисли си Райлин. Тя знаеше, че гадното държане на Корд е просто за параван — и сега беше наясно откъде го е научил, — но за Брайс не беше толкова сигурна.

— Какво разглеждаше? — Корд кимна към албума и се настани до нея.

— Нищо. — Райлин бе търсила други снимки с майка си, но не беше намерила. — Просто съм изгубила представа за времето — добави тя, но Корд махна небрежно с ръка.

— И аз обичам тази стая. — Той погледна полиците със старинни книги, килима на цветя, симулирания огън, който пропукваше и излъчваше топлина толкова убедително, че изглеждаше истински.

Райлин премести поглед от старинния часовник на стената към Корд. Беше с обикновена сива тениска, а по подгъва на дънките му имаше кал.

— Днес пак ли си се чупил от училище? — попита тя, въпреки че вече знаеше отговора.

— Специален случай — каза той. След това продължи: — Не съм гледал тези снимки от цяла вечност! Не са ли от четвъртия ми рожден ден? Темата беше Аладин, имаше и холоджин.

Райлин му подаде албума, без да каже и дума, и Корд започна да прелиства страниците; на места спираше, за да покаже сегашните си приятели като деца; имаше огромна торта с четири свещи, холографско магическо шоу, което очевидно изплашило Брайс толкова много, че той се напишкал. От време на време Райлин кимаше, макар да не обръщаше внимание. Все още беше в стаята за посетители на затвора и сега вече виждаше Хиръл в нова светлина.

Корд беше спрял да говори и я наблюдаваше в очакване, очевидно чакаше отговор.

— Ооо — откликна стреснато тя. — Това е толкова… ами…

Корд отпусна ръка върху нейната.

— Какво става?

Тя преплете пръсти с неговите. Не й беше приятно, че не може да бъде напълно откровена с Корд. Беше хваната в капана на лъжите, които бе разправяла, а те се трупаха една върху друга, като старата парти игра, в която трупаш плочки, докато не се катурнат.

— Арестували са един приятел. Днес ходих да го видя в затвора — призна тя. Каза колкото можа от истината. — Просто съм малко притеснена.

— Жалко — каза Корд. Райлин сви безпомощно рамене. — Защо са го арестували?

— Разпространяване на наркотици.

— Виновен ли е?

Защо нещо във въпроса накара Райлин да настръхне.

— Мисля, че да — заяви тя.

— Ами…

— Ти просто не разбираш. Нямаш представа какво е на долните етажи на Кулата, че понякога се налага да правиш неща, които не искаш! Просто защото нямаш избор!

— Винаги имаш избор — отвърна тихо Корд.

Тя се изправи рязко, затвори албума и го върна на полицата, разумът й казваше, че Корд е прав. Поради някаква причина тя бе все още разстроена.

— Много съжалявам. — Корд се приближи и я прегърна отзад. Имала си труден ден. Не исках да… Извинявай.

— Добре съм — опита се да протестира Райлин, но не помръдна.

Останаха така известно време, без да кажат и дума. Имаше нещо странно успокояващо в тази тишина. Най-сетне Корд отстъпи назад.

— Прегладнял съм — заяви в опит да разсее напрежението. — Какво да поръчаме?

— Винаги ли поръчваш?

— Бих ти предложил да ти сготвя, но уменията ми в кухнята се ограничават до замразени нудълс и очевидно възможността да се изложа.

— Заслужаваше онзи шамар — заяви Райлин, но се усмихна при спомена. Онази случка й се струваше толкова отдавна.

След като се нахраниха — Райлин настоя да сготви, дори уви печеното пиле в бекон, нещо, което никога не можеше да си позволи у дома, — тя се сгуши на канапето в хола. Трябваше да си върви. Криса щеше да се прибере скоро; цяла седмица имаше тренировки до късно, защото наближаваше щатският турнир. Райлин обаче бе изцедена от целия калейдоскоп от емоции, които бе изпитала днес. Трябваше да си почине, поне за минутка.

— Искаш ли да останеш? — попита Корд и обичайната му самоувереност се стопи. Райлин знаеше какво я пита. Все още не можеше да направи тази крачка.

— Трябва да се прибера — отвърна тя и се прозя. — Може ли… само за пет минутки… — И се отпусна на възглавницата. Корд понечи да излезе, но Райлин усети, че не иска той да си тръгва. — Чакай — спря го сънено тя.

Той се настани до нея и Райлин се измести така, че гърбът й се опря на гърдите му. Дишането й стана по-спокойно.

След малко Корд се измъкна от канапето. Райлин вече спеше и не го видя как отиде за одеяло и я зави внимателно. Не го видя как я гледа, как наблюдава трепкащите й в съня клепки. Не го видя как се наведе и приглади косата й, а след това я целуна нежно по челото преди да отиде в стаята си и да затвори вратата.

Когато обаче се събуди посред нощ и усети одеялото, Райлин се сгуши и се усмихна в мрака.

ЕРИС

Ерис лежеше на пода в класната стая по история и гледаше в тавана заедно със съучениците си — взираха се в холографски образ на Сикстинската капела. Чуваше Ейвъри до себе си, как въздиша всеки път, когато художникът нанасяше мазка. Нямаше представа защо приятелката й харесва това толкова много — Ерис се бе записала на тези часове тъкмо по настояване на Ейвъри. Учителят започна лекция за нещо, най-вероятно папи, но Ерис не слушаше. Намести чантата си под главата си, за да й е по-удобно. Очите й се преместиха към фигура в ъгъла на тавана, стиснала свитък, погледнала тревожно през рамо към нарисуван ангел. Косата на момичето беше със същия цвят като нейния.

Запита се какво ли ще каже Мариел за това учене с потапяне в проблема. Сигурно щеше да се изсмее и да подхвърли, че богатите не знаят как да си харчат парите. Ерис се огледа. Чиновете ги нямаше, нямаше я и дъската и прозорците. Благодарение на сложната, безобразно скъпа система от холограми и огледала всяка повърхност бе преобразена напълно в църква от шестнайсети век. Неочаквано Ерис се запита колко ли семейства от долните етажи могат да се изхранят с цената на технологията само в тази стая.

Нямаше търпение часът да свърши, за да се измъкне до оградата и да провери дали Мариел й е пуснала съобщение. Бяха прекарали почти цялата минала седмица заедно, откакто Мариел бе дошла в апартамента й след църквата.

— Добре — каза простичко новата й приятелка, Ерис кимна и това беше всичко.

Свикнаха да се виждат вечер, когато Мариел приключеше работа. Понякога просто си пишеха заедно домашните или седяха на канапето и гледаха глупави комедии, или пък ходеха да напазаруват онова, което е поръчала майката на Мариел, която бе продавачка в универсален магазин. Тя често настояваше Ерис да остане на вечеря и тя им гостува последните три вечери. Беше много приятно отново да е част от семейство. Колкото повече време прекарваше с Мариел, толкова повече желание имаше да е с нея.

Остър глас проряза тихото жужене на холограмата на Микеланджело. Съобщение от офиса, каза си с огромен интерес Ерис. И тогава чу името си.

— Ерис Дод-Радсън.

На старата Ерис този момент щеше да й допадне много, да стане и бавно да тръсне коса, да остави всички да мислят, че отива на страхотно място. Сега обаче просто се изправи и си взе нещата. Не обърна внимание на шепота на Ейвъри и тръгна бързо към кабинета на директора.

Последният човек, когото очакваше да види, беше майка й.

— Ерис! — възкликна Каролайн, направи крачка напред и я прегърна. Ерис не помръдна, шокирана, че майка й е тук, в училището, за да я вземе. — Да вървим. — Майка й постави ръка на гърба й и я поведе през страничния вход. Секретарката на директора им се усмихна фалшиво и отново се обърна към екрана на таблета си.

Навън ги чакаше ховер.

— Не можем да си позволим ховер — напомни тя на майка си, но Каролайн я побутна вътре и въведе дестинацията.

— Вземи — каза и подаде на Ерис самозапечатващ се плик за дрехи. — Преоблечи се. И без това закъсняваме.

— Ама ти сериозно ли? — попита Ерис.

— Моля те. Да не би за пръв път да се преобличаш в ховер? — отвърна майка й.

Права беше.

Ерис съблече униформата и си сложи лятната рокля — най-хубавата й, пурпурен „Ланвен“ с едри петна в синьо и бяло. Не беше успяла да я вземе преди да се преместят. Стрелна майка си с поглед, но Каролайн просто сви рамене.

— Взех я от склада — обясни тя и Ерис усети, че й е благодарна.

Най-сетне спряха на павирания вътрешен двор на хотел, Лимарк“ на 910-и. Ерис все още нямаше представа какво става.

— Мамо — повиши глас тя, изгубила търпение, — не можеш просто така да ме вземеш от училище и да очакваш…

— Идваме да се срещнем с биологичния ти баща.

Светът утихна; всичко около нея се завъртя.

— О! — ахна Ерис. Слязоха. Близкият фонтан разпръскваше вода във формата на гигантска буква Л, изписана в курсив.

— Нали ме попита за него преди няколко седмици. Затова се свързах с него и му разказах всичко. Иска да се запознаете.

Момичето вдигна очи към хотела и сълзите размазаха всичко.

— Той тук ли е? — прошепна тя.

Майка й кимна.

— Вътре е.

Ерис остана несигурно за момент.

— Добре — чу след миг гласа си и разбра, че това е правилно. Ако не се срещнеше с биологичния си баща сега — докато той беше тук и я чакаше, — въпроси като „ами ако“ щяха да я преследват завинаги.

Каролайн пристъпи напред. Ерис понечи да се отдръпне, но се отказа. Наказвах я достатъчно, реши тя и прие прегръдката на майка си.

— Обичам те, Ерис — прошепна Каролайн. Ерис усети мокро по врата си и разбра, че майка й плаче.

— И аз те обичам, мамо — отвърна Ерис.

Стената, която беше издигнала между тях, малко се пропука.

Влязоха в хладното тихо фоайе на „Лимарк“. Един портиер с бели ръкавици говореше с дебела дама в дрехи за голф.

Малко настрани от централните места, на Седемнайсета Ривърсайд, „Лимарк“ беше любимо място за бизнесмени на което провеждаха тайни срещи и, както бе дочула Ерис, къде то се срещаха двойки с извънбрачни връзки. Говореше се че президентът се промъквал тук, за да се среща с настоящата си съпруга, преди да се разведе с предишната Първа дама. Ерис се чудеше какво означава тази работа, след като баща й е предложил това място. Незнайно защо се почувства неловко, сякаш двете с майка й бяха някаква мръсна тайна. Всичко е наред, каза си, той сигурно иска да сме сами.

Влязоха в ресторанта, пълен с черни кожени сепарета, много раздалечени едно от друго, така че никой да не наднича на съседните маси. Ерис си каза, че не чува никакъв разговор, единствено музика се носеше от високоговорителите. Може би всички маси бяха със заглушители.

Хостесата, тъмноока брюнетка с тясна униформена пола, ги погледна.

— Семейство Дод-Радсън — представи се Каролайн със старото си име.

Хостесата, изглежда, вече знаеше кои са.

— Заповядайте насам — покани ги и ги поведе покрай закътаните маси към ъгъла в дъното. — Той ви очаква.

Ерис инстинктивно посегна към ръката на майка си.

Един господин се изправи от сенките и Ерис се изсмя остро и безпомощно.

Обърна се към хостесата.

— Сбъркали сте. Имаме среща с друг човек — каза тя учудена от съвпадението, защото познаваше човека.

Беше Мат Коул, бащата на Лида.

Хостесата обаче вече се беше обърнала, а господин Коул прочисти гърло.

— Каролайн — каза той тихо. — Радвам се да те видя, както винаги. — Протегна колебливо ръка. — Ерис, благодаря ти, че дойде. — Макар и слисана, тя разбра, че няма никаква грешка.

Бащата на Лида беше и неин баща.

Двете с майка й седнаха, настаниха се така, че Ерис да остане между родителите си. Мълчанието беше напрегнато и потискащо. Господин Коул я гледаше така, сякаш не я беше виждал никога преди, очите му проследяваха чертите й, вероятно търсеха прилика с него. Имаха подобни устни, забеляза Ерис, кожата му беше бяла като нейната. Тя обаче много приличаше на майка си.

Приближи се робот с поднос напитки и започна да сервира.

— Извинявайте, избързах и поръчах — каза господин Коул.

— Каролайн, газираната вода с лимон е за теб, Ерис, поръчах ти лимонада. Спомням си, че я обичаш. — Тя само кимна. „Да, беше ми любима в осми клас, единствения път, когато Лида ме покани у вас“.

Седяха и небрежно завихряха напитките, всички чакаха някой друг да заговори пръв. Ерис нямаше намерение да е тя. Все още се опитваше да проумее случилото се. Припомняше си хиляди моменти — как майка й винаги питаше кои други родители ще бъдат преди да отиде на някое училищно събитие; уж небрежните й въпроси за Лида, които изобщо не са били небрежни. Сега вече всичко се връзваше. Но…

— Кога? — избъбри тя и поклати удивено глава. — Кога сте… — „се изчукали“? Не знаеше как да зададе въпроса, но майка й разбра.

— С Мат се запознахме, когато бяхме малко над двайсет — обясни Каролайн, наблюдаваше Ерис внимателно. — Преди да се запозная с баща ти. Бяхме в една компания, новодошли в града. Кулата тъкмо се строеше. Всички бяха пръснати в околностите и чакаха строежът да приключи. Бяхме съвсем бедни — добави тя и се обърна към господин Коул. — Живеехме от заплата до заплата. Помниш ли, че първият ми апартамент в Джърси Сити имаше плажни хавлии вместо завеси?

— Ти не можеше да си позволиш дори мебели — напомни й господин Коул и в гласа му се прокрадна весела нотка. — Бяхме струпали щайги за масичка.

— През лятото, когато беше горещо, се промъквахме на фермерския пазар и обикаляхме, докато не ни изгонеха, защото не можехме да си позволим климатици.

Ерис се обръщаше ту към единия, ту към другия, напълно объркана от тези спомени. Майка й се усмихваше нежно на тези случки; след това се обърна към Ерис и моментът отмина.

— Както и да е — каза Каролайн, — тогава започна кариерата ми на манекенка. Запознах се с Евърет, а Мат се върна в Илинойс за известно време. Видяхме се няколко години по-късно аз бях омъжена…

Също и господин Коул, помисли си Ерис. Спомни си, че той подновил връзката си с майката на Лида — любимата му от гимназията, — когато се върнал у дома, за да се грижи за болния си баща, и след това я убедил да се пренесе с него в Ню Йорк, в чисто новата Кула. Господи, госпожа Коул сигурно е била бременна с Джейми, когато са се видели отново. Нито един от тях не спомена тази дребна подробност.

— Свързахме се отново и тогава… — Каролайн погледна Ерис. — След това се появи ти. — Тя извърна поглед, смачка салфетката в скута си с такава сила, че кокалчетата й побеляха.

— Ерис — каза бащата на Лида — нейният баща. — Нямах представа, докато майка ти не ми се обади. Не съм и предполагал, че си моя дъщеря. Ние с Каролайн не сме… нямаме връзка от години. — Той прочисти гърло. Както можеше да се предполага, помисли си Ерис, той самият бе все още шокиран. — Искам да ти кажа, че ми е много мъчно заради всичко, което преживявате — продължи той. — Сигурно ти е много трудно.

— Да, гадничко е — отвърна сухо Ерис. Каролайн стисна ръката й.

— Моля те — продължи господин Коул, — кажи ми какво мога да направя.

Ерис погледна майка си. Той знаеше ли, че живеят на сто и трети етаж? Какво щеше да каже на семейството си? Тъкмо понечи да заговори, когато господин Коул докосна центъра на масата и извика холографското меню.

— Да обядваме заедно? — предложи колебливо. — Пролетните рулца са невероятни. Стига да имате време.

— С удоволствие — заяви Каролайн.

Ерис отпи дълга глътка от лимонадата, която не искаше, докато все още се опитваше да приеме новата странна реалност. Господин Коул я погледна и й се усмихна предпазливо. Ерис усети как омеква. Неочаквано си спомни как бе отишла на църква заедно с Мариел, как непознатите изковаваха връзка с нея единствено с докосване и погледи. А това беше биологичният й баща, не някой напълно непознат, който по свой начин се опитваше да установи връзка с нея.

А пък човекът, който й беше баща цели осемнайсет години, бе престанал да й говори изобщо.

Бащата на Лида беше неин баща. Това бе последното, което беше очаквала. Но той беше до нея и се стараеше.

Ерис го погледна и се усмихна.

— Добре — съгласи се ведро, поне доколкото можа. — Ще е чудесно.

ЛИДА

Лида скочи неочаквано, изправи се задъхана, копринената й пижама бе пропита с пот. Ръцете й бяха вплетени в чаршафите, стискаха ги като нокти на хищник.

Кошмарите я бяха връхлетели отново.

Компютърът в стаята засече будното й състояние и светлината постепенно се усили. Лида остана свита в средата на огромното легло. Трепереше. Крайниците й бяха твърде тежки и не можеше да ги помръдне, все едно се беше свила до някакво миниатюрно създание, застанало на контролния пункт на огромно неподатливо тяло.

Имаше нужда от дозичка. Отчаяно. Господи, не й се беше искало толкова отчаяно от ранните дни в рехабилитационния център. Тогава този сън се връщаше всяка нощ: давеше се в мастиленочерна вода; към нея се протягаха пръсти, твърди и студени като смъртта. „Аз съм най-големият си съюзник“, повтаряше Лида и се опитваше да се съсредоточи, но така и не успяваше, тук беше леденостудено, имаше чувството, че умът й е заглушен, и единственото й желание беше взрив от ксенперхеидрен, който да я върне към живота.

Когато най-сетне почувства, че може да помръдне, отметна завивката, усука косата си и я върза, после тръгна към кухнята. Беше жадна. Можеше да поиска вода и от компютъра в стаята, разбира се, но си каза, че като походи, може да се успокои. Все едно някой беше изчоплил всичко вътре в главата й.

Апартаментът беше необичайно тих. Лида забърза, босите й крака заобиколиха квадратите лунна светлина по пода, точно както правеха двамата с Джейми, когато бяха малки и се преструваха, че ако докоснат светлината, ще стане нещо лошо. В кухнята отвори хладилника и остана за малко пред него, остави студеният въздух да близне лицето й.

Очите й бяха затворени, но зад клепките, почти без да си дава сметка, Лида съставяше фликър до стария си дилър, Рос. Трябваше да впрегне всяка частица воля и самоконтрол, които притежаваше, за да не го изпрати. Всичко е наред, не спираше да си повтаря тя — не просто добре, ами супер. Щеше да отиде на събитието с Атлас, каквото и да причинеше това на приятелството й с Ейвъри. И без това Ейвъри беше виновна за откачалското си поведение. Тя заслужаваше Атлас, напомни си Лида. Заслужаваше да бъде щастлива.

Челюстта й се стегна, тя се обърна и тръгна към стаята, но се спъна в нещо оставено в антрето. Изруга тихо. Беше чантата на баща й, оставена точно където я беше хвърлил, когато се беше прибрал. Лида спря, когато мярна плоска оранжева кутия, щръкнала от страничния джоб на чантата. Очевидно баща й беше пазарувал в „Калвадур“. Годишнината им беше след няколко дни и това сигурно беше подарък за майката на Лида.

Лида нямаше никакви скрупули да вдигне ъгълчето на кутийката, за да види какво е купил баща й. Беше изящен подарък, кремав копринен шал с ръчна бродерия в единия ъгъл. Даде бърза команда на лещите си и те провериха шала в „Шоп Мач“. Когато видя колко струва, момичето ахна. Изглежда, баща й беше наистина влюбен.

Или пък много виновен заради нещо.

Лида пъхна кутийката на място и продължи по коридора. Дори след като си легна не можа да заспи. Беше обзета от безпокойство. Искаше й се да пусне фликър на Атлас, но беше посред нощ и не искаше той да реши, че е напълно луда.

„Нещо ново за Атлас?“, писа вместо това на Надя, макар да не очакваше отговор.

След малко обаче получи. „Имам нещичко“.

Лида зачете и остана поразена. Изглежда, Атлас бе прекарал последните няколко месеца по Амазонка и бе работил в някаква дивашка колиба. Надя дори беше прикачила няколко въздушни снимки за доказателство, изглежда, направени от преминаващи сателити.

„Да не би да си хакнала Държавния департамент?“, не се сдържа да попита Лида. Тези снимки можеха да са единствено от правителствената мрежа.

„Казах ти, че съм върхът“.

Лида се отпусна в леглото и замърмори на лещите, докато те й показваха образите. Момчето беше по-загоряло, с рехава брада, но нямаше съмнение, че е Атлас.

Тя се мяташе в леглото и й се искаше да заспи. Тъмни разкривени кошмарни образи пробягваха в ума й. Фликърът до Рос бе все още на лещите. Господи, копнееше да го изпрати.

Имаше ли друг, който някога да се е чувствал по този начин — самотен, отчаян, преследван от страх, който не можеше да определи какъв е точно? Ейвъри беше ли се чувствала някога по този начин? Лида се съмняваше. Част от нея се питаше дали Атлас ще я разбере. Може би беше изчезнал миналата година, защото е бягал от нещо. От нещо голямо, след като е трябвало да отиде чак до дъждовната гора, за да избяга от него.

Каквото и да беше, тя се питаше дали Атлас някога е разбрал какво е — и дали демоните продължават да го преследват нощем, както ставаше при нея.

УОТ

Уот беше застанал пред магазина за мъжки дрехи „Нортън Харкроу“ на 951-ви етаж и чакаше нетърпеливо Ейвъри.

„Много социални изследователи са стигнали до заключението, че нервността може да бъде ограничена от ритуали като броене, най-вече докато си представяте невинно животно. Например овца“, написа Надя на лещите.

„Не съм нервен“, помисли си Уот раздразнено.

„Проявяваш много от физиологичните признаци на нервност: ускорен сърдечен ритъм, потни длани“. На лещите се появи анимационна овца. Уот тръсна глава, за да я накара да изчезне.

„Би ли млъкнала, за да ти задам един въпрос?“ Той срамежливо избърса длани вътре в джобовете си в мига, в който пред него спря ховер и Ейвъри слезе.

— Уот! — Тя заметна вълни слънчогледова коса през рамо. Беше със семпла бяла рокля, която подчертаваше слабото й загоряло тяло. Колие с тъмни камъни блестеше на врата й. — Много се радвам, че ще пазаруваме заедно — каза тя и се облегна на него, докато влизаха в магазина.

— Благодаря, че дойде с мен — отвърна той. — И задето ме покани на галата, разбира се.

— Говорим за същото събитие, нали? — пошегува се тя. — Искам да кажа, че се чувствам виновна, задето те карам да се занимаваш с всичко това. Знаеш как е понякога.

„Не, не знам. Но и пет пари не давам“. Уот така и не отговори, докато минаваха през тежките дървени врати на магазина, които, както се оказа, съвсем не бяха от дърво, ами холограма, която трепна и се появи отново, след като минаха. Той хвърли поглед през рамо и забеляза, че входът се е променил и прилича на мраморна гръцка колонада.

— Колко откачено, в типичен йонийски стил — измърмори сухо, а Ейвъри въздъхна.

— Обичам тези врати.

Уот изпита чувство на вина — никога досега не беше обиждал момиче за нещо, което то харесва: Надя винаги го спасяваше от подобни гафове. Но за негова радост Ейвъри се разсмя.

— Мисля, че са дорийски, но попадението е добро — каза тя престорено сериозно. — Двете с Ерис записахме история на изкуството тази година.

— Сигурно е било истинско изтезание за двете ви с Ерис да разглеждате купища красоти, които не е позволено да се купуват — осмели се да каже Уот и веднага се разтревожи, че е прекалил. Не беше свикнал да се справя сам с подобни разговори.

Ейвъри обаче прихна отново.

— Да знаеш, че никой не го е казвал по този начин, но ти май напипа истината.

— Как е Ерис, между другото? — попита Уот, когато се сети за партито.

— Честно да ти кажа, не съм сигурна — отвърна Ейвъри. — Днес си тръгна по средата на часовете, а това едва ли вещае нещо добро, нали?

На Уот му се искаше да помогне, да провери къде е била Ерис и да успокои Ейвъри, но това, разбира се, беше невъзможно.

Докато вървяха през магазина към отдела с официални облекла, продавачите на различни щандове кимаха на Ейвъри и я поздравяваха по име.

— Май всички тук те познават — отбеляза впечатленият Уот.

— Пазарувам много — сви рамене Ейвъри.

— Та това е мъжки магазин — не се стърпя да изтъкне Уот.

Ейвъри се усмихна.

— Знам.

Той я последва покрай стойки с ярко оцветени вратовръзки, колани и боксерки, елегантни куфарчета до просторно място с надпис „Официално“. Стените и подът тук бяха в искрящо бяло, наоколо бяха пръснати кожени кресла и малки канапета. Уот се огледа, но не видя дрехи.

— Тук е просто ослепително — изтъкна той. Бялото беше толкова ярко, че той бе готов да включи лещите си на блокиране на светлината.

Ейвъри го погледна странно.

— За да създадат подходяща обстановка. Не беше ли същото последния път, когато си идвал да пробваш смокинг?

— Ейвъри, мила моя. — Бледа продавачка с изпито лице и тъмни кръгове под очите се устреми към тях от някаква задна стая, ръкавите на антрацитния й пуловер покриваха кокалчетата на пръстите й. Стори му се позната, но Уот така и не може да си спомни коя е. „Надя?“ — Кого си ми довела днес? Това не е Атлас.

— Ребека, това е Уот, мой приятел. Има нужда от нов смокинг.

Ребека стисна устни, когато видя Уот, и присви очи, след като го позна. Изглеждаше няколко години по-голяма от Уот и Ейвъри, но не много. Да не би той…

„Единайсети декември миналата година, бар „Анкър“. Каза ти, че се казва Бекс и е първокурсничка в „Амхърст“. Видяхте се отново следващата вечер, но ти я пренебрегна, за да си приказваш с приятелката й“, информира го Надя.

Ето защо му изглеждаше позната.

— Да започваме — каза остро Ребека. — Уот, би ли… О! — Тя млъкна и набърчи нос от отвращение, когато забеляза, че Уот е започнал да разкопчава горното копче на ризата си. — Няма нужда да се събличаш тук. Не сме в „Блумингдейл“. — Тя потръпна.

— Няма ли да ми вземеш мерки? — попита Уот и Ребека излая някакво подобие на смях.

— „Нортън Хакроу“ прави 4D скенер на тялото ти на влизане — обясни Ейвъри тихо. — Точно е до милиметър и смокингът ще ти бъде направен по мярка. Нали знаеш мотото им? „Няма нужда от поправки“.

— Как се прави 4D? — попита Уот, без да мисли, като се опитваше да скрие смущението си.

— Снимат те при всяко влизане и обновяват мерките ти, казват ти как се е променило тялото ти с течение на времето — обясни Ейвъри. — Познавам момчета, които идват тук единствено за да проверят как се развиват с тренировките. — Ребека започна да пише нещо на таблета и в средата на стаята се появи голям син силует, сканираният образ на тялото на Уот.

— Какви детайли искаш? Размер на копчетата, подплата, ревери? — попита Ребека с неприкрита острота и погледна очаквателно Уот.

„Надя? Къде си?“

— Защо не нагласиш сцената — предложи Ейвъри на Ребека, разбрала причината за мълчанието на Уот. — Ще ходим на галата в университетския клуб, така че подът е от черешово дърво, приглушено осветление и тъмни стени, скрити от онези кошмарни завеси — нали знаеш за кои говоря?

„Ти ми каза да не се обаждам и да не ти подавам информация, освен ако не поискаш специално“, засече го Надя.

„Смятай, че не съм го казал“, сопна се Уот.

Ребека забарабани отново по таблета и стаята веднага се преобрази в празния дансинг на елегантна бална зала с дървен под и високи тесни прозорци с изглед към нощта. Още няколко докосвания и холографски образи в смокинги и дълги рокли се появиха на няколко малки групички.

Силуетът на тялото на Уот все още бе там като призрачен манекен без глава. Ребека кимна и на него се материализира черен смокинг, точната форма и размер, който щеше да бъде ушит в зависимост от спецификациите на Уот.

— Синьо в по-тъмен или по-светъл нюанс или черно? — попита тя.

— Черно — реши Уот. Наблюдаваше я, когато тя приближи и започна да движи ръце във въздуха, да стиска пръсти, за да увеличи или да разшири, когато искаше да насочи внимание към някои подробности. Първо избра ревера, скролна различни широчини и видове коприна, като поглеждаше от манекена към Уот и обратно.

— Официалното облекло би трябвало да е минималистично, да не насочва вниманието към тялото — обясняваше тя почти със съскане, — но ти имаш толкова широки гърди, че може би искаш по-широк ревер, за баланс.

— Добре — отвърна безпомощно той. Това обида ли трябваше да бъде?

— Каква да е папийонката? Като пеперудени крила или с по-издължени краища?

Надя проектира каталог с папийонки на лещите му, но Уот продължаваше да недоумява. Ейвъри и Ребека го наблюдаваха в очакване.

— Нямам папийонка — обясни той. — И тя беше съсипана с последния ми смокинг. Трябва ми всичко.

В очите на Ейвъри проблесна разбиране и тя побърза да се намеси.

— Аз бих се спряла на пеперуда — заяви тя. — Предпочитам по-класически стил. Какво ще кажеш за клапа джоб, пояс и евентуално тиранти?

— Супер — отвърна с благодарност Уот, а Ребека го изгледа гневно и направи нужните промени на манекена.

Уот преглътна, когато видя сметката, но можеше да си я позволи, благодарение на парите, които му плащаше напоследък Лида, и най-вече на бонуса, който бе получил за снимките на Атлас в Амазония. Всъщност дължеше цялата тази среща на Лида, помисли си той, странно развеселен. Ако не беше тя, нямаше дори да знае, че Ейвъри съществува.

Докато двамата с Ейвъри излизаха — сега вратата приличаше на порта от ковано желязо, по която пълзяха лози, — Ейвъри се обърна към него и попита тихо:

— Това е първият ти смокинг, нали?

Надя му предложи какви ли не извинения, но на Уот му беше писнало да крие истината.

— Да — потвърди той.

Ейвъри не беше изненадана.

— Не трябваше да ме лъжеш.

— Не съм те лъгал. Поне не и за нещо важно. Просто не ти казах всичко — побърза да каже Уот. Беше казвал на Ейвъри истината винаги, когато тя питаше — за това колко братя и сестри има например или какво обича да прави. Когато му задаваше въпрос, на който той не искаше да отговори, или го заобикаляше, или я оставяше да запълва празнините с предположенията, които предполагаше, че тя ще направи. Беше толкова горд със себе си — но неочаквано всичко заприлича на огромна лъжа.

— Всъщност живея на двеста и четирийсетия етаж — призна той и извърна поглед, тъй като не искаше да види реакцията й.

— Уот. — Нещо в гласа на Ейвъри го накара да вдигне очи. — Тези неща нямат значение за мен. Моля те, не ме лъжи отново. И без това прекалено много хора ме лъжат. Мислех… — Тя стисна разочаровано устни. — Една от причините да те харесвам е, защото мислех, че си честен и откровен с мен.

— Така е — увери я Уот и се замисли за Надя и цялата информация, която му беше дала за Ейвъри, за да има по-добри шансове. Я чакай… тя да не би да каза, че го харесва?

— О, не. Уот! — възкликна тя и се изчерви. — Трябва да откажем поръчката за смокинга!

— Защо?

Тя бе очарователна, когато се изчервяваше.

— Защото така! Не искаш ли да отидем на някое друго място, по-евтино? Или пък да вземем под наем? Извинявай, дори не помислих, когато предложих „Нортън Харкроу“, че ти…

— Ще вземем смокинга — заяви убедено Уот и Ейвъри замълча. — Мога да го купя и искам да го купя, а нямаш представа колко съм развълнуван от възможността да го облека, когато съм с теб. Освен това — продължи той, отново придобил самоувереност, — надявам се това да не е последната гала, на която ще те заведа.

Ейвъри се усмихна.

— Кой знае? Може и да си прав.

— Засега ще приема „може би“. — Уот спря на тротоара, тъй като не искаше срещата им да приключи. — А сега може ли да те почерпя с кафе, за да ти благодаря, че ми помогна с първия смокинг?

— Малко по-надолу има едно заведение със страхотен чай с конопено мляко. И горещо кафе — добави тя, когато забеляза изражението му, — ако не харесваш конопено мляко.

— Може ли човек да не харесва конопено мляко? — каза Уот престорено сериозно.

Докато вървеше с Ейвъри към кафенето, мислите му препускаха: мислеше за всичко, което беше казала — и за всичко, което той беше премълчал.

Ейвъри беше права. Заслужаваше повече от начина, по който се отнасяше с нея, от преструвките, че е някой, който съвсем не е, от опитите да й каже точно каквото трябва. Не само се опитваше да спи с нея — е, пробваше се, — но защо тогава се държеше по този начин? Искаше да ухажва Ейвъри. Истински.

Затова взе решение, каквото не бе взимал никога. Щеше да престане да използва Надя, когато двамата с Ейвъри бяха заедно.

„Да, Надя, точно така“, помисли си, след това изпрати команда, която щеше да я изключи. Дотук с кванта.

Неочаквано почувства празнотата като звук, по-скоро като липса на звук, като тишина, която ехти след лятна буря. Не я беше изключвал от деня, в който беше инсталирана в главата му.

— Ето го — каза Ейвъри, отвори вратата и го погледна през рамо. Очите й бяха толкова стряскащо сини, че той притаи дъх. — Надявам се да си готов за най-прекрасното кафе, което някога си опитвал.

— О, готов съм, и още как — отвърна Уот и я последва вътре.

РАЙЛИН

В събота следобед Райлин стоеше пред входа на „Поддръжка на асансьорите“ на петдесетия етаж. Опитваше се да си даде кураж. Щеше да се справи. Нямаше друг избор.

Лепна усмивка на лицето си и влезе през двойната врата, като намигна на възрастния охранител на гишето зад флексигласа. Той измуча и почти не я погледна, когато профуча покрай него, защото я позна от многото случаи, когато бе идвала при Хиръл. Уж само асансьорни техници имаха право да влизат тук, но Райлин беше виждала доста от половинките им да се мяркат в съблекалните и да носят забравени вещи или да взимат мръсното бельо.

В съблекалнята беше задушно, миришеше на застояла пот и смазка. Райлин тръгна самоуверено в обратната посока, подмина двама в един ъгъл, голи до кръста, докато играеха някаква игра на таблетите си, за да убият времето. Това беше екипът за уикенда, дежурните в случай на проблем. Тя бързо набра цифрите на шкафчето на Хиръл и отвори вратата

Хиръл беше от катерачите, от момчетата, които обикновено висяха на някое въже, докато останалите от екипа се справяха в тунела горе — работата му изискваше кураж или просто сляпа арогантност. Затова той имаше шкафче от пода до тавана, на чудесно място близо до изхода. Тя премести тъмносивия му гащеризон, направен от тънко, но напълно непропускливо карбоново влакно, и тежкия шлем, който се предполагаше, че ще го предпази от мозъчни увреждания, ако падне от двеста етажа. Не че беше полезен, защото повечето поправки се извършваха на горните етажи, където височината и опъването на кабелите водеха до изключване на асансьорите.

Под ботушите му за катерене и магнитните ръкавици откри онова, което търсеше: малкия идентификационен чип, който пасна на мястото си на шлема.

— Нямаш работа тук.

Тя се врътна и пъхна идентификационния чип на единственото място, за което се сети — в сутиена си.

— Извинявам се — заговори тя на младежа, който стоеше пред нея, скръстил яките си ръце. — Прибирам някои от нещата на Хиръл Караджан.

— Хлапето, дето го прибраха за наркотици ли? — изръмжа той.

Хлапе ли? Този тип едва ли беше повече от две-три години по-голям от Хиръл. Въпреки това тя кимна.

— Да, аз съм приятелката му.

— Виждал съм я тук и преди — подвикна единият в ъгъла. — Остави я на мира, Нуру.

Нуру обаче остана да наблюдава Райлин и тя грабна първото, за което се сети — беззвучната пищяща свирка на Хиръл, сякаш тя щеше да му бъде от полза в затвора — и тръшна вратата на шкафчето.

— Тръгвам си.

Докато излизаше, ги чу да си говорят. Повечето думи бяха прекалено тихи, за да ги разбере, но долови „адски тъпо“ и „не би трябвало да й причинява подобно нещо“, а след това й се стори, че споменават името на Ви. Запита се дали изобщо е успяла да ги заблуди с обяснението си.

Тръгна бързо към местния влак С и слезе на 17-и, сбърчи нос, когато усети мириса на машинна смазка. Отдавна не беше слизала под трийсет и втори и почти беше забравила колко е потискащо тук. На долните двайсет етажа бяха разположени охладителните системи на Кулата, с истински лабиринт от стаички, пръснати между тях. Стените тук бяха по-дебели, таваните по-високи, обезопасени с тройно подсилено желязо, което поддържаше невъобразимата тежест на Кулата над главите им.

Асансьорът беше почти празен. Въпреки това Райлин изчака всички да слязат и да тръгнат към машинните помещения или далечните си апартаменти. Когато всичко беше чисто, извади идентификационния чип на Хиръл от сутиена си и го използва, за да отвори малка, почти невидима врата в коридора, където пишеше „Само за персонал по поддръжката“.

Вътре цареше непрогледен мрак, чернотата я притисна като тежест. Райлин заопипва за правилния бутон. Откри го, след това се поколеба. Не можеше да рискува да привлече нечие внимание. Може би някой някъде щеше да види светлината на място определено за поддръжка и щеше да забележи, че асансьорният тунел на седемнайсети е зает, когато би трябвало да е празен.

Изруга приглушено, извади таблета си и го включи на режим фенерче. Блесна тънък лъч светлина. Райлин го размаха пред себе си, заобиколи внимателно кутиите по пода, докато не откри механичния панел от лявата страна. Захапа таблета със зъби, та светлината да е неподвижна, и отвори панела.

Видя ги: десетки пластмасови торбички, пълни с пъстроцветни пудри, шишенца за хапчета, чието съдържание не познаваше, а най-отзад бяха пликовете със Стъпалцата на Корд. За момент остана неподвижна, шокирана. Разтрепери се и светлината от таблета затанцува диво по панела, сякаш тя бе някаква объркана версия на изследовател, застанал пред купчина заровени съкровища. Беше вземала наркотици с Хиръл толкова пъти, а когато ги видя накуп, й прилоша. Той се беше превърнал в напълно непознат за нея. Откога ли ги складираше тук?

Тя свали празната раница от рамото си и започна да ги тъпче в нея. Хвърляше цели шепи колкото бе възможно по-бързо. После видя името на Корд на Стъпалцата, написано с дребен шрифт на всяка бележка. Доктор Вероника Фис, Кълъмбия Хил Фармакодженомикс; пациент Корд Хейс Андъртън-младши; доза: при необходимост (не повече от 1 таблетка на ден).

Бързо отлепи името на Корд от етикетите и натъпка лепкавата хартия в джоба си, а след това я смачка на малка топчица. Накрая дръпна ципа, затвори механичния панел — направи го внимателно, като използва подгъва на ризата си, за да не оставя пръстови отпечатъци — и излезе в коридора. На асансьора за горната част на Кулата извади таблета и отговори на съобщението, което беше получила по-рано през седмицата. „Готово“.

„Чудесно. Среща тук“. Следваше място, на което да се срещнат.

Райлин посегна да върже косата си на опашка, за да изглежда като най-обикновена ученичка, която просто се разхожда в събота с раница, пълна с домашни. Според инструкциите слезе на 233-ти етаж. Възрастна жена се блъсна в нея, когато слизаше от асансьора, и Райлин побърза да затегне презрамките на раницата. Светлините по етажите избледняваха с напредването на деня; сигурно бе станало поне шест. Райлин подмина няколко робота перачи и магазини за нудълс за вкъщи и зави по Хай Стрийт.

Мястото бе начално училище „Фишър“. Не може да бъде!

Забави крачка, докато минаваше, малко стресната от мрака. Празните прозорци на училището я гледаха подигравателно.

— Радвам се, че успя — чу гласа на Ви откъм игрището.

Райлин се огледа и в двете посоки преди да се прехвърли през защитната ограда. Ръцете й бяха побелели, когато скочи от другата страна.

— Ето ме — каза тя и погледна назад към решетките, по които през междучасията се катереха и холограми на маймуни наред с децата. Над тях се издигаха клоните на дървета, осеяни с къщички за игра с причудливи форми като коруба на костенурка или гигантски облак. Тук беше по-хубаво, отколкото в нейното основно училище, едва седемдесет етажа по-долу.

Обувките на Райлин потънаха в рециклираната гума, която покриваше земята. Ви пристъпи напред от сенките. На лицето му играеше хитра усмивка.

— Защо не се видяхме в стоманената гора? — попита тя, но Ви поклати глава.

— Твърде много хора има там. Какво ми носиш?

Райлин сви рамене, за да свали раницата, и след това я задържа здраво. Цялата тази работа никак не й харесваше. Дълбоко вкорененият й инстинкт за оцеляване се размърда, предупреди я, че нещо не е наред.

— Първо парите.

— Да видим какво ми носиш — разсмя се Ви и дръпна раницата от ръката й.

Райлин стисна гневно зъби, когато той изсипа съдържанието й на земята и го заразглежда.

— Свалила си името от Стъпалцата. — Той изви вежди.

Тя се стараеше да остане безизразна.

— Знаеш, че няма значение. Никой не дава пет пари на кого са били предписани Стъпалцата.

— Да не би да се опитваш да го защитиш?

Райлин притаи дъх. Отвори уста да каже нещо, да отрече, че има чувства към Корд…

— Все тая, права си, няма значение. Не знаеш откъде ги е докопал Хиръл, нали? — попита Ви и я стрелна с поглед. — Така и не ми каза.

Райлин поклати глава, чувстваше се замаяна. Да не би Хиръл да беше казал на Ви, че той е откраднал Стъпалцата? Сигурно го беше направил, за да я защити.

Ви прехвърли наркотиците в една торбичка и въздъхна драматично.

— Съжалявам, но това не е достатъчно.

— Как така не е достатъчно?

Ви поклати глава.

— Не мога да ти дам петнайсет хиляди за това. Едва мога да ти дам и десет.

— Ти лъжлив дребен… — Райлин се хвърли напред, но Ви протегна ръце и я стисна за раменете, стисна ги толкова силно, че Райлин почувства, че се е натъкнала на стена. Той я побутна и тя залитна назад, задъхана.

— Стига, Райлин — измърмори Ви и поклати глава. Татусите по врата му изглеждаха почти черни от гняв. — Бъди добро момиче.

Тя мълчеше, готова да изригне.

— Сега, за допълнителните пет хиляди. — Очите му запълзяха по нея по начин, който никак не й хареса. — Двамата с теб винаги можем да започнем наша си търговийка.

— Върви по дяволите, Ви.

— Така си и мислех. Незнайно защо те харесвам, така че ще ги дам последен шанс. Кажи на Хиръл, че има нужда от още Стъпалца — нареди Ви. Беше категоричен. — Поне още пет. Ще трябва ти да ги вземеш, докато той е зад решетките.

— Не! — изкрещя Райлин и стисна ръце. Усети, че й прилошава. — Няма да го направя, ясно ли е?

Ви сви рамене.

— И в двата случая на мен ми е все едно. Това обаче е окончателното ми предложение, така че приеми или недей, Майърс. Сега се разкарай оттук. — Той измърмори нещо под нос и училищната аларма се включи.

Райлин се беше заковала на място напълно слисана. Ви си беше плюл на петите, шмугна се през порта, която тя дори не бе забелязала, в другия край на игрището. Секунда по-късно рефлексите й се задействаха и тя се втурна към портата и хукна по празната Мейпъл Стрийт. Ви беше изчезнал. Райлин продължи да тича, толкова бързо, че се препъна, падна и се провлачи по твърдия паваж. Вдигна се и забърза отново. Адреналинът успокояваше болката в ръцете и коленете й и тя не посмя да спре, докато не излезе на главната улица.

Най-сетне се наведе и погледна коленете си. Бяха лошо издраскани, дланите й бяха в кръв. Пое си дълбоко и накъсано дъх и тръгна по дългия път към дома.

ЕЙВЪРИ

— Аз ще отворя! — провикна се Ейвъри, когато късно вечерта на вратата се звънна. Не че родителите й бяха от хората, които отваряха собствената си врата. Тя обаче искаше да даде на Уот време да се стегне преди да се срещне с тях, тъй като щяха да пътуват заедно с ховер до университетския клуб. Атлас вече беше тръгнал, за да вземе Лида, и Ейвъри се стараеше да не мисли по този въпрос.

— Уот! — възкликна тя, отвори широко вратата и се закова на място, когато го видя в новия смокинг. Елегантният сатен обгръщаше фигурата му и той изглеждаше по-висок, подчертаваше силните, изчистени линии на носа и челюстта и мургавата му кожа. — Стои ти великолепно — подхвърли тя и сърцето й започна да бие неочаквано бързо.

— Беше забавно, когато отидохме да го поръчаме заедно. — „Забавно и още как“, помисли си Ейвъри. — Между другото, взел съм ти нещо. — Уот прочисти гърлото си и й подаде малка кадифена кутийка.

— Не трябваше… — Ейвъри замълча, когато отвори кутийката. Вътре бе поставено миниатюрно искрящо цвете, едно от генетично променените така, че да привличат светлината по същия начин, по който магнитите привличат метал. То вече привличаше част от светлината в стаята, придобиваше призрачен блясък, макар да не излъчваше погълнатата светлина. Искрящите цветя бяха странни; бяха станали много по-евтини от времето, когато бяха създадени преди десетилетия, защото живееха по няколко часа и умираха. Но пък бяха наистина красиви, ако попаднеш на тях в нощта, когато цъфтят.

— Знам, че не обичаш отрязани цветя — обясняваше Уот, — но не можах да се сдържа. Исках да ти подаря едно още от онази вечер в „Бъбъл Лаундж“.

— Много е красиво. Благодаря ти — каза Ейвъри. — Самата цветна пъпка беше мъничка, по-малка от нокътя й, и сега вече искреше в златно. Тя я намести зад ухото, открито от вдигнатата й коса. Отиваше великолепно на роклята й — дълга, тясна, обсипана с малки огледални късчета. Беше й допаднала изтънчената ирония, че когато хората се опитат да я погледнат, ще виждат отраженията си.

— Това ли е известният Уот? — провикна се майката на Ейвъри от входа. — Влез! Чували сме толкова много за теб!

„Споменах го един-единствен път“. Ейвъри се изчерви от смущение, докато въвеждаше момчето.

— Уот, много ми е приятно, че най-сетне се запознаваме. — Елизабет подаде ръка. На всеки пръст блестеше по един огромен диамантен пръстен.

Уот я стисна, без да се смущава.

— Благодаря. Изглеждате чудесно тази вечер, госпожо Фулър. — И за изненада на Ейвъри, й намигна — бързо, но достатъчно флиртаджийски, за да накара майката на Ейвъри да се разтопи. Откъде знаеше да използва този малък трик?

— Кажи ми — започна майката на Ейвъри с нова топлота в гласа, — защото Ейвъри отказва. Вие двамата как се запознахте?

— Срещнахме се в една от игрите с промяна на реалността. След като видях Ейвъри, разбира се, повече не можах да се съсредоточа върху играта — обясни Уот. — Затова започнах да я преследвам, да й изпращам цветя, докато не се съгласи да излезе с мен.

— Да, Ейвъри е инат открай време. — Пиърсън Фулър влезе в стаята с бърза крачка. — Ти сигурно си Уот. — Той протегна ръка и стисна здраво ръката на госта. — Заповядай, седни. Да ти налея нещо? Вино? Скоч?

— Татко, и без това сме закъснели. — Ейвъри погледна Уот, но по всичко личеше, че той се забавлява, защото подметна с усмивка: — Според мен има време за по едно питие.

— Именно. — Баща й застана зад бара и започна да прехвърля кристалните декантери с монограми. — Освен това в клуба сигурно имат скенери за възраст, не знам. Това може да ти е единственото питие тази вечер.

— Не и в университетския клуб. — Елизабет пристъпи напред и полата на роклята й прошумоля. — Вино за мен, Пиърсън.

— Напоследък кракват всичко. — Пиърсън наля в предварително охладени чаши и ги поднесе на всички, а след това се настани на канапето. — И така, Уот, разкажи ми за себе си. Къде учиш?

— В гимназия „Джеферсън“, на 240-и — отвърна самоуверено момчето, без да се срамува. Ейвъри усети, че се гордее много с него. За нейно облекчение, родителите й просто кимнаха, сякаш бе напълно нормално момче да дойде от три километра по-долу, за да излезе с Ейвъри.

— Говорим за държавно училище, нали? — уточни Пиърсън.

— Точно така — потвърди Уот и Ейвъри стрелна баща си с любопитен поглед. Той пък откъде знаеше?

Баща й кимна.

— Имам няколко имота в съседство. Единият е на ъгъла на Седемнайсета и Фрийдмор, сградата с банката в нея…

Ейвъри стисна зъби, за да не изпъшка, и срещна погледа на Уот, но той й се усмихна широко и отпи от скоча си. Искрящото цвете в косата й блестеше като жива електрическа крушка.

На входа на балната зала в университетския клуб Ейвъри стисна ръката на Уот. Просторното помещение беше декорирано в синьо и сребърно; дори колоните изглеждаха скрити под пищни цветя в синьо и бяло. Извити барове бяха монтирани в ъглите, а покрай отсрещната стена бе издигнат дансинг. Светлината бе приглушена, но Ейвъри забеляза пъстрите цветове на роклите, които изглеждаха още по-богати на фона на строгите смокинги.

— Ти си ужасен — изсъска тя на Уот и го поведе през тълпата.

— Аз ли съм виновен, че родителите ти ме харесват? — отвърна той невинно и Ейвъри не се сдържа и се усмихна. Той протегна ръка. — Искаш ли да потанцуваме?

— Да — отвърна с желание тя и се запита как е възможно Уот да знае какво мисли. Все още беше рано да отидат на дансинга. Ейвъри обаче предпочиташе да танцува, вместо да общува на тези събития. Хората винаги се тълпяха около нея, засипваха я с досадни приказки, стрелкаха я с погледи от всички краища на залата. Дори сега забеляза, че оглеждат роклята й, че шушукат и обсъждат новото момче, което е довела. Дансингът беше единственото място, на което имаше някакво спокойствие.

Докато се движеха през тълпата, Ейвъри забеляза, че почти всички са тук. Ето я Риша, застанала до Минг на бара; Джес беше с гаджето си, Патрик; видя семейство Маклидън, приятелите на родителите си, които й помахаха. Знаеше защо Ерис не е дошла, но къде беше Корд? Двамата с Брайс бяха членове, макар да бяха твърде млади — заради тях клубът бе нарушил правилата си, тъй като всички обичаха родителите им, — но Ейвъри не видя нито единия, нито другия Андъртън. Много се надяваше Корд да дойде, за да разбере заради кое момиче е скъсал с Ерис.

Качиха се на дансинга и Уот протегна ръце към нейните, за да я завърти. Движеше се с лекота.

— Страхотен танцьор си — похвали го Ейвъри и веднага се почувства виновна заради изненадата си.

— Имах едни обувки като малък. Нали ги знаеш, които танцуват сами и те насочват?

Тя изсумтя, когато си ги представи.

— Звучи опасно. Аз сигурно ще падна.

— И аз падах, стотици пъти. Накрая обаче се научих да танцувам. — Завъртя я отново, след това я отпусна на едната си ръка.

Вдигна я отново и оркестърът засвири по-бавна музика, певицата запя една от любимите стари любовни балади на Ейвъри. Тя поведе Уот по-навътре на дансинга, когато той направи крачка назад.

— Моля те. Обичам тази песен. Особено когато я пеят на живо — обясни тя, като се опита да не се смее на ужаса му. Вече рядко имаше изпълнения на живо и много малко възможности да се чуят подобни песни.

Уот послушно пристъпи към нея и сякаш се поколеба преди да плъзне ръка около кръста й. Пое другата й ръка в своята и я залюля нежно.

— Наистина харесваш старите неща — отбеляза той, без да откъсва поглед от нея.

— Какво имаш предвид?

— Става въпрос за начина, по който говореше за песента. Или за онова, което каза в Редуд Парк, или как говореше за Флоренция. Изпълнена си с… носталгия. Защо харесваш старинните неща толкова много?

Ейвъри остана изненадана от прозрението му.

— Мислиш, че е безполезно, нали?

— Нищо подобно. Просто съм свикнал да мисля единствено за бъдещето.

— Как изглежда бъдещето ти? — полюбопитства тя.

— По-бързо! С повече удобство и връзки. И по-безопасно, надявам се.

Ейвъри примигна.

— Извинявай — продължи Уот и я погледна почти засрамено. — В свободното си време се занимавам с много технически неща. Опитвам се да вляза в Масачузетския технологичен университет, в инженерната им програма за микросистеми.

Ейвъри нямаше представа какво представлява въпросната инженерна програма за микросистеми.

— Това означава ли, че можеш да поправиш таблета ми, когато зацикли?

Уот едва сдържа смеха си, а Ейвъри откри, че няма нищо против, че има желание да прихне с него.

— Да. Това със сигурност го мога — отвърна той. В очите му танцуваха весели искрици.

Ейвъри ги поведе по-близо до оркестъра. Хората оставяха място около тях, обгръщаха я в нещо като незабележимо балонче, както ставаше винаги.

— Прав си — заговори тя. — Обожавам романтиката на старите неща, още от времето, когато на света е имало много повече препятствия. Като например да слушам тази песен. — Тя въздъхна. — Посветена е на любовта дори когато не можеш да виждаш любимия, защото ви разделят много километри. Вече никой не пише такива песни, защото животът ни е автоматизиран и лесен. А това е осигурено от хора като теб — добави тя шеговито.

— Стига де! — възмути се наужким той. — Не ти ли е приятно винаги да получаваш онова, което искаш?

Ейвъри сведе поглед, неочаквано обзета от тъга, и прошепна:

— Не получавам всичко.

Песента свърши, тълпата се поразреди и погледът й попадна на Лида и Атлас.

Двамата седяха един до друг близо до дансинга, свели глави. Ейвъри остана да ги наблюдава, без да може да отмести очи, и видя как Лида прошепна нещо на Атлас. Той изглеждаше невероятно в новия си смокинг, помисли си тя и си припомни първия път, когато отиде на проба и настоя тя да го придружи, за да му помогне. Лида също изглеждаше красива — беше с кобалтова рокля без презрамки. Изглеждаха щастливи заедно, призна тя с неудоволствие. Изглеждаха родени един за друг.

Уот не откъсваше поглед от нея; тя знаеше, че чувствата й сигурно са изписани по лицето й и са очевидни за всички. Прегърна го през врата и го привлече по-близо, наведе глава и я отпусна на рамото му. Усети го как притаи дъх, долови ударите на сърцето му през смокинга, който го бе накарала да купи.

Никога нямаше да бъде с Атлас като Лида: да си държат ръцете пред хората. Това бе просто мечта, безнадеждна мечта.

Знаеше, че трябва да се откаже от нея — от него. Въпреки това болката не си отиваше.

— Май тази вечер пропуснах да ти кажа колко си красива — прошепна Уот. Дъхът му стопли ухото й. Тя потръпна, вдигна глава и го погледна.

— И ти не изглеждаш зле.

— С подходящата помощ придобих приличен вид — отвърна той. — Много се радвам, че дойдох с теб тази вечер, Ейвъри.

Искреността му я накара да се замисли.

— И аз — отвърна честно тя. Радваше се, че беше поканила Уот. Той беше много по-добър избор от предишните фалшиви кавалери, които избираше за подобни събития. А тази среща съвсем не беше фалшива.

Пусна ръката на Уот и вдигна пръсти, за да обгърне врата му. Той беше толкова близо, че тя можеше да преброи миглите, които обрамчваха тъмнокафявите му очи. Погледна устните му и неочаквано се запита какво ли ще е чувството, ако го целуне.

Не бе и помисляла, че е възможно, но може би, в някакъв момент, щеше да се влюби в човек, който не беше Атлас.

Затвори очи и се олюля в такт с музиката, непосредствено до Уот, и си каза, че засега поне това трябва да бъде достатъчно.

ЛИДА

Лида пресече залата с Атлас. Усмихваше се на всички, които виждаше, тъй като беше във върховно настроение. Тази вечер протичаше дори по-добре, отколкото си бе представяла.

На практика това беше първата й истинска среща с Атлас. Имаше обаче чувството, че е нещо повече: почти признание. Всички бяха тук, от приятелите й до фотографа, който се държеше с тях като с официална двойка. Родителите им бяха на една маса, усмихваха се и ги поглеждаха многозначително. Лида не помнеше някога да се е чувствала толкова красива, както когато влезе в балната зала под ръка с Атлас, усмихната до уши. Сякаш всички погледи бяха насочени към нея. Сигурно Ейвъри се чувства така всеки ден, помисли си.

Беше истинско съвършенство — всичко, което бе искала, откакто се бе преместила тук горе преди четири години.

Най-хубавото беше, че нямаше и следа от тайнственото момиче с броката — ако тя изобщо съществуваше, в което Лида започваше много да се съмнява. Надя така и не беше открила доказателство, че Атлас е бил с друга освен с Лида, нито онзи нощ, нито която и да било друга. Може пък гримът да беше полепнал по ризата му по друг начин. Може да не беше целувал друга.

А и ако можеше да съди по това как протичаше вечерта, Лида започваше да се надява, че двамата с Атлас най-сетне ще се приберат заедно.

Докато идваха насам с ховера, това бе единственото, за което можеше да мисли. Атлас се опитваше да води разговор, а тя, незнайно как, успяваше да отговаря на въпросите му, въпреки че мислите й бяха насочени единствено към тялото му, отпуснато на възглавниците до нея. Всеки път, когато той се наместеше, Лида усещаше как движението преминава през нея. Беше истинско мъчение да е толкова болезнено близо.

Сега, на дансинга, тя си намираше всякакви извинения, за да го докосва. Привличаше го до себе си, ръката й описваше малки кръгчета по гърба му през сакото на смокинга. Нямаше търпение по-късно да го свали от него.

— Какво става с вас с Ейвъри?

— Какво? — Изглежда, не беше чула добре. Мислите й я разсейваха.

— Попитах какво става с вас с Ейвъри — повтори той. Беше седнал на стол край дансинга и Лида се настани до него, без да каже и дума.

— Всичко е наред — отвърна тя автоматично, подразнена, че дори когато Ейвъри не е наблизо, всичко отново се завърта около нея. — Защо да не е?

— Извинявай, не исках да повдигам болезнен въпрос. Просто забелязах, че напоследък не прекарвате много време заедно, и исках да се уверя, че… — Той въздъхна. — Бих попитал Ейвъри, но напоследък не сме в блестящи отношения.

При тези думи Лида поизпъна гръб. Да не би Ейвъри и Атлас да се бяха карали заради нея? Може би приятелката й бе казала нещо на брат си, да му е заявила например, че Лида не е достатъчно добра за него, а пък Атлас да се е застъпил за нея. Не можеше да повярва, че най-добрата й приятелка би направила подобно нещо… но дали все още беше най-добрата й приятелка?

— Благодаря, че попита. Не ми се говори по този въпрос.

— Извинявай. Забрави. — Той, изглежда, искрено съжаляваше, че е повдигнал въпроса. — Искаш ли да потанцуваме?

Лида кимна и той я отведе отново на дансинга.

— Странно ли е, когато се върнеш? — попита тя след малко.

— Може и така да се каже — призна той. — Кулата е толкова различна от всички други места.

— Със сигурност е различна от Амазония — заяви Лида, без да помисли.

Атлас неочаквано се закова на място. После попита бавно:

— Ти откъде знаеш за Амазония?

Мама му стара!

— Ти, струва ми се, спомена — заяви тя и й се прииска да върне думите назад.

— Сигурен съм, че не съм.

— Тогава е била Ейвъри или родителите ти, не знам. Чух отнякъде — отвърна небрежно тя.

Не можа обаче да го заблуди толкова лесно.

— Лида. Какво става с теб? — Той присви кафявите си очи.

— Нищо, честна дума. Извинявай.

Атлас кимна, изглежда, изгуби интерес и продължиха да танцуват. Лида обаче забеляза стиснатата му челюст, напрежението в тялото му.

След още една песен той отстъпи крачка назад.

— Да пийнем по нещо?

— Добре — съгласи се тя, прекалено покорно. Последва го, но той поклати глава.

— На бара е пълно с хора… аз ще ти донеса. Шампанско, нали?

— Благодаря — отвърна безпомощно тя, макар да не обичаше шампанско. То беше любимата напитка на Ейвъри.

Огледа просторните странични зали и се запита къде са приятелите й. Преди да ги види, погледът й попадна на баща й, застанал сам в един ъгъл. Беше се присвил, сякаш не искаше никой да го забележи, и говореше: явно някой му се беше обадил.

Лида веднага си спомни миналия уикенд, когато той излъга за голфа. Без да се замисля, включи лещите на четене по устни и се съсредоточи върху устата на баща си, застанал на десетки метри от нея. Четенето по устните беше предназначено за хора със затруднения в слуха, но Лида бе открила, че е чудесно, когато шпионира, и включи лещите така, че да увеличат образа.

— Все още не мога да кажа на семейството си — превеждаше гласът на робота думите на баща й. Какво да каже, запита се Лида. След малко той продължи. — Добре, ще говоря с нея следващия уикенд.

Озадачена от чутото, Лида го наблюдаваше как приключва пинга и се отдалечава. В този момент майка й застана до нея.

— Лида, изглеждаш великолепно? — възкликна Илара, сякаш не беше видяла как дъщеря й се приготвя. — Къде е Атлас?

— Отиде за напитки — отвърна кратко Лида.

— Лида…

— Ще съм добра, обещавам — добави тя, все още замислена за поведението на баща си. Погледна алената рокля на майка си и скъпите накити и забеляза непозната гривна. — Нова ли е?

— Баща ти ми я подари за годишнината. — Илара показа на дъщеря си гривната, сложна златна плетка, обсипана с мънички диамантчета.

— Това и шалът от „Калвадур“? Леле! — Лида не бе виждала баща си толкова щедър.

— Не съм получавала никакъв „Калвадур“ — отвърна учудено Илара. — Какво имаш предвид, миличка?

— Ето ги двете ми момичета! — Бащата на Лида дойде при тях и хвана ръката на съпругата си. Бяха забележителна двойка, той толкова бял, а тя толкова тъмна, обточеният в черно джоб на смокинга бе същият цвят като роклята й. Лида се запита за какво е било странното обаждане и какво е станало с шала. Да не би да беше размислил и да го е върнал? Връзваше се. И въпреки това й се стори, че става нещо по-голямо.

— Трябва да намеря Атлас. — Лида отстъпи крачка назад. Неочаквано се почувства неловко, почти паникьосана. Имаше нужда да пийне нещо. При това веднага.

— Лида…

— Ще се видим вкъщи — подвикна тя през рамо.

Когато стигна на бара, отиде безсрамно най-отпред на опашката, за да потърси Атлас.

— Извинете. Извинявам се — мърмореше, без да се интересува кого е блъснала. Нуждата й беше като сърбеж, който пълзеше безмилостно по кожата. Някъде дълбоко в себе си усети, че това е предупреждение, но щеше да се занимае с него по-късно, когато гърдите й не бяха толкова стегнати.

Най-отпред на опашката беше застанал кавалерът на Ейвъри. Уот, ако си спомняше правилно. Никой не й го представи на партито на Ерис, когато го видя да се влачи след Ейвъри като изгубено кутре. А сега беше неин кавалер на галата в университетския клуб! Струваше й се невъзможно да се появи в живота им изневиделица, без минало и без обяснения.

— Уот, нали? — попита тя и се присламчи към него. — Тук си с Ейвъри.

— Нали знаеш, че не можеш просто така да прередиш цялата опашка и да застанеш най-отпред?

— Няма проблем, всички са ми приятели — заяви тя и махна небрежно с ръка. Поне донякъде това беше истина.

— Кой съм аз, че да споря с подобна логика — отвърна той и устните му трепнаха, когато потисна усмивката си. Този да не би да й се присмиваше? — След като очевидно си много жадна, да ти купя ли нещо?

— Барът е безплатен — сопна се тя раздразнено, когато барманът с бели ръкавици се обърна към Уот. Тя понечи да му каже, че иска…

— Уиски със сода за дамата. Бира за мен. И чаша шампанско — поръча Уот.

Когато барманът му подаде напитките, Уот и Лида се отдръпнаха настрани, до висока маса, покрай скупчилите се хора.

— Откъде знаеш какво искам? — попита Лида малко объркано. Уиски със сода не беше дамска напитка, но тъкмо тя я успокояваше, когато бе силно възбудена.

— Познах — отвърна небрежно момчето. — Внимавай. Едно е предостатъчно.

Тя го стрелна стреснато с поглед. Какво, по дяволите, имаше предвид с това? „Едно е предостатъчно“ казваха в Силвър Коув. Уот обаче отпиваше невинно от бирата си.

“ Извинявай — каза тя с най-милия си глас. — Дори не съм се представила. Аз съм Лида Коул. — Подаде ръка и Уот я пое. Продължаваше да се подсмихва противно.

— Знам — отвърна той.

— Не е честно — продължи тя, по-объркана, отколкото искаше. — Не знам нищо за теб! Разкажи ми за себе си.

— Аз не съм никак интересен — отвърна той небрежно.

— Къде учиш?

— В гимназия „Джеферсън“.

Тя се намръщи и й се прииска да провери на лещите си, без да привлече внимание.

— Не я знам. Ти…

— Намира се на двеста и четирийсетия етаж — прекъсна я той и я погледна. Не беше висок, но в стойката му имаше нещо внушително. Прииска й се да са седнали.

— Ясно — отвърна Лида, тъй като не знаеше какво друго да каже. Не беше разговаряла с човек от толкова надолу дори когато живееше на километър и половина по-високо от него. — И как каза, че си се запознал с Ейвъри?

— Не съм казал. — Той й намигна. — Струваш ми се безкрайно любопитна. Сигурно защото Ейвъри е най-добрата ти приятелка, нали? — попита компетентно и Лида се изчерви от яд. Да не би Ейвъри да беше разказала на този тип за влошените им отношения?

— Да — отвърна предизвикателно Лида.

Ейвъри се появи сякаш по поръчка. Косата й беше прибрана на хлабав кок, няколко къдрици обрамчваха лицето й, зад едното ухо беше боднато искрящо цвете, както правеха всички в прогимназията. Беше тъпо, но на Ейвъри й стоеше безупречно. Господи, до следващата седмица сигурно всички щяха да носят отново искрящи цветя. Ейвъри пристъпи напред и светлината заигра по роклята й — с висока яка, покрита с миниатюрни парченца огледало. „Разбира се, че това ще избереш — помисли си Лида с изненадваща горчивина. — Това е рокля, която буквално отразява теб до безкрайността“.

— Здрасти. — Ейвъри пристъпи към Уот и се напрегна, щом видя Лида. — О, здрасти, Лида. Как прекарваш?

„Току-що прецаках нещата с момчето, което харесвам, баща ми се държи откачено и най-добрата ми приятелка ми липсва. Иначе всичко е…“

— Супер — отвърна Лида и усмивката й й се лепна като маска.

Ейвъри кимна.

— Одеве видях майка ти. Каза, че на Коледа ще ходите до Гърция. Нямах представа — добави нетактично.

„Естествено, че нямаш представа. Нали вече не си говорим“.

— Да — потвърди Лида. — Помниш ли онзи път, когато трябваше да бъдем Гърция в младежките ОН? — избъбри тя, без да е сигурна защо го казва.

— А от домашната ни баклава на всички им стана зле — добави Ейвъри.

— Това е единият начин да спечелиш. Като изпратиш всички у дома — продължи сериозно Лида, след това и двете прихнаха. За частица от секундата светът отново стана нормален.

И беше така, докато смехът им не замря и те не се погледнаха през масата и не разбраха, че нищо между тях не е наред.

Ейвъри избяга първа.

— Да отидем да потанцуваме — предложи тя на Уот и остави недокоснатото шампанско на масата.

— Както желаеш. — Уот пое ръката на Ейвъри. — Беше ми приятно, Лида.

— Чао, Лида — провикна се през рамо Ейвъри и повлече Уот през множеството.

— Чао — отвърна Лида, но те вече се бяха отдалечили.

Лида остана на масата още малко, изпи уискито със сода, а след това и шампанското, което Ейвъри беше оставила. Имаше нещо странно в този тип Уот. Нямаше му доверие. Прииска й се да разпита Ейвъри за него… но пък имаше толкова много неща, за които да говори с Ейвъри, че вече не знаеше как да започне.

Стори й се, че вижда Атлас до дансинга, където я беше оставил. Трябваше да отиде при него.

Вместо това се обърна към бара, изпънала тесните си рамене като ножове. Първо щеше да си вземе още едно питие.

ЕРИС

Ерис лежеше на леглото на Мариел на една страна. С полупритворени очи наблюдаваше Мариел на бюрото й — тя ожесточено пишеше някакво домашно. Стените бяха в бледозелено, покрити със снимки на Мариел и нейни приятели и различни постери — слънцето залязва над назъбени планини, луната блести по време на затъмнение. От слушалките на Мариел се носеше кънтри музика. Ерис не познаваше друг така запален по кънтри музиката, освен Ейвъри, а тя я беше отписала отдавна като едно от непонятните прищевки на Ейвъри. Беше странно, че най-добрата приятелка на Ерис и момичето, с което излизаше, имаха общо нещо толкова необикновено.

— Приключваш ли? — попита тя, макар да нямаше нищо против да почака. Беше й по-приятно, отколкото очакваше, да прекарва време с Мариел в тишина, докато Мариел си пише домашните. Не помнеше някога да е лежала в чуждо легло, просто да се е размотавала, без каквито и да било очаквания.

— Почти — отвърна Мариел, намръщила съсредоточено чело.

„Къде си?“, получи фликър от Каролайн.

— У Мариел — отвърна тя на глас. Каролайн познаваше Мариел и знаеше, че двете с Ерис напоследък прекарват много време заедно. — Мама — обясни тя, тъй като Мариел чу съобщението.

Другото момиче кимна и каза:

— Май отношенията ви се подобряват.

Истина беше. След обяда с бащата на Лида — след като Ерис научи, че той е и неин баща — двете с майка й бяха постигнали нещо като примирие. Отново започнаха да излизат заедно както преди: обикаляха любимите си места на горните етажи, вечеряха заедно почти всяка вечер. Беше приятно да престане да негодува срещу майка си.

— Чувала ли си се отново с биологичния си баща? — попита Мариел. — Кога ще се видите пак?

— Не знам — призна Ерис. Не бяха правили планове да се виждат отново, не бяха обсъждали никаква издръжка. Тя спомена нещо пред майка си, но Каролайн й каза да не се притеснява, защото всичко било наред. Това пък какво означаваше, питаше се Ерис и се чудеше дали двете с майка й няма да се върнат на горните етажи и да станат едно щастливо семейство с останалите от фамилия Коул.

— Сигурна съм, че ще се обади — продължи Мариел с повече увереност, отколкото чувстваше Ерис. — За него сигурно също е толкова ново, колкото и за теб.

— Благодаря — каза Ерис, доволна, че е разкрила на новата си приятелка цялата истина.

Беше дошла, за да й каже всичко, още следобеда. Отчасти имаше нужда да сподели с някого, но нямаше начин да е човек от горните етажи, защото всички познаваха Лида. Разказа на Мариел главно защото искаше тя да знае и се интересуваше от мнението й. Ерис не познаваше друг, който се отнасяше към живота по същия начин като Мариел, който мислеше като нея.

— Да не говорим повече по този въпрос — предложи Ерис и неочаквано й се прииска да се разсее с друго. — Да поговорим за теб.

— Но на мен ми е приятно да говорим за теб — засече я Мариел. Ерис се изправи и я погледна гневно, а Мариел се разсмя. — Извинявай — каза, макар да не се чувстваше гузна. — За какво искаш да говорим?

— Знам, че съм безкрайно интересна — каза тя сухо. — Сериозно. Запознахме се преди колко, месец? Все още има много неща, които не знам за теб.

— Цял месец ли мина?

Ерис я замери с възглавница, а Мариел се наведе.

— Добре, добре, какво искаш да знаеш?

— Любим цвят — каза Ерис автоматично.

— Въпрос типично в стила на Ерис — отвърна Мариел, но отговори преди да бъде замерена с нова възглавница. — Зелено! Ментовозелено, ако трябва да сме честни.

— Любим предмет в училище.

— Лесна работа. Час по дискусия.

— Сериозно? — не се сдържа Ерис. Всички отличници по дискусии бяха отвратителни, с противни униформени жилетки, и се държаха така, сякаш знаеха всичко. Мариел беше твърде готина, за да е една от тях.

— След като си толкова изненадана, значи не съм спорила достатъчно с теб — пошегува се Мариел.

— Пробвай де — усмихна се Ерис. — Какво искаш да правим днес?

— Да гледаме филм.

— И аз!

Мариел се разсмя отново. Беше завъртяла стола си към Ерис и кръстоса крака. Единият й чорап беше розов с бели точки, другият на малки оранжеви тикви.

— Едва ли ще имаме една и съща кариера. — Очите й затанцуваха. — Искам да стана политически коментатор.

— Онези, дето четат новините ли?

— Онези, които водят президентските дебати и говорят за различни проблеми и пишат статии за новините. — Мариел сведе поглед и подръпна единия ръкав на пуловера си. — Просто искам да помагам на хората да разберат какво става. Да им помогна да си съставят мнение.

— Защо не се кандидатираш? Тогава няма просто да помагаш на хората да мислят, ами наистина ще вършиш нещо — предложи Ерис. Примъкна се до края на леглото, достатъчно близо, че да докосне ръката на Мариел.

— Може би — отвърна Мариел, но го каза така, сякаш не вярваше. — Още един въпрос.

Ерис наведе глава на една страна. Не знаеше нищо за романтичната история на приятелката си; дори не знаеше дали е излизала с момчета освен с момичета.

— Била ли си влюбена някога?

— Не — отвърна бързо Мариел, прекалено бързо, помисли си Ерис. Запита се кого е обичала приятелката й и с изненада усети, че я бодна разочарование, може би дори ревност. — Ами ти? — контраатакува тя.

— И аз не съм.

Зазвуча бързо кънтри парче: гласът на момиче разказваше как ще си отмъсти на някой, който й изневерил. Мариел обърна тихо гръб на домашното и Ерис взе внимателно таблета й, прегледа мързеливо фийдовете, а сърцето й блъскаше, макар самата тя да нямаше представа защо.

В момента се провеждаше галата в университетския клуб, на километри над тях. Ейвъри й бе предложила да я покани като гостенка, но Ерис беше отказала — не беше сигурна дали ще издържи на погледите, нито на шанса да види баща си — по-точно казано човека, за когото мислеше, че й е баща. Който и да е от двамата бащи, поправи се тя, защото господин Коул също щеше да присъства.

Докато минутите отлитаха, Ерис разглеждаше снимка след снимка как наконтените й приятелки си прекарват разкошно и вече съжаляваше, че бе отказала на Ейвъри. Замисли се какво ли би облякла, ако беше там. Може би розовата рокля с вълнообразен подгъв или нещо сребърно — нали това беше темата на партито тази година? Извика поканата на лещите си. Университетски клуб ви кани на вечер под звездите, пишеше на нея със сложен курсив, анимирани звезди се сипеха в краищата на полезрението й. Тази вечер имаше комета, спомни си неочаквано тя.

— Готово — обади се Мариел и натисна копчето, за да предаде домашното. — Какво искаш да правим тази вечер?

— Вземи си палтото — засмя се Ерис. — Отиваме на приключение.

— Объркана съм — каза Мариел, докато вървяха по Джърси Хайуей на Трийсет и пета. Соларните лампи хвърляха преплитащи се кръгове златиста светлина по тротоара. Пред тях Ерис вадя внушителния военноморски музей „Интрепид“, огромен стар кораб, закотвен на река Хъдсън. В трети клас ходиха там на екскурзия. Все още помнеше как Корд се опита да предизвика двете с Ейвъри да прескочат, за да проверят дали от водата няма да им пораснат хриле като на русалки. Корд — не беше мислила за него от седмици.

— Ще ти отговоря на всички въпроси, обещавам. — Ерис приближи до порта, маркирана „Кей 30: само за персонал“. Вкара кода, за който беше платила онлайн, и вратата се отвори.

Излязоха на дървен док с редици железни врати от двете страни. Водата плискаше тихо под краката им. Ерис не спираше да се усмихва. Обичаше усещането: прекрасната тръпка да тръгне на поход за нещо, което може и да не открие, като през цялото време знае, че каквото и да се случи, нощта ще си остане прелестна.

Набра същия код на една от вратите, която водеше към покрива, и откри малко пространство, изпълнено почти цялото от ховер лодка за четирима. Формата напомняше на чашката на гъба, а от лъскавия бял корпус стърчаха витла. Единствената украса беше рисунка на американското знаме.

— Сложи си това. — Тя подхвърли на Мариел надуваем колан.

— Чия е тази лодка? — Мариел стъпи на малкия док и щракна колана на кръста си. Ерис натисна копчето и ховер лодката започна да се спуска към водата.

— Ще я ползваме назаем. — Беше платила наем за след работно време, макар да беше почти сигурна, че е незаконно. Светлините около лодката превърнаха водата в наситено зелено.

Ерис изрита обувките си преди да сграбчи ръката на Мариел и да я дръпне вътре на една от белите изкуствени седалки.

— Ти знаеш ли как да караш това чудо? — попита Мариел. Разкъсваха я и оптимизъм, и ентусиазъм.

— Има си автопилот. Поне така ми казаха — ухили се Ерис и натисна бутона, за да стартира лодката.

Ховерът пое в нощта.

Носеха се по повърхността на водата, която беше непрогледно тъмна като повърхността на черно огледало. Косата на Ерис се развяваше зад нея. Пръски пареха лицето й. Усещането беше чудесно. От другата страна на реката, в Ню Джърси, пръснатите светлини мигаха топло.

Мариел гледаше над водата. Имаше нещо почти кралско в сенчестото очертание на профила й, дългия нос и високото чело. След това тя се обърна и намигна на Ерис и илюзията се разпиля.

— Къде ни водиш, о, безстрашни капитане? — извиси глас Мариел над воя на вятъра и мотора.

— Някъде, където да видим зад това. — Тя посочи Кулата, която се издигаше невъзможно високо в тъмнината.

Подминаха смътно очертаната Статуя на свободата, насочиха се на юг, около пристанищата, където Ерис чу музика и висок смях. Най-сетне, когато бяха достатъчно далече и Кулата вече не изпълваше цялото небе, Ерис угаси мотора. Наведе се, за да докосне водата с пръсти, и ги дръпна бързо. Беше леденостудена.

— Много ми харесва. Чудесна изненада — каза Мариел в неочаквано настъпилата тишина.

— Не това е изненадата — отвърна Ерис. — Поне не цялата.

Виковете откъм Саут Стрийт ставаха по-високи. Ерис чу музиката, видя розовите светлини на халюциногенни запалки над водата.

— Да не би да има някакъв рейв тази вечер? — попита Мариел.

Ерис се разсмя.

— Всички са тук поради същата причина като нас — обясни тя и прегърна приятелката си. — Погледни. — Посочи нагоре и те вдигнаха лица към небето.

През кадифено черното небе преминаваше комета, опашката й се бе разперила като ветрило.

— Много е красиво! — прошепна Мариел.

Ерис попиваше гледката, опитваше се да не мисли за университетския клуб и как Ейвъри и Лида са се притиснали към прозорците в този момент, облечени в скъпи рокли, стиснали чаши шампанско, докато кометата профучава покрай тях. Престани, каза си. Тук беше много по-хубаво.

— Почти е на мое име — каза тя. — Ерос вместо Ерис. Казват, че нямало да мине покрай Земята през следващите хиляда години.

— Богът на любовта — разсмя се Мариел. — Ерис, от друга страна, е богинята на…

— На раздора и хаоса — отвърна навъсено Ерис. — Ако името ми идва от Ерида. Но може да е и от Ирида — Дъгата. — Открай време се шегуваше с майка си заради името си. Каролайн твърдеше, че го била избрала, защото й се струвало много красиво.

— Понякога любовта и хаосът са абсолютно еднакви — отбеляза тихо Мариел. — И красиви като дъгата.

Ерис се обърна и я целуна.

Мариел отвърна с удоволствие, плъзна ръце по раменете й. В целувката имаше нещо ново, нежност, непозната за Ерис.

Най-сетне Мариел се отдръпна.

— Ерис, страхувам се.

— Какво? Защо? — Кометата беше изчезнала от небето. Откъм центъра долитаха писъците на веселяците, които я приветстваха. Ерос, кометата на любовта.

— Просто… — Мариел, изглежда, казваше нещо. Ерис усети несигурността да пробягва по кожата й, също като електричество. — Не искам да бъда наранена.

Ерис усети, че не това бе казала Мариел преди малко.

— Никога няма да направя нещо, което да те нарани. Обещавам — прошепна тя.

Циничната, обиграна част от Ерис се изсмя при тези думи, задето даваше обещание, което никога нямаше да спази. Може би този път обаче щеше да й се наложи да го спази.

Усети как Мариел се отпуска. Лодката се клатушкаше на вълните.

— Обещавам — повтори Ерис и думите се понесоха като дим в мрака.

ЕЙВЪРИ

— Благодаря, че ме докара — каза Ейвъри, когато ховерът спря пред апартамента й. Родителите й си бяха тръгнали от партито преди часове и тя не беше сигурна дали са останали някои от приятелите й, дори Лида и Атлас. Беше се разсеяла от танците, смеха и вълнението покрай кометата. И от Уот също, разбира се.

Двамата се забавляваха тази вечер, много повече, отколкото беше очаквала. Той беше искрен, без да става прекалено сериозен, самоуверен, без да се превръща в гадняр. Докато я изпращаше до входната врата, Ейвъри си помисли, че той трябва да слезе почти осемстотин етажа надолу. Опита се да си представи живота му там, но така и не успя. Защо не го бе разпитала повече за него? Притесни се. Той сигурно си мислеше, че е самовлюбена.

— За мен беше удоволствие. — Уот посегна зад ухото й за искрящото цвете. Сега вече беше изсъхнало, покафеняло, ароматът бе станал лепкаво сладникав. Само преди няколко часа беше като жива звезда.

— Май вечерта приключи — отбеляза тя замислено. Уот понечи да изхвърли цветето, но тя го спря. — Недей, все още не. Искам да го запазя. Само за малко.

Той й подаде послушно цветето, без да откъсва очи от нея, замислен. Ейвъри посегна към мъртвото цвете и го задържа в дланта си. Имаше чувството, че чува как бие сърцето на Уот.

Той се наведе предпазливо и докосна с устни челото й. Спря и й даде време да се отдръпне. Тя нито се приближи, нито се отдръпна. Стоеше напълно неподвижно и чакаше.

Когато докосна с устни нейните, целувката изглеждаше неизбежна. Ейвъри отвърна, без да мисли, нетърпелива да разбере какво е усещането, какъв е вкусът на Уот. Ласката беше нежна бавна и на нея й хареса топлината на ръцете му на бедрата й.

Когато най-сетне се отдръпнаха, нито един не проговори. Ейвъри усети странно, болезнено щастие. Най-сетне го беше направила: бе целунала някой, който не беше Атлас. Този път беше истинско, не с човек, когото избягваше, нито бърза целувка на парти по време на ваканция, а с момче, което харесваше. Струваше й се истинско светотатство, но същевременно не беше никак трудно.

Може би тъкмо от това имаше нужда, помисли си тя, да й помогне да преодолее Атлас веднъж и завинаги. Може би тъкмо Уот беше решението.

— Лека нощ, Ейвъри — каза той и се обърна към ховера. Чувствата, които се рояха в ума на Ейвъри, избликнаха в една-единствена дума.

— Чакай.

Той спря.

Сърцето на Ейвъри биеше прекалено бързо, тя дишаше на пресекулки. Запита се дали Атлас си е вкъщи и дали ще ги види заедно. „Престани да мислиш за Атлас!“ Не искаше Уот да си тръгне, но същевременно не се чувстваше готова за онова, което можеше да последва. Може би никога нямаше да бъде.

— Мислех си… — Тя прехапа устни. Уот чакаше търпеливо, наблюдаваше я, докато тя наблюдаваше него. Ейвъри осъзна, че решението е взето.

— Ще влезеш ли?

УОТ

В начало на Уот му се стори, че не я е чул правилно.

— Ами, с удоволствие — отвърна той, като се стараеше да не покаже нетърпението си.

Освободи ховера, а тя пое ръката му и го поведе вътре, през внушителното фоайе с огледалата, което водеше към горния хол на две нива. Той очакваше да се отправят към канапето, но Ейвъри зави надясно, по коридор с килим, наистина ли отиваха там, където той предполагаше, че отиват. Не беше свикнал да прави подобни неща без помощта на Надя.

— Това е стаята ми — прошепна Ейвъри и отвори една врата. Беше богато украсена стая с огромно легло с балдахин в наситено синьо и кремаво, със стари картини и огледала в дебели рамки, разположени с много вкус по стените. Уот обаче не можеше да се съсредоточи върху нищо освен върху Ейвъри. Поколеба се, запита се дали трябва да направи първата крачка, или така ще е прекалено.

И тогава Ейвъри се наведе към него, целуна го и той спря да мисли.

Паднаха на леглото с преплетени тела. Уот вече не внимаваше с целувките. Ейвъри започна да разкопчава нетърпеливо ризата му, дръпна тирантите, смъкна ги от раменете му, след това ръцете й се плъзнаха по гърдите му и тя го натисна върху възглавниците, целуваше го настойчиво, почти трескаво. С малката част от ума му, която все още действаше, Уот искаше да извика първично, триумфално.

Не можеше да повярва. Беше в стаята на Ейвъри Фулър, на леглото на Ейвъри Фулър, целуваше Ейвъри Фулър. Най-красивото, най-невероятното, най-интересното момиче в целия свят. От всички момчета, които можеше да има, тя, незнайно как, беше избрала него.

Плъзна ръце към ципа отзад на роклята й. Ейвъри издаде дълбок гърлен звук. Уот обърка значението и смъкна ципа до долу, а Ейвъри се дръпна, сякаш скандализирана.

Той примигна като замаян.

— Извинявай. Можем да забавим темпото — предложи той с надебелял глас.

— Не. Просто… аз… — Ейвъри си пое дълбоко дъх. — Не мога да го направя. — Щеше да се разплаче всеки момент.

Уот седна и прокара ръка през косата си.

— Обещавам ти, че няма да направя нищо, което не искаш. — Огледа се за ризата си и я облече. Чувстваше се виновен.

— Не е това… — Тя замълча, прехапа устна. — Мисля, че трябва да си тръгваш. — Говореше категорично и Уот се уплаши повече, отколкото досега.

— Добре, но… защо? — не се сдържа да попита той.

Ейвъри не отговори, дори не го погледна. Неочаквано той си спомни партито по случай рождения ден на Ерис, как си говореха, дори флиртуваха, а след това, най-неочаквано, Ейвъри пребледня и го заряза с Минг. Ами странната забележка, която изрече замечтано тази вечер, че не била получавала всичко, което иска? Дори без Надя Уот успя да свърже частите на пъзела.

— Заради друг е, нали? — Знаеше, че задава тъп въпрос, но трябваше да разбере. Ейвъри просто го погледна. Очевидно беше разстроена. — Няма значение. Забрави — подхвърли Уот и му стана неприятно, че в гласа му се прокрадна такава горчивина.

Без да каже и дума повече, той се обърна и излезе от стаята на Ейвъри, може би дори от живота й, при това завинаги.

ЛИДА

Лида се настани в ховера до Атлас. Беше станало по-късно, отколкото предполагаше, а тя беше изпила повече, отколкото възнамеряваше. Несигурността в живота й я объркваше. Това обаче нямаше значение: двамата с Атлас бяха тук, заедно, най-сетне сами. Премести се по-близо до него, твърде пияна, за да се притеснява.

Беше й писнало да чака. Желаеше го толкова силно, че не можеше да мисли разумно. Ховерът пристигна пред дома й и Лида започна да го целува.

— Лида. — Атлас се отдръпна и обхвана китките й с ръце, свали ги в скута й.

— Трябва да влезеш — настоя тя.

Той поклати глава.

— Трябва да поговорим.

Тези три думи изопнаха нервите й до крайност, а те и без това вибрираха от изпития алкохол.

— Ами говори тогава — подкани го тя.

— Много се забавлявахме заедно на галата — започна той с известно неудобство. — Тази вечер беше много красива. Но — продължи той и в това „но“ тя предусети, че сърцето й ще бъде разбито, — не мисля, че трябва да излизаме отново.

— Не искаш ли поне да спиш с мен преди да избягаш този път?

Атлас трепна.

— Извинявай. Случилото се в Катян… Трябваше да се спра, преди да стигнем толкова далече.

— След като е било чак такава грешка, защо тогава ме покани тази вечер?

— Защото си невероятна. Всяко момче, с което излезеш, ще бъде щастливец. — Погледна я в очите. — Заслужаваш някой по-добър от мен — заслужаваш истината. А истината е, че имам чувства към друга. Не би било честно към теб да оставя отношенията ни да се задълбочават, след като се чувствам по този начин.

— Добре тогава.

Атлас понечи да заобиколи, за да й отвори вратата, но тя слезе и блъсна вратата, без да му даде възможност.

— Извинявай, Лида. Надявам се да останем приятели — подхвърли той.

Тя се качи внимателно по стълбите, за да му покаже, че думите му никак не са й повлияли. Инатът и наранената гордост я караха да пристъпва с високо вдигната глава. Запита се какво би казал той, ако знаеше, че предния път, когато й бе причинил същото, тя бе изпаднала в наркозависимост и се бе озовала за два месеца в рехабилитационен център.

Трябваше да е по-разумна. Трябваше сама да се сети, че Атлас отново си играе с чувствата й, че я кани на големи събития, а след това заявява, че иска да е честен с нея. „Ще ти дам аз на теб една честност“.

В мига, в който си влезе в стаята, Лида се свлече на пода и стисна главата си с ръце. Една част от нея ненавиждаше Атлас, задето се бе отнесъл към нея по този начин. Искаше да го нарани, а също и тъпото момиче, към което той си въобразяваше, че има чувства.

Стресна се, когато разбра, че не е използвала най-добрите оръжия в арсенала си. Замърмори. Съставяше съобщение до Надя. „Ти сбърка. Атлас току-що ми каза, че е влюбен в друга. Разбери коя е, иначе си уволнена“.

След малко на лещите й заблестя неочакван отговор. „Късно. Напускам“.

Тя усети как кръвта й кипва. „Не можеш да напуснеш, не и сега“.

„Ти искаше да ме уволниш. Много е трудно човек да се съобразява с настроенията ти“.

„Ти, малка…“

„Извинявай, но приключих с всички ви“, прекъсна я Надя. След това линкът прекъсна и Надя я блокира за постоянно.

Лида нямаше представа какво има предвид хакерът като казва „всички ви“, а и не й дремеше. Чувстваше се отритната. Всичко беше срещу нея. Беше изгубила най-добрата си приятелка, след това Атлас, а сега, като капак, и Надя… господи, искаше да поговори с някого… да не говорим за откачизмите на баща й напоследък… Чувстваше се притисната в ъгъла, обзета от паника. Искаше да си го изкара на някого. Мисли, нареди си тя, но мислите не идваха. Затвори очи и си пое дълбоко и накъсано дъх.

Вече не издържаше.

Изтегли неизпратения фликър до Рос, който чакаше. „Аз съм. Какво имаш?“

ЕЙВЪРИ

Ейвъри качи крака на мекото сиво канапе в хола и въздъхна. Замахна нещастно, за да скролне хилядите канали на холоекрана. Всичките й мисли обаче бяха обсебени от Уот и изражението му, когато го изрита от стаята си.

Чувстваше се ужасно от това как бе приключила вечерта. Не бе искала да подвежда Уот. В мига, в който застана на прага й, великолепен в смокинга, тя усети вълнение. А това чувство растеше с напредването на вечерта.

Може би заради начина, по който той говореше с нея, а той говореше истински и обръщаше внимание на всичко, което бе важно за нея. Може би заради топлата му чиста миризма, която усещаше, щом отпуснеше буза на рамото му на дансинга. Може би защото нещо в живота на Ейвъри трябваше да се промени, при това драстично, ако тя искаше да преодолее Атлас, а това беше най-драстичната промяна, която бе успяла да измисли. Каквато и да беше причината, тя бе решила да последва съвета на Джес — да го направи и да приключи с тази работа. Да прави секс с Уот.

Само че когато моментът настъпи, Ейвъри се вледени. Харесваше Уот, много го харесваше, но въпреки това не можа да го направи. Знаеше, че е откачено, но винаги си беше представяла този момент с Атлас. Колкото и да се опитваше да убеди сама себе си, не можеше да понесе мисълта да бъде с друг.

Замисли се над онова, което Уот бе казал — как винаги гледала назад, докато той гледал напред. Неочаквано се замисли дали причината да се интересува толкова от миналото не е, защото е по-лесно, отколкото да мисли за бъдещето — за собственото си бъдеще. Защото бъдеще с Атлас беше невъзможно, а от друга страна бъдеще без него бе непоносимо.

Прегледа отново съобщенията си. Все още нямаше нищо от Уот. Изпрати му кратък фликър, в който се извиняваше за начина, по който бе приключила вечерта им, и му писа, че се надява да се е прибрал безпроблемно, но така и не получи отговор.

Де да можеше да поговори с Лида. Само че нямаше никаква представа дали Лида и Атлас са все още на галата, или са у Лида… Прегледа отново холоканалите, като отчаяно се опитваше да не мисли за Лида и Атлас. Най-добре беше да се съсредоточи върху по-малкото зло — как бе прецакала отношенията си с Уот.

Чу издайническото пиукане на входната врата и се изправи стреснато, пъхна немирните кичури коса зад ушите си. Родителите й се бяха прибрали преди часове и спяха в голямата спалня в дъното на коридора. Значи беше Атлас.

— Ейвъри? — Той застана на вратата. — Не знаех, че си вкъщи.

— Ти се върна — изтъкна тя като глупачка.

— Да. — Той седна на канапето до нея.

— Мислех, че си с Лида — не се сдържа тя.

— Бях, но я оставих у тях. — Замълча за кратко. — Казах й, че повече няма да се виждаме.

— Виж ти. — При тази новина Ейвъри усети неистова радост и се намрази, задето се радваше, че приятелката й страда. От една страна, знаеше, че ако не беше Атлас, Лида щеше да й се е обадила, за да й разкаже всичко и да обмислят отмъщение типично в стила на Лида.

Поседяха така известно време, и двамата загледани в холоекрана, където излъчваха нова реклама за снак с питая. Анимацинонни дракони летяха на кръгове и пърхаха с дългите си мигли.

Атлас се обърна към нея.

— Какво става с онзи Уот?

— Какво имаш предвид?

— Какво намираш в него?

— Миналата седмица каза, че бил готин! — сопна се Ейвъри. Атлас не отговори. — Не че ти влиза в работата — продължи тя с раздразнение, — но с него приключихме. Май е нощ на разделите. Сега доволен ли си?

Атлас срещна погледа й. Дълбоките му кафяви очи не трепваха.

— Ейвс, доволен съм само когато си щастлива.

Тя усети как гневът й се стопява.

— Работата е там — каза тя колебливо, — че се оказа прав. Уот наистина е готин. Не е негова вината, че не…

Не можеше да си позволи да довърши мисълта си.

— Какво не е? — подкани я той.

На Ейвъри й беше писнало, толкова й беше писнало да се преструва, че й е все едно дали Атлас е с друга, или не, да крие болката си зад усмивка. Преструвките толкова й тежаха, че можеше да се пречупи на две.

Въпреки това се колебаеше. Ако го кажеше, ако разкриеше пред Атлас какво наистина желае, тогава рискуваше да го загуби завинаги.

— Че не си ти — прошепна най-сетне тя.

Думите увиснаха и тихо сложиха край на света, в който Ейвъри винаги беше живяла. В тишината на новия свят тя притаи дъх.

И тогава, най-неочаквано, ръцете на Атлас я обгърнаха, устните му притиснаха нейните.

Ейвъри откликна жадно, без да мисли, а сърцето й почти болеше от радост. Целувките им бяха трескави, нетърпеливи — и тя никога нямаше да им се насити.

А после Атлас я вдигна и я пренесе по коридора в стаята си. Главата на Ейвъри беше отпусната на гърдите му и тя долови бурните удари на сърцето му, съвсем като нейните. Тя усещате същото — въодушевлението, а под него тънкия електрически поток на страха, на забраненото, на онова, което щяха да направят. Потръпна.

Чу се трясък. Разбра, че Атлас е съборил лампата до леглото си. И двамата застинаха, не смееха дори да дишат. Родителите им си бяха вкъщи — заспали чак в другия край на апартамента, но все едно само на метри от тях.

Нищо не се случи и след малко Ейвъри си пое дъх.

— Извинявай… — започна Атлас, но Ейвъри само се изсмя и го привлече на леглото.

— Няма значение. Нищо освен теб няма значение. — Понечи да го целуне, но Атлас я изпревари, целувките му прогаряха кожата й, заличаваха всички мисли.

Когато Ейвъри се събуди, заспалият Атлас се беше свил около нея, ръката му притискаше рамото й, дъхът му пареше ухото й — живо доказателство, че всичко е истинско, че не е фантазирала. Остана да лежи така известно време и се наслади на близостта му. След това се обърна на една страна и го целуна.

Той се размърда.

— Здравей. — Усмихна се сънено.

— За какво мислиш? — попита Ейвъри, защото не беше сигурна как да каже онова, което иска.

— В момента си мисля колко е хубаво да лежа тук и да те прегръщам — прошепна той и я привлече към себе си.

Тя се сгуши доволно, въпреки че все още я измъчваха хиляди въпроси.

— Атлас — пробва отново тя. — След партито на Ерис, когато се целунахме… ти дори не помнеше… — Погледна го очаквателно, но челото му беше намръщено.

— Аз ли не помнех? — повтори той. — Ейвс, ти беше тази, която се държа така, сякаш никога не се е случило!

— Не е вярно — отвърна автоматично тя. Не беше истина. Нали?

— Дори не отвърна на целувката, когато бяхме на покрива! — продължи той. — Това ме ужаси. Защо според теб избягах толкова бързо?

— Но на следващата сутрин си седеше и лапаше гофрети, сякаш нищо не се е случило!

— Само защото мислех, че ти искаш да е така.

Ейвъри поклати глава. Докато прехвърляше събитията от онази нощ, си спомни колко крехка й се беше сторила целувката, как не смееше да помръдне, да не би да развали магията и да накара Атлас да избяга. Може би тъкмо това бе направила.

— Реших, че не помниш. Или че ти е все едно — прошепна тя.

— Разбира се, че помня. Как мога да забравя, че съм целунал момичето, което обичам?

Ейвъри притаи дъх.

— И аз те обичам — отвърна тя, доволна, че най-сетне го е казала на глас.

Утрото наближаваше. Тя трябваше да се върне в стаята си преди родителите й да се събудят. Стрелна отново Атлас с поглед. Той лежеше подпрян на лакът под смачкания бял чаршаф. Наблюдаваше как емоциите играят по лицето й, разгадаваше я, както обикновено.

— Тръгваш си — отбеляза той.

Тя кимна и с нежелание се надигна. Имаше обаче още нещо, което я измъчваше.

— Ами Лида? — попита тя. Инат, единственият й недостатък, както винаги подчертаваше Атлас.

Той извърна поглед.

— Чувствам се ужасно заради начина, по който се отнесох към нея. — „Би трябвало и аз да се чувствам ужасно“, помисли си Ейвъри, но макар Лида да беше най-добрата й приятелка, сега й беше трудно да мисли за нея като за нещо друго освен като за препятствие по пътя й към любимия. — Не исках да я подвеждам — добави той виновно и Ейвъри си спомни какво бе мислила за Уот предишната вечер.

— Защо спа с нея в Андите?

— Защото не можех да имам теб, Ейвс. — Той поклати глава. — Мислех, че като съм с Лида, ще спра да мисля непрекъснато за теб. Затова заминах — за да избягам от чувствата си към теб. Надявах се, че щом се махна, ако избягам достатъчно далече, най-сетне ще намеря начин да престана да те обичам.

— Радвам се, че не се е получило.

— Разбира се, че не се получи — усмихна се Атлас. — Нямаше начин да се получи.

УОТ

След спортната зала в неделя Уот се прибра, отпи дълга глътка от обезболяващия протеинов шейк и се намръщи, когато усети колко са стегнати раменете му. Тренировката с робота боксьор беше доста тежка, но той сам бе поискал да е така. Надяваше се, че ако блъска по робота достатъчно силно, ще забрави болката, че Ейвъри го е отхвърлила. Така и не се получи.

Не беше отговорил на фликъра, който Ейвъри му бе изпратила късно снощи. Все едно му казваше „чупката“. Надя, след като я включи, предложи да й отговори. Уот обаче беше човек нерационален, затова остави фликъра без отговор, въпреки съвета на Надя, а мълчанието му се превърна в нещо като позиция, колкото и да беше глупава и продиктувана от гордост.

Излезе на наблюдателницата на 236-и, където беше пълно с фонтани с рециклирана вода, кичозни будки за ледени близалки и пищящи деца. Тълпата днес бе по-многолюдна от обикновено. Мярна небето през панорамните прозорци и видя, че се събират буреносни облаци.

„Нямах представа, че денят ще е дъждовен“, отбеляза Уот пред Надя и пристъпи напред. Обичаше дъждовните дни още от дете — пъстрите дирижабли, които се издигаха към небето и разпръскваха хидросулфати, начина, по който влагата се събираше около експлодиращите химикали на съвършено симетрични спирали, а след това се чуваше приятният съсък, когато желаният дъжд започваше да вали. Хората не можеха да контролират климата в световен мащаб, разбира се, но бяха намерили локализирани методи за спиране и предизвикване на дъжд преди почти петдесет години. Уот се питаше какво ли е било навремето, когато хората са зависели изцяло от времето: дали и те са мислели, че дъждът е красив, или са го мразели, защото не са можели да го контролират. Ейвъри сигурно знае, помисли си той, след това се подразни от себе си.

— Пак заповядай — чу гласа на Надя в ушните антени.

„Чакай малко, да не би да ми казваш, че това си била ти?“

— Имаше нужда да се поразвеселиш — отвърна тя.

„Понякога се притеснявам, че пропилявам талантите ти“.

Уот тръсна глава и се усмихна едва забележимо. Надя беше напълно в състояние да хакне Синоптичното бюро на метрополитена само защото едно седемнайсетгодишно хлапе е било отхвърлено от момичето, което харесва. Въпреки това й беше благодарен.

„Как мислиш, Ейвъри друг ли харесва?“, попита той, когато първите дъждовни капки започнаха да барабанят по стъкления таван. Ръбовете на Кулата бяха посипани с тях.

— Сигурна съм.

„Какво означава, че си сигурна?“, помисли обърканият Уот.

— Искаш ли да ти кажа?

Уот се колебаеше. Част от него беше облекчена, че Ейвъри не го е отхвърлила заради него самия, че не той е причината да си промени мнението. Друга част обаче се гневеше, че изобщо го е поканила да излязат, след като има чувства към друг. Разбира се, че искаше да разбере кой е.

Ако попиташе, щеше да се превърне в същия гадняр като Лида. А дори да разбереше, случилото се нямаше да се промени.

„Благодаря — отвърна той на Надя, — но не искам да знам“.

Държа се твърдо, докато се прибра, но когато си влезе, Зара и Амир заподскачаха развълнувани и го помолиха да си поиграе с тях. Държа се и по време на вечеря, помогна на родителите си да вдигнат и сложи близнаците да си легнат.

През цялото време обаче не можа да спре да мисли по този въпрос. След като вече бе научил, че Надя знае — че информацията е буквално в собствения му мозък, — бе нещо като сърбеж който копнееше да почеше. Най-сетне волята му го предаде и той си отиде в стаята и затвори вратата.

— Промених си мнението — каза на Надя на глас. — Искам да знам. — Пет пари не даваше, че онова, което ще научи, няма да му помогне с нищо и че сигурно ще го разстрои още повече. Трябваше обаче да разбере кого Ейвъри е предпочела пред него.

— Ще ти пусна компютърното аудио от стаята на Атлас — уведоми го Надя. — От снощи е, след като ти си тръгна от апартамента им.

— Добре. — Уот не разбираше накъде върви цялата тази работа. Може би Ейвъри беше казала на Атлас кого харесва?

Намръщи се, когато чу шепота на Атлас, а след малко долови и по-остър глас. Добре, той беше с момиче. Лида сигурно ще иска този запис, каза си. Можеше да й измъкне цял тон пари за него. Понечи да каже на Надя да превърти до частта, в която става въпрос за Ейвъри…

Пръстите му стиснаха с всички сили седалката на стола.

Мили боже! Позна гласа на момичето. Гневът му се превърна в гадене, когато осъзна истината.

РАЙЛИН

Райлин стоеше на вратата на стаята на Корд и се стягаше за онова, което се канеше да направи. Веднъж вече го беше правила, напомни си. Дори тогава да й се беше сторило различно, защото беше по времето, когато Корд за нея беше най-обикновен гадняр, който се опитваше да се натиска с нея след партито си, а не момчето, което я заведе в Париж и я караше да се смее — правеше я щастлива — независимо от всичко, което се случваше в живота й. Момчето, в което се влюбваше, макар да знаеше, че не бива.

Замисли се за Ви и за заплахата, надвиснала над Хиръл в затвора, и потръпна от лошо предчувствие. Трябваше да го направи веднага. Корд тъкмо беше излязъл за училище — беше чула как входната врата се затвори зад него. Освен това искаше да ги вземе и да се отърве от тях преди той да се прибере. Бързо и решително се шмугна в стаята, грабна пет Стъпалца от скривалището на Корд и ги натъпка в задния джоб на дънките си. Излезе и по средата на коридора на горния етаж…

… се сблъска с Корд.

— Здрасти — каза той и я стисна за раменете, за да я задържи.

— Накъде си се разбързала?

— Мислех, че излезе — обясни тя, след това се намръщи; казаното беше странно. Не можеше да спре да мисли за последния път, когато се бе случило същото, когато бе целунала Корд, за да не я хване, че краде. Сега обаче той я наблюдаваше с такова доверие, че нямаше нужда дори да го разсейва.

— Пак излизам — отвърна той и тя забеляза, че е по дънки обикновена бяла риза, вместо с училищна униформа.

— Пак бягаш от час.

Корд я погледна внимателно и за един ужасен момент Райлин си помисли, че той, незнайно как, е разбрал за Стъпалцата но след това кимна, сякаш беше взел решение.

— Искаш ли да дойдеш?

Райлин се колебаеше. Стъпалцата прогаряха дупка в задния й джоб.

— Не знам — започна тя, но спря, когато забеляза необяснимия проблясък на болка, който премина по лицето му. — Добре — съгласи се най-сетне. Идеята беше ужасна: да излиза с Корд, когато носи толкова много пакетчета. Но това място означаваше нещо за Корд.

— Уверявам те, че няма да съжаляваш — каза той.

Качиха се на частен хеликоптер и слязоха на поляната пред къща в Уест Хамптън, която изглеждаше изоставена.

— Какво е това? — попита Райлин тихо, докато Корд отключваше входната врата. Перките на хеликоптера започнаха да се въртят, набраздиха тревата в бавни концентрични кръгове преди машината да се издигне отново. Райлин си пое дълбоко дъх и се наслади на аромата на света извън Кулата — на пръст, пушек и океан. Беше хубаво да се откъснеш понякога.

— Всичко тук е било на татко — обясни Корд. — Дори не знаех за него, докато те не починаха. Оставил ми го е в завещанието си.

Каза го спокойно, но сърцето на Райлин се сви заради него.

— Само на теб ли? Ами Брайс? — не се сдържа да попита тя.

— Само на мен. Не знам защо. Може да е мислил, че аз ще го оценя. Или че имам по-голяма нужда от него, не знам защо. — Погледна я. — Ти си първият човек, когато водя тук.

— Благодаря ти, че го споделяш с мен — тихо каза тя.

Той я въведе във фоайето на къщата. Автоматичните светлини трепнаха и разкриха малък уютен хол и стълби, които водеха към втория етаж. За момент Райлин се запита дали не са на романтично бягство, но Корд вече пресичаше кухнята и отваряше друга врата.

— Виж — каза с най-почтителния тон, който го бе чувала да използва.

Над тях блестяха лампи, монтирани високо на подпорните греди, и осветяваха просторен гараж, пълен с над десет автомобила.

Райлин влезе. Беше объркана. Автомобили в самата Кула нямаше, единствено ховери, които бяха собственост на обслужването на сградата и се задействаха от централен алгоритъм. Почти никой в Кулата не притежаваше истински автомобил, освен няколко семейства на горните етажи, които ги държаха в хидравлични гаражи. Дори в покрайнините — Райлин знаеше, че е така — малцина притежаваха лични автомобили; беше много по-лесно да дадат пари за обща кола или пък да се абонират за превоз.

Една кола, тук, в Хамптънс, това Райлин би го разбрала. Но защо му бяха на Корд толкова много?

Той забеляза колебанието й и се ухили.

— Приближи се, разгледай ги.

Тя прокара ръце по повърхността на най-близката кола — елегантна, червена. Вдигна се прах. Тя видя, че автомобилът има волан и спирачен педал — а това педалът за газта ли беше?

— Чакай малко — спря го Райлин, когато разбра. Това не бяха автокари.

— Да не би…

— Да — изрече с гордост Корд. — Стари са, наистина стари. За шофьори, модели отпреди автокарите. Татко ми ги е оставил всичките. — Погледна с обич кабриолета, около който обикаляше Райлин. — Този е почти на осемдесет години.

— Откъде са? — Това не беше ли противозаконно?

— Татко ги е колекционирал години наред. Трудно се намирали, главно защото е незаконно да бъдат карани и безкрайно трудно да ги накараш да заработят отново — обясняваше Корд. — Освен това вървят с гориво от вкаменелости, не са на електричество, а петролът е скъп.

— Но защо? — попита Райлин.

Корд беше развълнуван.

— Качвала си се в автокар, нали?

— Да, когато ходехме на гости на баба и дядо в Ню Джърси, когато бях още малка. — Райлин си спомни как майка й повика автомобил с таблета си и той пристигна след малко, а вътре се беше натъпкало друго семейство, защото можеха да си позволят единствено да си разделят превоза за по-евтино. Написаха адреса на екрана вътре в автомобила и потеглиха, колата се управляваше от автоматичен централен компютър.

— По нищо не прилича на автомобилите с вградено ограничение на скоростта. Ела, ще ти покажа.

Райлин остана на мястото си.

— Искаш да кажеш, че знаеш как да управляваш това нещо ли? — попита тя, обзета от съмнение. Не беше сигурна дали иска да се качи в тази огромна опасна машина, докато Корд я контролира.

— Има предпазни колани. И да, знам как.

Само че коланите за безопасност не бяха спасили милионите хора, загивали в автомобилни катастрофи всяка година, преди автомобилите с шофьор да станат незаконни. Поне това помнеше от часовете по здравеопазване.

— Как се научи да караш? — попита тя в опит да го забави.

— Разчитах на малко помощ и се упражнявах. Хайде — пошегува се той, — къде ти е приключенският дух? — Отвори й галантно дясната врата. Райлин въздъхна, готова да негодува, но се настани. Стъпалцата се забиха в дупето й и й напомниха какво беше направила преди малко. Опита се да потисне новия прилив на чувство на вина.

Корд посегна към дръжката на вратата на гаража и я вдигна ръчно. Хладната следобедна светлина нахлу вътре. Райлин заслони очи. Наблюдаваше как Корд оглежда автомобила, проверява гумите, вдига капака и проучва сребърната плетеница на двигателя. Движенията му бяха пестеливи и фокусирани, беше свил съсредоточено вежди. Най-сетне се настани зад волана и завъртя ключа в стартера. Двигателят измърка.

Поеха по посипания с листа път между къщи, които ги гледаха с празни очи, изоставени, тъй като сега не беше сезон, и завиха на кръстовището за магистралата на Лонг Айланд. Райлин се възхищаваше на начина, по който ръцете на Корд се движеха по волана.

— Искаш ли после да те науча да шофираш? — предложи той и намигна, когато забеляза погледа й. Тя поклати глава, без да каже и дума.

Магистралата се простираше притихнала и в двете посоки, от лявата страна към Амагансет и ферибота до Монток; от дясната страна за връщане в града. Райлин различи Кулата в далечината — оттук приличаше на тъмна мъгла. Ако не знаеше, можеше да си помисли, че вижда буреносен облак.

— Гледай сега — подхвърли Корд и настъпи газта.

Колата отскочи напред като живо същество, а стрелката на скоростомера се качи първо до осемдесет километра, след това до сто и трийсет, накрая отиде на сто и петдесет. Целият свят сякаш се сви до една миниатюрна точка. Райлин изгуби представа за време и място. Съществуваше единствено колата, в която се намираха, и завоят на пътя пред тях, и бързите тласъци на кръвта във вените й. Пейзажът профучаваше, освен небето и тъмната гора се виждаше единствено жълтата линия по средата на пътя.

Магистралата леко завиваше. Райлин наблюдаваше как Корд едва премества волана и оставя колата да завие гладко. Цялото й тяло вибрираше едновременно с автомобила под тях. Сега вече разбираше защо Корд харесва шофирането толкова много.

Вятърът рошеше косата й, превръщаше я във вълна зад раменете й. Усети, че Корд я наблюдава, и й се прииска да му напомни да не откъсва очи от пътя, но нещо й подсказа че не се налага. Той отпусна дясната си ръка на средната конзола и продължи да шофира единствено с лявата. Райлин посегна да стисне пръстите му. Нито един от двамата не проговори.

Най-сетне Корд зави по някакъв тесен път. Райлин все още трепереше от шока и вълнението, които бе изпитала на магистралата. Видя знак „Паркирането забранено“ и й се прииска да се пошегува, че макар да се е качвала в автомобил един-единствен път, знае какво е паркиране, но след това мярна бялата плажна ивица и всичко останало изгуби смисъл.

— О! — възкликна тя, изрита обувките си и хукна към водата. Вятърът завихряше пясъка, смъкваше го към гневния сив прибой, който отразяваше небето.

— Страхотно — въздъхна с удоволствие тя, когато Корд застана до нея. Двете с Лъкс бяха ходили на плаж само веднъж, на Кони Айланд, но там беше неприятно и пълно с хора. Тук тя виждаше единствено небето и пясъка — и Корд. Нямаше ги дори къщите, които знаеше, че са точно зад дюните. Можеха да са на което и да е място на света.

Чу се гръм и неочаквано плисна дъжд.

Корд измърмори нещо на лещите си. Почти веднага от багажника на колата изскочи ховерпокритие и се понесе през дъжда към тях.

— Искаш ли да се връщаме? — попита той над все по-силния глас на бушуващата буря, докато се сгушиха под ховерпокритието. То беше с размерите на голямо одеяло, на весели червени и бели райета като старомодните чадъри, които Райлин беше виждала на снимки. За разлика от чадърите, които очевидно трябваше да се държат високо от човека, който искаше да ги използва, ховерпокритията стояха във въздуха благодарение на малки моторчета, разположени в ъглите.

Може би заради бурята или под въздействието на лудешкото препускане с автомобила, или пък на факта, че са далече от всичко, което дори малко наподобява реалността, но на Райлин й беше омръзнало да чака. Нито едно от усложненията, които я държаха настрани от Корд, не й се струваше важно, нито дори откраднатите Стъпалца в задния й джоб. Всичко остана на заден план, удавено от дъждовната буря и ударите на сърцето й.

Тя го целуна и го привлече на студения пясък. Дъждът забарабани по-силно върху защитния им квадрат на плажа, но отдолу пясъкът бе се още топъл.

Корд изглежда, разбра какво иска да направят. Не каза нищо, отвърна на целувката й бавно, сякаш разполагаха с всичкото време на света.

ЕРИС

Ерис чакаше пред „Каскейд“, закътания френски ресторант на 930-и етаж. Опита се да пингне на майка си за последно, просто за всеки случай, но Каролайн не вдигна; одеве пък я нямаше вкъщи. Ерис поклати раздразнено глава и влезе. Щеше да вечеря сама с господин Коул.

След обяда им миналата седмица Ерис непрекъснато задаваше въпроси на майка си. Какво означаваше, че господин Коул й е баща? Кога щяха да го видят отново?

— Не знам, Ерис. Минаха едва няколко дни — бе казала Каролайн, а след това въздъхна. — Ще му пратя съобщение, да видим какво ще каже.

И така, господин Коул уреди тази вечеря. Ерис я очакваше с нетърпение цяла седмица, обсъди предстоящата среща надълго и нашироко с Мариел, която кимаше и слушаше, макар да не беше сигурна какъв съвет да даде.

Най-откаченото беше, че виждаше Лида в училище и не можеше да й каже абсолютно нищо. Господин Коул помоли Ерис да го остави сам да й каже, когато той прецени кога. Правилно, тайната си беше негова, той трябваше да я разкрие. Ерис обаче не се сдържа и цяла седмица стрелкаше Лида с погледи, не можеше да се начуди на факта, че са сестри, търсеше прилики в съвършено различните им лица. Може и да имаше нещо около устата, мислеше си тя един ден по време на обяда, докато наблюдаваше седналата срещу нея Лида. И двете имаха изваяни горни устни и пълна, чувствена долна устна. Ерис открай време си мислеше, доста злобничко, че подобна устна е пълна загуба при Лида, която беше твърде напрегната, за да я използва както трябва. Никога обаче не беше забелязала колко прилича на нейната.

— Какво? Да не би да имам нещо между зъбите? — сопна се Лида, когато я забеляза, че се е зазяпала. Ерис извъртя очи и се обърна настрани, сякаш въпросът беше тъп и досаден.

Сега отметна коса със старата позната самоувереност и кимна на хостесата.

— Господин Коул — каза само и последва момичето към масата на баща си, малка, кръгла, до прозореца.

— Ерис — започна топло господин Коул, когато тя се настани. — Изглеждаш прекрасно.

— Благодаря. — Беше облякла една от роклите на Ейвъри — взе я назаем: тъмносиня, вталена, която подчертаваше фигурата й и се разкрояваше при коленете. Беше си сложила перленото колие на майка си и се чувстваше почти нормално.

— Съжалявам, че мама не успя да дойде — започна тя. Канеше се да обясни, че е търсила Каролайн навсякъде, но господин Коул поклати глава.

— Вече говорих с нея. — За момент стисна зъби, но след това се овладя и се усмихна. — И така, Ерис — заговори той. — Разбрах, че съм изпуснал партито по случай рождения ти ден миналия месец.

Нима беше минал само месец от партито й в „Бъбъл Лаундж“, откакто всичко прекрасно от предишния й живот си бе отишло завинаги? Струваше й се, че е повече.

— Няма проблем — отвърна тя, но господин Коул извади нещо от чантата си — характерната оранжева кутия за шалове на „Калвадур“. Ерис притаи дъх и развърза пищната хартиена панделка. Задействана от малки биоразградими микросензори, тя се сгъна сама във формата на пеперуда и отлетя да търси най-близкия кош за рециклиране.

Ерис ахна. В кутията имаше красив ръчно бродиран кашмирен шал, обсипан с ездачи, а по края бе обточен с флорален ръб. Беше го виждала на витрината на „Калвадур“; беше уникат и безобразно скъп. Точно такъв би си купила, когато парите не бяха проблем.

— Това е прекалено скъпо. Не мога да го приема — прошепна тя, макар да нямаше никакво намерение да го връща. Зарови лице в кашмира и вдиша дълбоко аромата му.

— Приеми го като подарък, който да компенсира седемнайсетте години без подаръци от баща ти — каза господин Коул с дрезгав глас.

Баща. За пръв път ли използваше тази дума, когато ставаше въпрос за нея? Ерис стана импулсивно, наведе се над малката масичка и го целуна леко по бузата, както правеше винаги с човека, който мислеше, че й е баща.

Той, изглежда, остана малко изненадан от тази проява на обич, но въпреки това я прие. Ерис се запита дали Лида прави подобни неща. Така или иначе, той трябваше да свикне с импулсивността й.

— Благодаря — каза тя и върза шала на голям възел на врата си, а невероятната бродерия остави да се вижда на гърба. Беше съвършеният аксесоар за тъмносинята рокля.

Пристигна сервитьорът и поръчаха вечеря. Светлините бяха приглушени, свещниците по стените се запалиха. Ерис погледна през старомодните прозорци с колони, които гледаха към Хаксли, малък закътан парк с фонтани. Каза си, че някой може да ги види заедно, както са седнали тук до прозорците. Баща й, изглежда, си помисли същото и поизмести стола си.

— И така, Ерис, разкажи ми за апартамента ви.

— Нашия апартамент ли?

— Където живеете сега с майка ти. Не е достатъчно просторен за двете ви.

— Не е голям — призна Ерис.

— На кой етаж е?

— На сто и трети.

Той пребледня.

— Господи. Не предполагах, че е толкова зле. — На Ерис не и допадна отвращението в гласа му, но предпочете да не се задълбочава. — Горката Каролайн — каза той почти на себе си.

Сервираха им ордьоврите. Баща й продължи да я разпитва: за майка й, за живота им долу, за училище, дали се е чувана с Евърет Радсън. Ерис отговори на всичките му въпроси, като се чудеше накъде бие. Може би откачената мисъл, която й беше хрумнала, не беше чак толкова откачена. Може би той наистина щеше да предложи да започнат да прекарват известно време заедно, всички, като семейство. Замисли се над тази възможност и си каза, че не е съвсем против — макар че отначало й се стори странно да признае пред всички, че е роднина на Лида. Дори обаче той да намекваше за нещо подобно, не го каза.

Най-сетне приключиха с вечерята и сервитьорът дойде, за да вдигне чиниите.

— Благодаря — обади се тя, когато баща й наведе глава, за да плати. Смъкна шала на раменете си, за да се стопли. — Ще се постарая да доведа мама следващия път. — Каза го, макар да беше изненадващо приятно да е сама с баща си цялата вечер.

— Ерис — тихо каза той. — Не съм сигурен, че ще има следващ път.

— Какво?

Той сведе поглед към покривката и тя веднага забеляза как лицето му помръкна.

— Много ми беше приятно да прекараме известно време заедно, Ерис, честна дума. Горд съм, че си станала прекрасна млада дама. Много приличаш на майка си на същата възраст. — Той стана по-строг. — Ще те излъжа обаче, ако кажа, че новината не ми подейства като шок. Не е много разумно да се виждаме, особено на обществени места.

Ерис неочаквано усети, че въздухът не й достига.

— Защо? — успя да промълви.

— Тези взаимоотношения са деликатни — заяви господин Коул. — Усложняват нещата и за мен, и за майка ти, и за теб.

— И за семейството ти — вметна Ерис, когато най-сетне разбра. — Съпругата ти, Джейми. И Лида.

Той примигна, после призна:

— Да, така е. Не искам те да разбират, по очевидни причини. Сигурен съм, че разбираш.

Ерис наистина разбираше. Двете с майка й бяха мръсната тайна, който той искаше да замете под килима.

— Сега, за финансовия въпрос — продължи той, гласът му бе като на типичен бизнесмен. — Вече обсъдих този въпрос с майка ти, въпреки че тя не ми каза колко зле са нещата при вас. — Не са чак толкова зле, искаше да каже Ерис, когато гордостта й надигна глава. На фона на всичко се справяме доста добре. — Прехвърлям огромна сума на твоя сметка, както и по сметката на майка ти, ще ви плащам и ежемесечни суми. Парите вече са депозирани, ако искаш да провериш.

Малко шокирана, Ерис прошепна команда, за да отвори банковата си сметка — и ахна, щом видя нулите, които се бяха подредили там.

— Достатъчно ли е? — попита господин Коул, но въпросът, разбира се, беше нелеп. Беше повече от достатъчно, за да се махнат от долните етажи, да си купят нов апартамент, да смени всичките си дрехи — и щяха да останат още пари. Сумата беше достатъчна, за да й върне стария живот. Ерис знаеше какво пита той: дали разбира неназованата цена. Че няма да каже на никого, че той е биологичният й баща. Дори на Лида, помисли си тя, или по-точно казано, най-вече на Лида.

Той си купуваше мълчанието й.

Ерис не отговори веднага. Наблюдаваше лицето на баща си, което разучаваше цяла седмица, за да открие собствените си черти, само че този път се опитваше да разгадае емоциите му. В тях имаше примирение, малко страх и още нещо, което можеше да мине за обич. Тя видя отражението си в очите му, докато той я наблюдаваше мълчаливо.

Биологичният й баща прекъсваше всички връзки с нея. Това я разстрои много повече, отколкото беше предполагала. Почувства се самотна, отхвърлена и гневна. Най-силно обаче беше чувството на облекчение, че повече няма да е бедна.

Ерис не беше от хората, които се мотаят, след като решението е взето, така че стана бързо.

— Повече от достатъчно е. Благодаря ти за шала… и за всичко останало.

Господин Коул кимна, разбрал значението на казаното, и каза тихо само:

— Довиждане, Ерис.

Ерис се обърна и излезе от ресторанта, без да каже и дума повече, без да се сбогува с единствения баща, който й беше останал.

Изоставена от двама бащи, помисли си кисело. Превръщаше се в първокласен кандидат за терапия.

ЛИДА

Лида стоеше пред портите на Хаксли Парк на Първо авеню и не спираше да опипва с поглед тихата обточена с дървета улица. Беше разтреперана и напрегната. Рос бе дал идеята да се видят тук, пред Хаксли, където се срещаха и преди терапията й.

Пое си дълбоко дъх и влезе в парка — старомодната желязна порта се отвори навътре на автоматични сензори. Нахлуха спомени. Един от първите пъти, когато бе взела ксенперхеидрен, се бе почувствала толкова заредена с енергия, че си написа домашните до края на годината. Следобеда пуши релаксанти и лежа тук на тревата, гледаше рисуваните облаци на тавана с надеждата да открие някакъв модел. Когато с Корд взеха Стъпалца заедно, гониха един комар часове наред, докато не се върнаха замаяни и не паднаха през смях в апартамента му.

А сега се беше върнала тук.

Всички знаеха, че Хаксли е най-хубавият парк на горните етажи, където да се надрусаш яко. На тавана му имаше купища вентилатори, тъй като се намираше на ъгъл на Кулата, където иначе подаването на въздух на етажа можеше да се забави. Тук нямаше детски площадки, така че наоколо не се мяркаха деца и бавачки; всъщност паркът беше празен през повечето време, закътан от източната страна на етаж, на който имаше главно офиси. Единствената част, където се мяркаха хора, беше край прозорците, където два ресторанта, единият за морски деликатеси, а другият френско бистро, гледаха към зеленината.

Както можеше да се предполага, централната алея в парка беше съвсем празна дори сега, в петък вечерта.

— Къде си, по дяволите? — прошепна Лида и прати фликър на Рос.

С напредването на вечерта вътрешните светлини на Кулата избледняваха. Лида настръхна — ставаше хладно. Централизираната вентилация означаваше, че в краищата на Кулата винаги е по-студено, особено на обществени места, където никой не плащаше сметката за електричество. Прииска й се да се беше преоблякла след училище. Само че дойде направо от часа по подготовка по CAT и дори не се отби у дома. Нямаше търпение да се надруса.

Пред нея имаше градинка с фонтан, покрит с четирилистни детелини. Лида се огледа, но не видя никого. Реши да чака Рос тук. Пантофките й изхрущяха по чакъла.

След това видя познато лице и спря по средата на пътеката.

Баща й седеше във френския ресторант, онзи с дебелите стъкла, който гледаше към розовата градина. Странно, помисли си Лида; майка й не беше ли казала, че той щял да работи до късно тази вечер? Можеше да се е измъкнал по-рано… но с кого беше? Лида се изправи на пръсти и проточи врат, за да види по-добре.

Беше с жена, която със сигурност не беше майката на Лида. Не беше жена, осъзна тя, докато я оглеждаше. Беше момиче.

А след това момичето отметна коса, великолепна червеникаво-златиста река, и Лида си каза, че познава тази коса, макар да не можеше да види лицето. Нямаше начин да я сбърка.

Какво, по дяволите, правеше баща й с Ерис?

— Четене по устни — нареди тя и се съсредоточи, доколкото можа, върху устните на Ерис в отчаяно желание да разбере какво си говорят двамата. На лещите се появи съобщение: „Четенето възпрепятствано, разстоянието твърде голямо“.

Лида не можеше да повярва. Трябваше да има някакво друго обяснение за онова, което виждаше — не бе възможно баща й да има връзка с Ерис. Сигурно имаше друга причина да вечерят сами в петък вечер, при това тайно.

Гледаше слисано как Ерис протяга ръка през масата и взема нещо от баща й. След това се изправи, наведе се напред и го целуна!

Лида имаше чувството, че онова, което наблюдава, се разиграва на забавен кадър. Краката й бяха като заковани за земята. Наблюдаваше как Ерис, все още усмихната, гласи шал на раменете си. Тъкмо този шал Лида беше видяла в чантата на баща си, безобразно скъпия шал с алените цветя.

Без да вижда нищо около себе си, Лида пристъпи напред. Искаше й се да изпищи. Или да повърне. Сега вече всичко се връзваше: странният начин, по който се държеше напоследък баща й, тайните, които пазеше…

Той имаше връзка с Ерис Дод-Радсън. Или с Ерис Дод — или както и да й беше тъпото име сега.

— Лида?

— Крайно време беше! — сопна се тя и забърза към Рос. — Защо се забави толкова?

— Някой е малко кисел. — Той беше млад, с гъста кестенява коса и толкова красиво и невинно лице, сякаш бе правено по поръчка. Кафявите му очи бяха големи, с гъсти мигли, с леко разширените зеници на човек, който носи лещи — или който е непрекъснато надрусан. Той примигна бавно, сякаш едва успяваше да не заспи.

— И така — започна той, — нося ти… лоши новини. Свършил съм ксенперхеидрена.

— Какво? — Това беше единствената причина Лида да иска среща с него: да получи пакетче ксенперхеидрен и да пие хапчетата, докато светът й не се пръсне по шевовете. — Ти сериозно ли говориш?

Той се сви.

— Извинявай, не…

— Какво, по дяволите, имаш?

Рос отвори чантата и започна да вади нещата едно по едно.

— Имам замайващи, малко трева, релаксанти, от които имаш спешна нужда…

— Ще ги взема всичките — прекъсна го Лида. Дръпна пликчето и започна да рови в него.

— Нали знаеш, че това са достатъчно наркотици за няколко…

— Вече ти казах, че пет пари не давам! Имам нужда от тях, разбра ли? — изписка тя. Рос не каза нищо. — Всичките, без тези — поправи се тя, грабна издайническите черни пликчета и му ги натика в ръката. От опит знаеше колко е ужасно, ако вземеш кофти Стъпалца, а фактът, че надписът с рецептата е бил свален, бе сигурен знак, че на когото и да са били, Лида не иска да влизат в главата й.

Рос кимна и взе Стъпалцата, без да откъсва поглед от нея.

— Защо не вземеш едно? — предложи след малко. — Безплатно. Ако прецениш, че е гадно, спираш, нали?

— При теб винаги е едно и също — заяви Лида и извъртя очи, като си спомни, че тъкмо Рос я беше зарибил с релаксантите. „Май вече съм на по-високо ниво“, помисли си. Задържа черното пакетче. Беше твърде скъпо, за да го откаже.

Кимна, за да плати на Рос, и направи едва забележимо движение, което трябваше да означава благодарност или пък „остави ме на мира“. Рос сви рамене, прие плащането й и натъпка ръце в джобовете си, преди да се оттегли.

Лида притисна червената кожена чанта до гърдите си. Вътре бе прибрала хартиения плик с наркотиците. Трябваше да се надруса, така да се надруса, че да се замае, за да заличи от главата си спомена как Ерис целува баща й.

ЕЙВЪРИ

— Толкова се радвам, че мама и татко заминаха — прошепна Ейвъри.

Този уикенд родителите им бяха на сватба на Хавай и щяха да се върнат чак в неделя.

— И аз. — Атлас се протягаше зад нея на канапето, прегърнал я с една ръка. Ейвъри все още беше с училищната униформа, но Атлас беше без риза и това я разсейваше. — Най-много се радвам, че съм с теб, Ейвс — добави той и я целуна лекичко по врата.

Тя потръпна. Обичаше да я целува така. Обичаше всичките му целувки, дори когато докосваше крака й под масата, както правеше на вечеря вече цяла седмица.

Знаеше какво има предвид Атлас. Дори не знаеше, че е възможно да изпитва подобно щастие. Сякаш цял живот се беше съобразявала с някакви ограничения, а след това, най-неочаквано, беше открила, че попада в един по-широк, по-красив и по-ярък свят.

На лещите й се появи съобщение. „Какви ги вършиш?“, пишеше Ерис. Ейвъри зашепна, състави отговор. „Извинявай, ще си остана вкъщи. С Атлас ще гледаме филми“.

— Ерис — обясни тя, когато той я погледна.

Атлас кимна.

— Покани я, ако искаш.

Но тя само поклати глава.

— И да те накарам да облечеш риза? Няма да стане.

Усети усмивката на Атлас до косата си.

— Как е Ерис покрай цялата дандания в семейството й? — попита той. Той, разбира се, бе присъствал на цирка, който се беше разиграл на рождения й ден.

— Струва ми се добре — отвърна Ейвъри, което си беше истина. Напоследък Ерис изглеждаше по-добре, беше по-свежа. — Дори е започнала да се вижда с някаква мацка от долните етажи. Нямам търпение да се запозная с нея.

— Едва ли Корд е много доволен — предположи Атлас, но Ейвъри поклати глава.

— Корд скъса с Ерис, струва ми се.

— Сериозно? Това със сигурност й е за пръв път. — На Ерис й се носеше славата, че прекъсва връзките си в мига, в който се появи някакво усложнение. Беше го направила поне с двама от приятелите на Атлас през изминалата година.

Ейвъри се завъртя на другата страна, така че лицето й беше на сантиметри от това на Атлас.

— Знаеш ли, че Ерис ме попита тази седмица защо напоследък съм толкова щастлива.

— Сериозно? Ти какво й каза?

— Че имам нов инструктор по йога — отвърна тя престорено сериозно.

— Йога ли? Това ли е кодовото ми име? — Атлас се наведе, за да я целуне, и Ейвъри притисна тялото си в неговото, отвърна на целувката му.

Лежаха доволно, дишаха спокойно, равномерно, нито един от двамата не желаеше да се размърда.

— Атлас — прошепна след малко Ейвъри, — ти кога разбра, че ме обичаш?

— Винаги съм те обичал — отвърна искрено той.

— Кога го осъзна?

Атлас поклати глава.

— Знам го открай време. Защо, ти имаше ли конкретен момент наум?

Ейвъри прехапа устна; почувства се глупаво, че е повдигнала въпроса, но Атлас я гледаше с очакване.

— Беше един ден след училище. Ти едва ли помниш… Пресякохме заедно и се наредихме на опашката за асансьора, но ти отиваше надолу, беше на тренировка по хокей, а аз се прибирах. Докато чаках, те видях през празната асансьорна шахта. Ти дори не поглеждаше към мен… — Тя се поколеба за момент, когато си припомни как светлината падаше в гръб на Атлас и го позлатяваше. — Не знам защо, но мисълта, че сме тръгнали в различни посоки, ме натъжи. Знам, че звучи глупаво — заговори тя по-бързо, — но в онзи момент си казах, че никога не искам да сме разделени.

— Не очаквах да кажеш това — призна той.

— Защо?

— Просто си мислех, че ще ми разкажеш някой важен, драматичен, епичен момент. Това обаче ми хареса.

Тя кимна и преплете пръсти с неговите. Усети новите мазоли по дланта му, точно в основата на пръстите, получени по време на трудната работа, която бе вършил през изминалата година. Прииска й се да ги целуне един по един.

— Готова ли си за сън? — попита Атлас.

— Филмът не е свършил — опита се да протестира Ейвъри, въпреки че не гледаха.

Атлас не възрази, защото знаеше какво има предвид тя. Не искаше да си ляга, защото това означаваше края на поредния ден — което означаваше, че са с един ден по-близо до връщането към действителността. Откакто родителите им ги нямаше, беше толкова забавно да са сами у дома, да не се притесняват, че ще ги хванат. Тя погледна прелестния хаос, която бе завладял апартамента им: пръснати навсякъде чинии, възглавници, изпопадали от канапето, ризата на Атлас метната в един ъгъл.

Ейвъри знаеше, че всичко това ще й липсва, когато родителите им се върнат. Опитваше се да не мисли за ситуацията им, но грозната истина бе непрекъснато с нея, надвисваше от ъгълчетата на ума й. Без значение какво правеха двамата с Атлас, връзката им беше дотук — откраднати, тайни моменти, когато е възможно. Двамата не можеха да имат живот заедно.

— Кое беше любимото ти място, на което беше тази година? — Тя се изправи и се опита да се разсее от тези потискащи мисли.

Атлас се замисли.

— Ходих на много места, Ейвс. Почти навсякъде, където предполагах, че трудно биха ме намерили. Куба, Арктика, Будапеща. Работих в една хижа в Амазония, в ранчо в Нова Зеландия. Известно време бях барман в Африка — добави и кимна към колието й.

— Много самотно ми се струва — прошепна Ейвъри.

— Така беше. Особено след като се опитвах да те забравя — призна Атлас и в гласа му долови болка, която никак не й хареса. Запита се с колко ли момичета е спал, докато се е опитвал да я забрави, след това бързо пропъди тази мисъл. Нямаше значение, вече нямаше никакво значение.

— Имаше обаче едно място, което много ми хареса. Един остров в Индонезия, за който останалата част от света почти е забравила, с невероятен бял пясък и толкова чиста вода, че можеш да видиш дъното. Градът е малък, с пъстроцветни покриви, ядат само риба и ориз и пият ром. Важното е, че са щастливи. Работих на рибарска лодка известно време.

— Невероятно — усмихна се Ейвъри, когато си го представи с навити ръкави и шапка с широка провиснала периферия, докато тегли мрежите с риба на лодката, някъде много далече. Беше съвсем различно от онова, което правеше в момента и работата му за баща им.

— Там няма и помен от техника — продължи Атлас. — Дори не ходят туристи. Трябваше специално да наема лодка, за да отида там, и пътуването ми отне почти цял ден.

Ейвъри беше завладяна от неочаквана, дива, прекрасна идея.

— Ами ако отидем там?

Атлас я погледна. Тя продължи, защото идеята й набра скорост.

— Сам го каза — там няма никаква технология. Никой няма да ни намери. Можем да започнем нов живот.

— Ейвъри — заговори внимателно той, но тя не го слушаше, вече си представяше малката къщичка, в която ще живеят двамата с Атлас, с веранда и хамак за горещите летни вечери; стълби, които водят към брега, по който ще се разхождат хванати за ръце, докато слънцето потъва в морето. Само че…

— Мама и татко — продължи тя на глас и съвършеният образ потрепери.

— Именно — съгласи се Атлас. — Ще ти е тъжно да ги изоставиш.

Тя кимна, умът й все се луташе около плана — и разбра, че нещо в думите му прозвуча странно.

— И на двамата ще ни бъде тъжно.

Той, изглежда, нямаше желание да говори.

— Само че те не са ми родители.

— Напротив!

— Ейвъри — каза той. — Аз не съм роден за този живот като теб. Бях малък, когато ме доведоха тук. Помня какво беше преди това, какво е да си гладен и уплашен. Да не знаеш дали можеш да имаш доверие на някого.

— О — въздъхна тя и сърцето й се сви. Атлас никога не беше споделял тези спомени. Когато тя задаваше въпроси за стария му живот, той просто се затваряше. Накрая тя престана да пита.

Атлас посегна към ръцете й и ги стисна здраво, погледна я право в очите.

— Този живот никога не е бил мой, така че няма да го изгубя. Но пък е твоят живот. Искам да помислиш много добре преди да кажеш, че си готова да се откажеш от него.

Ейвъри замига, за да прогони сълзите. Категорична беше обаче, че ще направи всичко, за да бъде с Атлас.

— Може някой ден да ги посетим — предложи тя. Той вдигна поглед, когато осъзна значението на думите й.

— Говориш сериозно — отбеляза бавно, сякаш не можеше да повярва. — Наистина искаш да отидем.

— Да — прошепна Ейвъри, след това го каза високо: — Да, да, да! — Започна да обсипва Атлас с целувки, защото знаеше че това е правилното решение, началото на остатъка от живота им.

Атлас я привлече в прегръдка и я притисна до себе си. Тя остана така известно време, отпуснала глава на рамото му, докато се наслаждаваше на усещането. Беше прекрасно, че може да го докосва. Обеща си никога повече да не го приема за даденост.

— Кога можем да отидем? — попита тя, когато най-сетне се откъснаха един от друг.

Атлас изви вежди.

— Кога искаш да отидем?

— Тази седмица?

Той се засмя.

— Добре. Ще се разберем.

— Да организираме парти утре вечер — реши импулсивно Ейвъри. В мига, в който го изрече, разбра, че идеята е страхотна. Щяха да поканят всички и да се държат така, сякаш е нормална съботна вечер, но това щеше да е тайното им прощално парти. Някой ден, когато двамата с Атлас живееха заедно на другия край на света, щяха да поглеждат назад и да се смеят на спомена — глупаво училищно парти, на което всички са се напили; а те са се стрелкали с тайни погледи и са казвали тайно сбогом на приятелите си.

— Сериозно? — попита Атлас.

— Да! Не сме организирали парти тук отпреди да заминеш. Ще е забавно да организираме всичко заедно. Ще е тайното ни сбогуване. — Ейвъри се поколеба за момент, когато разбра, че никога повече няма да види нито Ерис, нито Лида. Не можеше да мисли по този начин. Трябваше да мисли за себе си и Атлас и за факта, че ще направят онова, което винаги бе изглеждало невъзможно. Двамата си създаваха общо бъдеще.

— Добре. Убеди ме. — Той се усмихна.

Ейвъри извади таблета си и състави пост, след това го качи във фийдовете.

— Съвършено е — каза той, когато видя съобщението на лещите си. — Ти си съвършена. — Наведе се да я целуне, но Ейвъри се отдръпна.

— Никой не е съвършен, най-малко аз — опъна се тя, малко стресната от думите му. Атлас знаеше, че не бива да й казва подобни неща. Той беше единственият човек, на когото можеше да разчита да не го прави.

— Извинявай, трябваше да кажа, че си съвършена за мен — поправи се той.

Този път доволна Ейвъри се наведе, за да го целуне. Изпитваше огромно задоволство, непознато й досега.

— Да знаеш, че съм готова да отида навсякъде с теб — призна тя и той се усмихна.

— Чудесно. Да отидем навсякъде. Заедно.

И тогава вечерта стигна края си, а холоекранът продължи да излъчва филма, макар да нямаше публика.

ЛИДА

Лида се олюля, после коленичи зад фонтана, за да не я види никой от ресторанта. Не че тя трябваше да е засрамената. Ерис и баща й трябваше да са. За момент се замисли дали да не се прибере вкъщи, но беше наистина отчаяна, ръцете й трепереха и не можеше да рискува майка й да я хване. Горката й нищо неподозираща, измамена майка.

Бръкна в плика, който й беше дал Рос. Наркотиците се пръснаха по детелината пред нея, малкият й фонтан от изкуствено щастие. Погледът на Лида веднага беше привлечен от малкото черно пликче на Стъпалцата. Май не беше чак толкова зле — защо да не се поразсее с нещо, да поразведри обърканата си глава… и без това всичко вървеше зле.

Скъса горната част на пликчето, лапна жълтото хапче и го преглътна на сухо.

Последва кратък момент на неудобство, докато умът й се бореше. Това не се случваше, когато Стъпалцата бяха направени за теб, разбира се, но винаги имаше около минута на приспособяване, когато вземеш чужди Стъпалца, тъй като нуждите на тяхното съзнание се натрапваше в ума ти. Тя притаи дъх, насили ума си да мълчи и хапчето се плъзна гладко и я обгърна също като одеяло.

Всичко изглеждаше по-меко, по-течно. Времето се разтягаше също като гума. Тя примигна. На когото и да принадлежеше това, определено беше свързано с някакво безпокойство — това бе истински релаксант. Тя почти усети другия човек, като призрачно присъствие, когато наркотикът започна да си проправя път през ума й в търсене на спомени, които не бяха там, опитваше се да намери емоционален отклик от човека, за когото беше предназначен.

Лида протегна крака пред себе си и се опря на лакти, а останалите наркотици се разпиляха по детелината около нея като пъстри бонбонки. Сенките ставаха по-дълбоки, протегнаха се около фонтана и краката й. Вече не беше студено. Ерис и баща й, помисли си отново Лида и се изсмя мрачно, приглушено. Затвори очи. Сенки от спомени, недооформени мисли се завихриха в ума й. Познавам те, прииска й се да каже, но защо? Странно, всичко това беше като дежа вю, приличаше на песен, която беше чувала преди. Цветове и сенки танцуваха около нея.

Познаваше това състояние.

Неочаквано, инстинктивно, с дълбока животинска сигурност, събудена от наркотика, също както нуждата да диша, тя доби увереност. Беше правила същото и преди, беше изпитвала този микс от химикали и невростимуланти. Това бяха Стъпалцата на Корд.

Странно, зачуди се тя и зарови ръце в четирилистните детелини. Счупи си един нокът. Заболя я малко. Какво търсеха Стъпалцата на Корд при Рос? Корд нямаше нужда от пари. Сигурно бяха откраднати.

Трябваше да съобщи на Корд! Трябваше да му каже!

Лида се понесе към 969-ия като балон.

— Корд! — Задумка по вратата. Някак беше успяла да се добере, макар че не помнеше да се е качвала на асансьор, нито на ховер. Слава богу, помисли си, защото ръцете й започнаха да се отделят от тялото и тя започваше да се притеснява. Пъхна ги под мишниците си. — Корд! — повтори, този път по-високо.

Вратата се отвори рязко, но не Корд застана на прага, ами Брайс.

— Лида? Какво има? — попита бавно по-големият брат на Корд. Беше облечен, готов да излезе, с тъмни дънки и риза с яка с много разкопчани копчета. Изглеждаше много готин. Прииска й се да е като него.

Лида примигна. Не беше сигурна защо е дошла. Може би Брайс знаеше.

— Добре ли си? — попита той и присви загрижено очи. Тя продължаваше да стои в странната поза, пъхнала ръце под мишниците си. Отпусна ги смутено. По-важното беше Брайс да я хареса. Нищо, че ръцете й отплаваха нанякъде.

— Влез — покани я той и стисна рамото й, за да я поведе навътре. Стените се огънаха към нея като вълните на океан.

Брайс я поведе да седне на канапето в хола и тикна в ръката й чаша студена вода. Тя я изпи на мига. Той не каза нищо, просто я напълни отново. Тя изпи втората чаша по-бавно.

— Яко си се надрусала — отбеляза той и тя остана щастлива от одобрението му или поне от веселите нотки в гласа му. — Какво взе?

Лида все още стискаше чантата си. Извади празното пликче от Стъпалцата и го подаде на Брайс, без да каже и дума.

— На Корд — сети се да каже.

Брайс присви очи.

— Искаш да ми кажеш, че са на Корд ли? Той ли ти ги даде?

Тя не отговори.

— Лида Мари Коул! — каза неочаквано Брайс, протегна ръка и я стисна за раменете и нещо в цялата тази работа — дали цялото й име, което тя нямаше представа, че той знае — я свести, поне отчасти. Тя тръсна глава.

— Не — изграчи Лида и прочисти гърлото си. — Дилърът ми ги даде. Затова исках да… искам да кажа, че се притесних за Корд. Откраднати са, нали? — Пъхна ръце под дупето си и остана да седи така, за да не се вижда, че треперят.

Брайс се досети и очите му заблестяха.

— Райлин — промълви той.

— Какво? — попита Лида. Брайс я погледна с присвити очи, след това очевидно реши, че или е твърде надрусана, за да помни, или няма значение.

— Новата ни прислужница. Струва ми се, че двамата с Корд са станали твърде… близки — обясни той.

— Уволни я — заяви автоматично Лида. — Като го знам какъв е Корд, вече е преспал с нея.

— Харесва ми колко си безпощадна — разсмя се Брайс. — И още нещо, Лида, винаги можеш да помолиш Корд или мен, ако искаш Стъпалца. Не ходи отново при дилъра си. Този път наистина си извадила късмет.

— Изобщо не съм искала Стъпалца, дилърът ми имаше само това… исках ксенперхеидрен.

— Чакай малко — спря я Брайс. — Стой тук. — Като че ли щеше да иде някъде, помисли си замаяно тя.

След малко той се върна.

— Виж какво имам. — И пусна цяло пакетче хапчета в протегнатата й ръка.

Бяха малки, квадратни, маркирани с мъничко К.

— Слава богу — простена Лида и взе две наведнъж.

Мислите й, досега размазани и объркани, веднага се съживиха. Цялото й тяло бе залято от нова вълна енергия. Погледна Брайс, който седеше и не откъсваше очи от нея — и му личеше, че се забавлява славно.

— Благодаря ти — каза тя, думите й бяха по-ясни отпреди. — Брайс Андъртън, подвижен медицински шкаф. Прав си, трябваше да дойда при теб още от самото начало.

— Ето това е онази Лида Коул, която всички познаваме и обичаме — каза сухо той и Лида огледа апартамента с нови очи. Не беше идвала тук от години, освен на партита, когато беше пълно с хора и много шумно. Беше по-широко, отколкото помнеше. Всичко изглеждаше по-остро, детайлите по-очевидни, сякаш очертани с дебели черни маркери, като онези, с които рисуваше като дете. Сърцето й биеше толкова бързо, че заплашваше да изскочи от гърдите.

— Аз трябва да тръгвам — каза след малко Брайс, без да откъсва очи от нея. — Много ми се иска да остана. Ти си много по-забавна от Корд напоследък.

Тя с нежелание протегна ръка, за да му върне пакетчето, но Брайс поклати глава.

— О, задръж ги. Това е най-малкото, което мога да направя, след онова, което ми каза.

Лида кимна с благодарност и попита:

— Може ли да остана за мъничко, преди да се прибера у нас?

Брайс сви рамене и тръгна към вратата.

Хиляди сцени танцуваха сред бързите мисли на Лида. Ерис и баща й се целуват. Атлас. Ейвъри. Онзи, с който Ейвъри излизаше, Уот, който й се присмиваше на галата. Очите на Атлас, когато й каза, че има друга. Заслужаваш истината, така й каза. Истината ще те освободи, нали така се казваше? Трябваше да каже на Корд да уволни прислужницата. Трябваше да разбере коя Атлас харесва повече от нея. Както желаеш, бе казала Надя и бе обещала да открие, но след това нищо не стана така, както Лида искаше.

Всичко това се въртеше в ума й, калейдоскоп от размазани цветове, но въпреки че допреди малко заплашваше да я погълне, сега Лида бе изключително съсредоточена и мислеше бързо. Господи, колко обичаше стимулантите. А пък ксенперхеидренът беше най-добрият. Тя си пое дълбоко дъх и остави наркотика да плъзне през вените й, да стигне чак до върховете на пръстите.

Надя. Трябваше да попита Надя за Ерис и баща си, да разбере откога продължава тази работа. Господи, помисли си с отвращение, сигурно е започнало веднага след като Ерис е разбрала, че е бедна. Малката златотърсачка.

Бе на средата на съобщението, когато си спомни, че вече не може да пита Надя. Надя я беше зарязала.

Имаше нещо странно в тази Надя.

Неочаквано Лида се досети. Отговорът беше толкова елегантен в простотата си, че тя се запита как е възможно досега да не се е сетила.

Знаеше къде трябва да отиде и какво трябва да направи. Движеше се бързо, очите й стъклени, дишането малко по-бързо, но тя метна чантата на рамо и тръгна към експресния асансьор.

УОТ

Уот и Дерик бяха в хола у Уот, седяха на изкуственото жълто канапе и допиваха евтиното уиски, което Дерик беше донесъл.

— Отдавна не си искал да пийнеш сам в петък вечер — каза Дерик, макар да не беше очарован от възможността.

— Не съм сам. Ти си тук — изтъкна Уот.

Ако не беше Дерик, Уот щеше да е сам — беше изключил Надя. Напоследък я изключваше все по-често, след новината, която му бе съобщила по-рано през седмицата. Не беше сигурен защо го прави, освен че искаше тишина в главата си. Освен това тя го дразнеше, дори се държеше лицемерно всеки път, когато започнеше да пие яко както сега; не спираше да му напомня за съдържанието на алкохол в кръвта му и му изпращаше заглавия за последствията от алкохолно отравяне.

— Така си е. — Дерик огледа стаята, картините по стените, купчината играчки на близнаците, кубчетата и цветната пръчица, тиарата на Зара. — Заради Ейвъри ли е?

Уот отпи нова глътка уиски.

— Какво стана?

— Да говорим за нещо друго. — Уот нямаше желание да говори по този въпрос, как единственото момиче, което наистина е харесвал, спи с брат си. Знаеше, разбира се, че двамата не са роднини, че Атлас е осиновен. Но въпреки това…

— Искаш ли да отидем в „Пулс“? — предложи Дерик, но Уот поклати глава. Знаеше, че Дерик е прав, че трябва да погребе всички мисли за Ейвъри в прегръдките на някое анонимно момиче, чието лице няма да помни на следващия ден. В момента обаче предпочиташе уискито. То поне нямаше да се опитва да му говори.

Дерик отвори уста, за да направи ново предложение, но бе прекъснат от ожесточено думкане по входната врата.

— Уот? — „Какво по…“ — помисли си той. Не очакваше да чуе този глас, независимо по какъв повод, в апартамента си или някъде долу в Кулата. — Уот, веднага отвори!

— Не ми каза, че чакаш момиче — разсмя се Дерик и в гласа му прозвуча възхищение.

— Не чакам — заяви Уот. Пияните му рефлекси се задействаха — дано родителите му не бяха чули — и той хукна, за да отвори вратата.

Застанала на прага в смачкана училищна униформа, Лида Коул потропваше нервно с пантофки.

— Трябва да поговорим — изсъска тя.

Уот стоеше и я наблюдаваше с недоумение. Не можеше да си обясни присъствието й. Дерик обаче беше по-спокоен — или просто беше пил по-малко.

— Здрасти, аз съм Дерик, приятел на Уот — представи се той и пристъпи напред, протегнал ръка. — Приятно ми е…

Замълча в очакване Лида да се представи, но тя не го направи.

— Трябва да поговорим — повтори и погледна Уот. — Насаме. Става въпрос за Надя.

В момента, в който чу името на Надя, сякаш го заля студена вода.

— Дерик — обърна се той към приятеля си, — извинявай, би ли…

Дерик мина покрай Лида и излезе в коридора, където лампите светеха едва-едва, както бе подходящо за нощта. Обърна се и изрече само с устни: „Коя е Надя?“, но Уот не му обърна внимание, а отвори вратата по-широко, за да може Лида да влезе.

— Заповядай — каза и я побутна към хола, след като огледа нервно апартамента. Родителите му щяха да изперкат, ако знаеха, че е поканил момиче.

— Май прекъснах нещо — отбеляза тя и сбърчи нос към бутилката уиски и чашите за еднократна употреба на евтината масичка за кафе. Имаше обаче нещо, което не се връзваше с обичайното й високомерие — гласът й потреперваше, в движенията й се долавяше нервност, каквато Уот не беше виждал досега. Тя беше толкова напрегната, че сякаш дори най-незначителното докосване щеше да я пръсне на милион парчета.

— Да ти предложа напитка? — попита Уот. Беше смешно. Лида Коул пие уиски с него на 240-ия етаж.

За негова изненада тя кимна и седна. Той й наля, напълни и своята чаша, после седна на канапето, възможно най-далече от нея. Тя го погледна очаквателно, но той кимна пиянски, сякаш я подканваше: „Първо дамите“. Беше твърде замаян, за да си позволи да заговори пръв. Трябваше тя да направи първата крачка, за да може той да определи колко знае.

— Знам, че ти си Надя.

Уот отвори уста да протестира, макар да нямаше никаква представа какво да каже, но Лида продължи:

— Вече се досетих, така че не си прави труд да отричаш.

Надя. Имаше нужда от помощта на Надя. „Квант, включи се“, помисли си той и се усети по-сигурен от тихото просвирване на събуждащата се Надя.

— Защо реши така? — попита предпазливо той и нито потвърди, нито отрече.

— Моля те. Знам, че в теб имаше нещо нередно, усетих го още първия път, когато те видях на партито на Ерис.

— Дори не съм говорил с теб онази вечер! — опита се да протестира Уот, но Лида сви рамене.

— Държеше се странно, зяпаше всичко прекалено дълго, промъкваше се, сякаш не ти беше мястото там. Което е самата истина. — Тя присви очи. — Освен това си с контактни лещи, но никога не съм те виждала да даваш команди. Тази работа е доста откачена. Сякаш изобщо не ги използваш.

Уот не можеше да повярва, че Лида е забелязала това. Разбира се, че не говореше на лещите си — предаваше командите си през Надя.

— Аз така и не разбирам как си разбрала, че съм Надя — настоя той.

Червената уста на Лида се разкриви в усмивка и Уот разбра, че без да иска, неволно си е признал.

— За така наречен „експерт по информационни услуги“ не си много внимателен. Ти казваш „Както желаеш“ — тя вдигна ръце, за да покаже кавички, — непрекъснато, във всичките си съобщения, а също и в обикновен разговор, на галата. Просто ми отне известно време, за да навържа нещата.

Той не можеше да повярва, че е бил толкова тъп. „Ако не ме изключваше, когато си с Ейвъри, щях да те предупредя за тази работа“, напомни му Надя.

— Откъде разбра къде живея? — попита Уот и не обърна внимание на Надя, която натякна „нали ти казах“.

— Не беше трудно. Ти ми каза, че учиш в гимназия „Джеферсън“. Просто пингнах училището ти и се направих на майка, която е изгубила линка на онлайн справочника. — Тръсна нетърпеливо глава. — Не всеки проблем трябва да бъде хакван. Понякога е достатъчно да поговориш с хората.

Инстинктите й не бяха лоши.

— Изглежда, не е трябвало да ме наемаш — каза той в опит да спечели малко време. „Измъкни се от това положение. Едва ли краят ще е добър“, не спираше да повтаря Надя, но Уот не слушаше.

— Ще ми се да не бях, още повече че ти си гола вода…

— Аз съм най-добрият на пазара! — заяви той наперено. — Хакнах ти всичките фликъри, открих Атлас в Амазония…

— Да не говорим, че си пълен отвратяга — продължи Лида, без да трепне. — Не мога да повярвам, че се преструваше, че ми помагаш, че ми смучкаше парите, за да можеш да преспиш с приятелката ми. — Извъртя очи. — На това му се вика изтъркано клише. Ти имаш ли представа колко момчета са се опитвали да преспят с Ейвъри? Нито един от тях не стигна доникъде. Тя е пълна моралистка.

— Мен наричаш отвратяга, а говориш по този начин за най-добрата си приятелка.

— Имам си причини — сопна се Лида и изпи уискито си на екс. Протегна чашата си за още и Уот я напълни, без да каже и дума.

— Да сме наясно, аз дори не знаех, че Ейвъри съществува, преди ти да ме наемеш. — Не беше сигурен защо се чувства длъжен да се защитава, но продължи да говори, подтикван от уискито и някакъв непримирим инстинкт. Не бе разговарял за Ейвъри с никого, още повече с човек, който я познаваше. — И да, мисля, че е красива, и се опитах да я опозная. Какво от това? Не съм направил нищо лошо.

— Опитал се бил да я опознае — изсумтя Лида. — Опитал си се да се натъпчеш в гащите й, нали?

— Поне не съм вманиачен по тип, който е влюбен в друга!

Лида присви очи и на бузите й избиха червени петна.

— Ти си жалък — сопна се тя. — И некомпетентен. Това е, което исках от теб, а ти дори не успя да се справиш. Никакъв хакер не си.

Той вече беше наясно. Трепна при мисълта за Ейвъри и Атлас заедно. Допи останалото уиски, за да прикрие обзелото го чувство на неловкост. Стаята започна да се върти.

Лида го наблюдаваше със странно пресметлив поглед.

— Скъсала е с теб, нали? — попита тихо и се присламчи по-близо до него. Уот беше объркан — но не и недоволен — от неочакваната й близост. Усети парфюма й на роза, тежък, наситен.

— Да.

— Съжалявам. Ако това може да ти послужи за утешение. И Атлас скъса с мен. Сигурна съм, че ти вече го знаеш, покрай хакерската си работа.

— Да не би да си въобразяваш, че следя какви ги вършиш, след като не ми плащаш? — озъби се саркастично Уот.

Лида се изсмя, сякаш това беше най-смешното нещо, което бе чувала. Бръкна в чантата си.

— Искаш ли едно? — попита и показа най-различни хапчета в различни форми и цветове.

Надя се раззвъня предупредително в главата на Уот.

— Не, благодаря — отвърна той. — Аз си падам по пиячката.

Нешо премина по лицето на Лида, след това изчезна.

— Разбира се. — Тя пъхна хапчетата в чантата и се наведе над атамасата, доля и на двамата. Пъхна чашата с уиски в ръката му и Уот забеляза, че няколко от перлените копченца на униформената й блуза са разкопчани. Виждаше чак до нежния бял сутиен отдолу.

— За нас — каза Лида. — И двамата отхвърлени от брата и сестрата Фулър. Ние обаче ще оцелеем, нали? Наздраве.

Държеше чашата и чакаше. Уот се чукна с нея, след това изпи уискито наведнъж. Бутилката беше почти празна.

— Благодаря. — Лида протегна ръце над главата си и се облегна на канапето, протегна се така, сякаш си беше у дома. — Приятно е, че точно сега не съм сама — прошепна тя.

Уот усети, че Надя се опитва да стигне до него. Тя може и да не беше засегната от алкохола, за разлика от него — невроните в ума му се задействаха много по-бавно от нормално и не успяваха да осмислят съобщението, което му изпращаше.

— Знам к'во имаш предвид — отвърна той на Лида и усети, че произнася думите завалено.

— Уот… — Ръката на Лида пълзеше по бедрото му и тя го наблюдаваше, а в очите й се четеше въпрос. Беше страхотно красива: блестящи очи и пълни устни, гладка кожа.

Идеята беше скапана. Тя се премести и седна върху него, плисетата на полата й се разстлаха по краката му като пера от опашка на паун и тя сведе устни над неговите. За момент той си помисли дали да не протестира, но след това ръцете на Лида бяха под ризата му и се спускаха надолу, а той нямаше нищо против…

РАЙЛИН

В събота вечерта Райлин влезе в апартамента на Корд. Чувстваше се по-лека, отколкото през изминалите седмици. По-рано се бе срещнала с Ви, за да му предаде новите пакетчета със Стъпалца — беше ужасена, че той може да поиска още, и не беше сигурна какво ще каже, ако стане така — но той просто кимна, усмихна се зловещо и прехвърли петнайсет хиляди нанодолара на сметката й. Тя на свой ред ги прехвърли на полицията за гаранция на Хиръл, но все още не знаеше кога ще го пуснат. Не чакаше излизането му с нетърпение, не и след последната им среща. Какво ли щеше да каже той, когато научеше, че са приключили?

Ще премина по този мост, когато стигна до него, каза си. Беше му осигурила парите за гаранцията точно както бе поискал; не можеше да иска нищо повече от нея. Освен това сега искаше да мисли единствено за Корд. Всеки път, когато си припомнеше следобеда им на Лонг Айланд — как вълните се разбиваха в пясъка пред тях, как голите им крака докосваха пясъка, докато дъждът се изливаше над главите им, — усещаше, че е замаяна.

Пристъпи към входната врата, облечена в нова рокля без ръкави, с лъскави черни ципове от едната страна и дълбоко деколте. Корд не й беше казал какво ще правят тази вечер, но когато по-рано й бе пуснал съобщение, й се стори, че е намислил нещо специално.

Отвори широко очи за скенера на ретината. Вратата обаче не се отвори автоматично, както ставаше всеки път, откакто Корд я бе прибавил към списъка с постоянни гости преди няколко седмици. Райлин се намръщи — Корд трябваше да извика техник, за да прегледа системата. Натисна звънеца.

— Корд? — провикна се и почука на вратата, както правеха хората от долните етажи. Най-сетне вратата се отвори.

Райлин влезе и мина покрай кухнята. Апартаментът й се стори странно тих: не приятно тих, по-скоро цареше тишина, която вещаеше очакване, нещо като кино преди холофилмът да започне. Тя ускори крачка.

— Ето те и теб — обади се Брайс от хола.

Беше се настанил на висок стол с права облегалка. Заприлича й на крал, настанил се на трона си.

— Здравей, Брайс — каза тя, нетърпелива да се измъкне. Позата му я притесняваше.

— Седни. — Той кимна към стола срещу него.

— Брайс, аз…

— Трябва да поговорим за пристрастието ти към Стъпалца — каза той и протегна ръка, за да й попречи да мине.

— Какво имаш предвид? — попита спокойно тя. По гърба й обаче плъзна студена тръпка.

— Райлин, и двамата знаем, че си откраднала от Корд, така че престани да се преструваш.

Тя не каза нищо, уплашена, че ако протестира, ще се закопае по-дълбоко. Сърцето й биеше опасно бързо.

Брайс я заоглежда дръзко.

— Знаех, че нещо не е наред, още от мига, в който те видях. Опитах се да кажа на Корд, но той отказа да слуша. И да видиш ти чудо! Оказах се прав.

— Моля те, нека ти обясня…

— Не, аз ще ти обясня. Слушай внимателно какво ще стане сега. Отиваш в стаята на Корд и късаш с него така, че никога повече да не иска да те види отново.

— Не — отвърна тя автоматично. Не можеше да го направи. Отказваше да го направи.

— Нека изясня нещата. Ако не скъсаш с брат ми, ще му разкажа как си го използвала, за да крадеш хапчетата му, а след това ще съобщя в полицията. Ще отидеш в затвора. Ясно ли е?

— Не съм го използвала — прошепна тя. Брайс я гледаше. — Нямаш никакво доказателство — добави тя със свито сърце.

— Ще бъде моята дума срещу твоята. На кого според теб ще повярват?

Беше прав. Райлин знаеше как стават тези неща.

— Моля те — прошепна отново тя.

— Разполагаш с пет минути — каза Брайс.

Райлин се изненада, когато усети, че по лицето й се стичат сълзи. Плачеше. А тя беше момичето, което никога не плаче. Пое си накъсано дъх и се изправи, избърса сълзите и тръгна към стаята на Корд.

— Здрасти — прошепна, след като почука на вратата и той отвори. — Зает ли си?

— Райлин! Мислех, че ще дойдеш по-късно.

Нетърпението по красивото му лице едва не срина решителността й.

— Едни приятели организират парти тази вечер — обясни Корд и излезе в коридора. Райлин го последва безпомощно. — Надявах се да дойдеш. Тъкмо ще се запознаеш с някои от приятелите ми. — Корд продължаваше да разказва за приятелката си Ейвъри и невероятния й апартамент, но Райлин почти не го слушаше; вместо това погледна към Брайс. Той кимна едва забележимо.

— Корд — прекъсна го Райлин и сърцето й се сви, — трябва да поговорим.

Той спря.

— Разбира се — отвърна след малко, очевидно в опит да бъде спокоен. — Да седнем.

Райлин поклати глава. Искаше да приключи — и без това болката беше нетърпима.

— Не мога да се виждам повече с теб.

— Какво? — възкликна той озадачено. — Райлин? Това пък откъде дойде?

— Аз просто… — „Никога повече да не иска да те види отново“. — Имам приятел — заяви тя.

— Не разбирам. — Корд се тръшна на един стол, сякаш енергията му неочаквано го напусна и не можеше да стои прав.

— Приятелят ми, Хиръл, за когото ти разказах, че е в ареста за разпространение на наркотици. Не съм спирала да излизам с него. Просто… преструвах се с теб, защото работата ми трябваше. А след това ти ме заведе в Париж и… — Замълча, не че имаше значение; вече бе казала каквото трябваше.

Най-лошото бе, че беше казала истината. Поне отначало. Никога не се беше презирала повече, отколкото в този момент.

— Значи нищо не е имало значение за теб, така ли? — Корд я гледаше така, сякаш не я беше виждал никога преди, сякаш не вярваше на онова, което чува.

— Да.

— Разкарай се веднага от къщата ми — заяви той студено.

— Извинявай — прошепна Райлин и погледна Корд през замъглени очи. Познаваше чертите му, беше ги проследявала с пръсти онзи следобед, омагьосана от бурята. Нещо обаче се беше променило.

Така изглеждаше на партито, осъзна тя, преди седмици, сякаш не го интересуваше нищо и никой. Така изглеждаше, когато криеше чувствата си, когато Райлин не знаеше какво има под повърхността.

— Ще го кажа още веднъж — изръмжа той злобно. — Разкарай се веднага и никога не се връщай.

Райлин се олюля, шокирана от празнотата в очите на Корд. Той гледаше през нея, сякаш я нямаше. Неочаквано й се стори, че следобедът, който бяха прекарали заедно на плажа, се е случил на друго момиче.

— Довиждане. — Райлин се обърна към вратата. В гърдите й се събра мъка, разкъсваше я с остри нокти.

Беше в антрето, канеше се да излезе от апартамента на Корд й последен път, когато чу Брайс да слиза по стълбите.

— Съжалявам, Корд — каза той. Чу звънтенето на леда в чашата му и разбра какво пие. — Честно да ти кажа, тя е от трийсет и втория етаж. Какво друго очакваш от такова момиче?

ЕРИС

— Ерис? — Мариел чукаше на вратата.

— Идвам! — провикна се Ерис — крепеше се на едната си обувка с червена подметка, докато сваляше другата, и след секунди отвори на Мариел. Не си беше давала сметка колко е удобен списъкът с гости, които се отбиват често, докато не започна да отваря собствената си врата.

— Извинявай, трябват ми няколко минутки, за да си накъдря косата… — обясни тя и хлътна в спалнята. Майка й беше излязла някъде — вероятно търсеше апартамент; не говореше за нищо друго след като господин Коул бе направи трансфера.

Мариел седна спокойно сред хаоса в стаята на Ерис.

— Трябваше да се сетя, че ще се движим по времето на Ерис — каза с обич. — Винаги ли ти е толкова трудно да вземеш решение? — И кимна към тясното легло на приятелката си, което не се виждаше под планината натрупани върху него дрехи.

— Обичам възможностите — отвърна Ерис, обзета от неочаквано чувство на вина. Повечето от дрехите бяха купени сутринта, когато с майка й отидоха на шопинг с парите на Коул.

Машата за коса изпиука и Ерис протегна ръце, за да атакува дългите кичури около лицето си, стиснала долната си устна със зъби. Когато видя изражението й, Мариел въздъхна.

— Дай на мен — настоя и пристъпи към ъгъла, в който се беше настанила Ерис. Когато се обърна, Ерис видя черната й обикновена рокля отзад. Беше шокиращо ниско изрязана. Обикновено нямаше да обърне внимание — е, вярно, че обичаше да показва кожа, но роклята на Мариел бе изрязана толкова надолу, че разбиваше татус — на испански. Ерис се намръщи. Наполовина разкритият татус изглеждаше вулгарен.

— Какво пише? — не се сдържа тя.

— А, татусът ли? — Мариел се позасмя. — Не знаеш ли как да проверяваш нещата, Ерис? — Започна да навива кичур от косата на Ерис, така че след секунди той падна на богата вълна. — Виждаш ли? Справям се по-добре от теб.

— Благодаря. — Ерис погледна Мариел в огледалото. Приятелката й се усмихваше. Ерис също се усмихна.

— Разкажи ми повече за партито — продължи Мариел. — Много се вълнувам за срещата с приятелите ти.

Ейвъри беше организирала парти тази вечер — първото истинско парти, което организираха с Атлас, откакто се беше върнал от чужбина. Щеше да е страхотно.

— Искаш ли да ти дам една от моите рокли? — чу Ерис гласа си.

Мариел не отговори. Кичурът коса запука и тя го пусна.

— Защо? Какво й е на моята? — попита Мариел.

Ерис понечи да отговори, но не можа да издаде и звук. Как да кажеш на гаджето си, че изглежда зле, че до напудрените ти съученици с марковите им дрехи и съвършен грим ще изглежда почти жалка?

При мисълта какво ще кажат за Мариел — и за нея, когато влезе заедно с Мариел — Ерис се изчерви.

— Нищо. Чудесна е — замаза тя положението. След кратко мълчание продължи да отговаря на въпросите на Мариел, сякаш нищо не се е случило. — Както и да е, Ейвъри много ще ти хареса. Тя е най-добрата ми приятелка още от детството. Двамата с брат й Атлас са организирали партито. Джес и Риша също ще са там, както и момичетата, с които играя хокей… — Не спираше да дърдори глупости и го знаеше. Мариел продължаваше да се занимава с косата й, движенията й излъчваха напрежение, гърбът й беше гордо изпънат.

— Ами Лида?

— Сигурна съм, че ще е там.

— Тя знае ли вече за баща си?

Ерис се поколеба за момент.

— Той няма да й каже.

— Какво? — Мариел остави машата и се наведе, за да погледне Ерис в очите. — Защо не ми каза по-рано? Каза, че вечерята е минала добре, нали? Как така няма да й каже? — Не криеше, че е разстроена.

Ерис си пое дълбоко дъх и й разказа всичко и за ресторанта, и за шала, и за въпросите, които господин Коул беше задавал за това как се справят двете с майка й, и как не било разумно да обявяват пред всички, че й е баща, че това ще създаде неприятности в работата му и със семейството му.

— Прехвърли ни куп пари — завърши Ерис. — Ще се преместим отново на горните етажи веднага щом намерим апартамент.

— Чакай да видим дали разбрах правилно. — Мариел беше отстъпила крачка назад и гледаше Ерис с нещо като отвращение. — Той ти плаща, за да мълчиш, че си му дъщеря, така ли?

— Това е по-грубият начин да го кажеш.

— Извинявай, но как ще го наречеш? Този човек си купува мълчанието ти с апартамент, пълен с лъскави вещи. Нима не го разбираш? Пари срещу мълчание!

— Много добре разбирам. — отвърна Ерис инатливо. — Вече съм решила. Освен това похарчих част от парите. — И посочи купчината дрехи на леглото, до една нови и скъпи.

— И не те притеснява, че баща ти иска да си мълчиш? Защото съществуването ти е неудобно за него? — повиши глас Мариел.

— Защо се разстройваш толкова? — сопна се Ерис. — Не мога да го принуждавам да прекарва време с мен, след като не иска. С парите обаче поне мога да направя нещо.

— Какво ще направиш? Да си купиш още боклуци ли? — Мариел грабна шепа колиета от тоалетката и ги пусна през пръстите си. — Това наистина ли ти носи щастие, Ерис?

— Да!

Мариел примигна, обзета от ужас. Ерис въздъхна и сниши глас.

— Нямах това предвид. Просто… не разбираш ли? С пари мога да правя разни неща, истински неща, които са от значение. Мога да помогна и на теб, и на семейството ти! — Тъй като разбра погрешно изражението на Мариел, продължи бързо: — Вие можете да се преместите на по-висок етаж. Няма да ти се налага да работиш в „Алтнитюд“ след училище, ще можеш да се съсредоточиш върху уроците, да прекарваш повече време с майка си.

— Господи, Ерис. Ти май наистина не разбираш, а? Не ти искам проклетите подаяния.

— Не са…

— Мислех, че си се променила — продължи Мариел и разочарованието в гласа й удари Ерис като кроше. — Мислех, че си различна. Само че съм грешала. Ти си същата разглезена гаднярка, която влизаше с валсова стъпка в „Алтитюд“ всеки ден и погледът ти минаваше през мен, все едно не съществувам.

— Аз ли не съм се променила? — Ерис усети, че всеки момент ще избухне. — Ти пък си същата простачка като първия ден, в който те срещнах.

— Знаеш ли какво, Ерис? Парите няма да ти решат проблемите.

— Поне ще ми помогнат да се махна от този свинарник! — изкрещя Ерис.

Веднага усети, че е прекалила.

— Аз съм расла в този свинарник — заяви студено Мариел, като натърти на всяка дума.

— Извинявай — започна Ерис, но Мариел вече отстъпваше и разстоянието между тях се увеличаваше.

— Не, Ерис. Господ ме пази да дойда на партито, където ще те изложа с рокля, която очевидно презираш. — Обърна се и излезе.

Ерис се замисли дали да не хукне след нея, но краката й не помръдваха. Имаше чувството, че нещо в нея се пръсва. Може и да беше гордостта й, помисли си; тъпата й, глупашка, инатлива гордост. Или пък беше сърцето й.

Пристъпи по-близо до огледалото, пое си накъсано дъх, опита се да се овладее. Нямаше съмнение, че изглежда великолепно в новата си червена рокля. За щастие имаше съвършения аксесоар за нея.

Върза шала, който й беше дал господин Коул, по парижката мода и тръгна към партито на Ейвъри сама.

УОТ

— Загаси — простена Уот и се превъртя.

Всичко го болеше. Гърлото му беше пресъхнало, езикът обложен, главата го цепеше повече, отколкото в деня, когато бяха инсталираш Надя. Не беше сигурен защо проклетата светлина не се гаси, но държеше очите си затворени в опит да я блокира. Прииска му се да изругае, но усилието му се стори твърде голямо.

— Уотзан — заговори в ушните му антени Надя.

— Ох! По-тихо! — намръщи се той и си затисна ушите. Преобърна се и забеляза смътно, че все още е с дрехите от снощи. Какво се беше случило?

— Пий! — нареди Надя. На масичката до леглото му бе оставена кана вода и шишенце с болкоуспокояващи. Уот успя да седне и грабна каната с две ръце.

— Леле — въздъхна и поклати глава, след като изпи почти половината. — Кое време е станало?

— Осем вечерта в събота.

— Какво? — Уот понечи да стане, но се отпусна отново, защото краката не го държаха. — Нашите…

— Мислят, че си болен. Влязох в местния медицински мейнфрейм и хакнах един медицински робот, накарах го да докладва, че си с грип. Дори осигурих почистващ робот, който да заличи следите от уискито и другите доказателства преди те да се събудят — уведоми го Надя почти гордо. — На сутринта баща Ти те пренесе в леглото. Майка ти се грижеше одеве за теб, преди да тръгне на работа. Накарах медицинския робот да й каже да ти донесе това — добави тя за водата и болкоуспокояващите.

— Благодаря — прошепна той. Държането на Надя по време на криза беше наистина впечатляващо.

— Предупредила съм те за потенциалните странични ефекти на нелегалните вещества.

— Какво? — Той отпи още глътка вода и изпъшка изтощено: — Господи! Никога не съм бил с такъв махмурлук.

— Не е махмурлук. Беше дрогиран — каза Надя. — От Лида. Какво помниш?

Лида. Беше забравил, че е идвала. Опита се да подреди събитията от предишната нощ, но всичко беше размазано. Помнеше, че беше пил с Дерик, след това дойде Лида… задаваше въпроси за Атлас… целунаха се и тя имаше вкус на уиски…

Не помнеше нищо друго.

— Какво стана? — прошепна дрезгаво той.

— Ще ти пусна записа — отвърна Надя.

И пусна записа директно на лещите, също като видео. Уот преживя отново вечерта от гледна точка на пиянското си изпълнение, видя как Лида нахлува, как му говори за Ейвъри и му предлага наркотик. Видя се как отказва — това го помнеше, — а след това тя сви рамене и започна да налива уиски и на двамата.

— Ето — обади се Надя, спря записа и увеличи ръцете на Лида, след това превъртя и пусна на забавен кадър. — Виждаш ли? Тя ти пуска нещо в чашата.

— Но защо? — извика той.

Надя продължи със записа. Уот гледаше обзет от ужас как Лида сяда в скута му и го целува. „Какъв глупак!“, помисли си. Целувката продължи по-дълго, отколкото му беше приятно да гледа.

— Можеш да продължиш напред, Надя — помоли той и тя изпълни.

След малко очите на Уот започнаха да се затварят — той предположи, че наркотикът си е свършил работата — тъкмо когато Лида се облегна назад, без да откъсва умния си поглед от него.

— Уот. — Говореше тихо, ласкаво, сладко. — Как се чувстваш?

— Супер — прошепна той.

— Да знаеш, че беше много лош. — Уот примигна и я видя, че се протяга към главата му. Реши, че си играе с косата му. Добре че записът на Надя включваше единствено аудио и видео, без докосване.

— Не — опита се да протестира Уот. Очите му се затвориха и повече не се отвориха.

— Одеве ме излъга, когато каза, че нямаш представа с кого се вижда Атлас зад гърба ми.

— Аз не…

— Не знаеш, а? — Гласът й беше мек като пухено легло. С такъв глас се говори на болно дете.

— Да. — По дяволите, помисли си той, докато слушаше, стомахът му бе свит от ужас.

— Кой е? — Сладостта в гласа й вече я нямаше, беше останало единствено нетърпение.

— Ейвъри…

— Съсредоточи се, Уот! Попитах те с кого се вижда Атлас. Забрави за Ейвъри!

— Не… Ейвъри и Атлас за заедно…

Последва дълго мълчание. Уот неочаквано се зарадва, че очите му са били затворени. Не искаше да види лицето на Лида, докато тя осмисля чутото.

— Сигурен ли си? — попита тихо тя накрая и той чу шока в гласа й. — Атлас и Ейвъри Фулър? Нали знаеш, че са брат и сестра? — Прозвуча така, сякаш си напомняше, също както беше и при него.

— Надя ги хакна! Чух ги в леглото…

Чу се шумолене, когато се разтърси шишенце с хапчета, ново шумолене, нещо се подреждаше — и после гласът на Лида прозвуча някъде отдалече, откъм вратата.

— Благодаря ти, Уот — каза тя. — Много ми помогна. Сладки сънища.

Уот чу как вратата се затваря.

След това записът свърши.

Какво направих, замисли се Уот, обзет от ужас.

— Не се обвинявай — опита се да го успокои Надя. — Тази сутрин сканирах жизнените ти показатели. Дала ти е изключително висока доза вертоломин, смесен със седатив. Това е наркотик, който премахва задръжките, известен с това, че забавя мисленето толкова много, че на хората им е трудно да лъжат!

— Споменал съм те! — добави Уот с все повече ужас.

— Да, но Надя е името, което използва пред нея. Сигурно е решила, че е просто пиянска изцепка.

— Забравяш, че Лида е напълно луда. — А сега знаеше за Ейвъри и Атлас.

Уот не можеше да обясни чувството за отговорност, което изпитваше към Ейвъри. На практика не й дължеше нищо — тя го беше изритала, за да се натиска със собствения си брат, нали така. Да, наистина неприятно и дори гадно. Спомни си колко тъжна му се стори онзи първи ден, когато се запознаха в „АРина“, когато каза замислено, че никой не опознава другите, защото всички крият по нещо голямо.

Той беше научил най-голямата й тайна и я беше поднесъл на тепсия на напълно смахнатата й бивша най-добра приятелка, която пък бе готова на всичко.

— Дали Лида вече е изтресла каквото знае пред Ейвъри и Атлас? — Уот бе обзет от паника.

— Не — увери го Надя. — Цял ден следя какво правят и по всичко личи, че Лида все още не се е задействала. Доколкото разбирам, дори не се е виждала с Ейвъри.

— Те къде са?

— Ейвъри е организирала парти — каза Надя и включи фийда на Ейвъри на лещите му. — Лида е тръгнала натам.

— Тогава и аз трябва да отида! — Уот се втурна към вратата, все още с вмирисаните и смачкани дрехи от снощи. Не беше сигурен защо, но имаше чувство, почти предчувствие, че ще се случи нещо ужасно. Всичко беше толкова заплетено и прецакано, че нямаше начин да не приключи с трагедия.

РАЙЛИН

Райлин седеше в леглото си, без да вижда нищо, и се опитваше да мисли. Стаята беше тъмна. Знаеше, че Криса се тревожи за нея, че трябва да каже нещо на сестра си, но в момента не можеше да помръдне. Мигаше в тъмнината, умът й бе водовъртеж от тъмни, завихрени мисли. Прииска й се да върне времето назад и да постъпи различно.

Някой задумка по вратата.

— Рай — провикна се Криса от коридора с разтреперан глас, — Хиръл е.

Райлин стана и прокара ръка през сплъстените си къдрици. Все още беше с роклята с циповете, която така наивно беше облякла одеве.

— Идвам. Не се притеснявай — успокои тя Криса и отиде да отвори.

Хиръл стоеше на прага, сякаш нищо между тях не се беше променило. Беше с анцуга, който беше носил, когато го арестуваха — сигурно му бяха върнали дрехите, когато го бяха освободили, което означаваше, че е дошъл право тук. Това не вещаеше нищо добро.

— Хиръл — започна тя предпазливо, без да пристъпи към него. — Много се радвам, че са те пуснали.

— Благодарение на теб, любима. — Той я огледа и й отправи странна усмивка. — Готова ли си да празнуваме?

— Влез — отвърна тя и отвори вратата докрай.

— Няма ли целувка за добре дошъл?

— Седни, Хиръл. Трябва да поговорим.

Използва същите думи, които бе казала на Корд, въпреки че този път говореше искрено. Не пропусна горчивата ирония.

Той се настани на един от пластмасовите столове и забарабани с пръсти по масата. Изглеждаше още по-мускулест, отколкото когато го бяха арестували, сякаш контурите на тялото му бяха очертани с молив. Райлин нямаше представа как е успял да наедрее в затвора.

— Все още си разстроена, че те накарах да помогнеш с гаранцията — каза той, без да откъсва очи от нея.

Това беше част от истината. Но само част.

— Да, не харесвам Ви.

— Благодарение на Ви излязох. Трябва да си му благодарна!

— Той ме накара да открадна отново!

Хиръл сви вежди.

— Ти просто не обичаш да вършиш мръсната работа. Господи, Рай, човек да си помисли, че изобщо не се радваш да ме видиш.

Тя не беше и мечтала за по-добра възможност.

— Искам да скъсаме.

Думите увиснаха между двамата. Тя се напрегна, зачака скандал, дори насилие…

Хиръл се изсмя грубо, без следа от веселост.

— Изобщо не съм изненадан, след начина, по който се държа, когато дойде в затвора. Все едно беше там по задължение. — Присви очи. — Отначало си помислих, че си просто уплашена, но след това дори не искаше да ме докоснеш. Когато те целунах за довиждане, се отдръпна.

— Ти ме заплаши!

— И се получи! И двамата знаем, че иначе нямаше да направиш нищо.

Тъй като Райлин не отговори, той се наведе напред и изръмжа:

— Заради Андъртън е, нали? Чукаш се с този изрод от горните етажи.

— Хиръл, между нас всичко свърши отдавна. И двамата го знаем — каза тя тихо.

— Мама му стара — продължи той. Беше бесен и не го криеща — Чукаш се с него.

Райлин не отговори. Нямаше доверие на себе си да излъже. Истината обаче, изглежда, беше изписана на лицето й, защото Хиръл неочаквано блъсна масата настрани и я преобърна.

— Какво правиш! — ахна Райлин.

Чашите се стовариха на пода. Хиръл беше почервенял и едва си поемаше дъх.

— Имах ти доверие, Райлин!

— Очевидно не си, иначе нямаше да ме изнудваш! — изкрещя тя.

В неочаквано настъпилата тишина на лицето на Хиръл се изписа странно спокойствие.

— Може пък сега да го направя — заяви той. — Може би сега, след като знам, че си ми изневерила, ще кажа на ченгетата всичко за теб и за кражбите ти.

— Няма — отвърна Райлин по-дръзко, отколкото се чувстваше. — Защото дори да се държиш гадно понякога, ти не си гадняр. Ти си все още човекът, в когото се влюбих, нищо че дойде време всеки да си тръгне по пътя. — Гласът й притихна и стана някак замислен. — Знам, че си казал на Ви, че ти си откраднал Стъпалцата. Благодаря ти. Благодаря ти, че си ме защитил.

Хиръл я погледна, после изсумтя:

— Отвращаваш ме!

И излезе и блъсна вратата след себе си.

— Райлин? — Криса излезе от спалнята. Беше пребледняла.

— Всичко ли чу?

— Да. Какво става?

На Райлин й се виеше свят. Не можеше да мисли. Искаше да защити Криса, да я държи настрани от всичко това, а се проваляше.

— Виж… — почна тя. — Просто… обещай да ме изслушаш преди да се разстройваш.

Пое си дълбоко дъх и разказа всичко на сестра си. Започна от първата вечер, когато бе отишла да работи у Корд, не пропусна кражбата, ареста на Хиръл и заплахата му, разказа всичко, което се беше случило оттогава. Изпусна единствено лични моменти като онзи на плажа.

Криса мълчеше и я слушаше ококорено. Изправиха масата, после събраха чашите от пода. Най-сетне, след като разказа всичко, Райлин седна и стисна главата си с ръце.

— Ти го обичаш — тихо каза Криса.

Райлин кимна, без да вдигне глава.

— Тогава иди да му кажеш!

— Не мога! Брат му ме заплаши!

— Ако той те обича, както и ти него, ще се разберете! Той няма да позволи на брат си да отиде при ченгетата. Или пък ще каже, че той ти е дал Стъпалцата. Все ще измислите нещо!

Райлин се поколеба. Беше доловила нещо в гласа на Криса. Беше надежда, глупавата, наивна, романтична надежда, че любовта може да победи всичко. Почувства се глупаво, че вярва в това, но Криса беше права.

Трябваше да опита.

— Върви горе! — нареди малката и набра скорост. — Върви да му кажеш истината, точно както ми я разказа на мен!

Райлин поклати глава.

— В момента е на парти, на хилядния етаж. Организирано е от една богаташка, Ейвъри. — Последното й желание беше да се натрапва на парти и да се стигне до скандал.

— Сериозно, Рай? Да не би някое парти да те е спирало досега?

Райлин се разсмя и поклати глава.

— За пръв път се случва да ме убеждаваш да отида на парти.

— Тогава върви!

Райлин я погледна, после кимна и се разбърза. Трябваше да се качи горе, да каже истината на Корд и да се опита да оправи онова, което бе съсипала. Може би Корд щеше да намери сили да й прости.

ЛИДА

Лида спря пред вратата и огледа партито на Ейвъри и Атлас.

Странна усмивка трепкаше на устните й. Господи, колко хубаво беше да се върнеш! Чувстваше се напълно събудена за пръв път от месеци. Всяка клетка в тялото й беше нащрек, тръпнеше от гняв и ксенперхеидрен.

Какво диво препускане бяха последните двайсет и четири часа, мислеше тя за всичко, което се бе случило — и всички тайни, които беше натрупала, които изостреният й ум преценяваше и претегляше, къташе внимателно. Ерис и баща й. Лида потръпна, щом се сети за тях, все още отвратена. Досети се, че Стъпалцата на Корд са откраднати, и каза на Брайс. Изправи се пред Уот и научи истината за Ейвъри и Атлас. Казаното от него беше ужасно и неразбираемо и я шокира толкова много, че тя млъкна, но осъзна, че колкото и гаднярско да е, е напълно смислено. То обясняваше много неща във връзка с двамата Фулър още от момента, в който Лида бе преспала с Атлас в Катян. Не, по-точно казано от мига, в който двете с Ейвъри бяха станали приятелки.

Нищо чудно, че имаше нужда от наркотици. През цялото време беше играла ролята на трето колело в извратената любовна история на брата и сестрата Фулър, при това без дори да знае.

Е, тази вечер всичко това щеше да се промени.

Почти не беше спала, след като бе научила за Ейвъри и Атлас. Цял ден си стоя вкъщи и лапа какви ли не хапчета от малкото пликче, а умът и подскачаше от една мисъл на друга докато тя замисляше все по-сложни сценарии за отмъщение. Тази вечер беше дошла на партито, за да направи тъкмо това. Искаше да унищожи Ейвъри и Атлас, публично, болезнено.

Промъкна се между гостите към прозорците в хола, където бе сигурна, че ще намери Ейвъри. Грабна един атомен шот от преминаващ поднос и го гаврътна. Алкохолът остави горяща пътека в свръхстимулираното й тяло.

Лещите й присветнаха, когато дойде искане за фликър — ни повече, ни по-малко от „Надя“. Уот. Той сигурно я беше добавил отново в контактите си, след като я беше блокирал. Обзета от тъмна, изчанчена веселост, тя прие повикването.

— Здрасти — започна, когато той й пингна. — Как си?

— Какво ще направиш на Ейвъри?

Тя въздъхна драматично.

— Престани да се правиш на рицар в бляскави доспехи, Уот. Вече изгуби.

— Лида, моля те…

— Имаш достатъчно други неща, за които да се притесняваш в момента — предупреди го тя и затвори.

Тайната на Уот беше най-изненадващата. След като го упои и го накара да признае за Ейвъри и Атлас, Лида не се сдържа и поразгледа семейния апартамент. Вратата към стаята на Уот беше отворена. Тя се вмъкна безпроблемно вътре и огледа набързо. Не беше сигурна какво точно търси. Просто искаше да разбере как е станал толкова добър хакер — седемнайсетгодишно хлапе от долните етажи беше успяло да пробие домашната система за сигурност на семейство Фулър, а също и Държавния департамент.

В едно от чекмеджетата на бюрото на Уот откри плоска кутийка със силиконови оптични процесори. Провери ги онлайн и онова, което откри, я слиса. Използваха се единствено при направата на квантови компютри.

Уот Бакради имаше нелегален квант.

„Надя го хакна“. Странно, осъзна тя, сигурно наричаше Надя малката си незаконна играчица.

Продължи да разглежда още малко, търсеше самия компютър, за да го открадне, но след половин час се отказа. Самият компютър всъщност нямаше значение. Важното беше, че тя държеше асото, с което да изнудва Уот до безкрайност, защото, ако го издадеше, той щеше да отиде в затвора до края на живота си.

Щеше да е забавно да мачка Уот както й харесва. А докато квантът на Уот хакваше за нея, никой нямаше да успее да я изненада отново.

Всички до един бяха лъжци, помисли си тя, и Атлас, и Ейвъри, и Ерис, и родителите й — всички криеха по нещо от нея. От това болеше, но пък след като вече знаеше, се чувстваше по-сигурна, сякаш бе знаела отдавна, а сега с удоволствие бе потвърдено, че подозренията й са истина.

Не можеше да има доверие на никого на този свят, освен на себе си — но пък Лида никога не бе разчитала на друг.

ЕРИС

Докато Ерис пристигне, партито на Ейвъри беше станало по-многолюдно, отколкото бе очаквала. Нямаше ученик от „Бъркли“, който да не е дошъл, дори имаше някои, които изобщо не учеха в същото училище.

Ерис се движеше сред гостите, спираше от време на време, за да поздрави, да разкаже нещо или да приеме комплимент. Тази вечер щеше да празнува. Най-сетне, след седмици на тормоз, щеше да си върне стария живот.

Поради някаква тъпа причина обаче тази вечер й се струваше измислена — дизайнерските дрехи на приятелите й й се струваха претруфени, думите им бяха безсмислени. Не можеше да спре да мисли за думите на Мариел. В сравнение с времето, прекарано с новата й приятелка, това тук й се струваше странен водовъртеж, който се движеше прекалено бързо. Защо изобщо й пукаше?

Запита се какво ли прави в момента Мариел. Прииска й се да е тук, за да може да й се извини. Защо не, реши тя, не можеше да стане по-зле, отколкото беше в момента. Преглътна гордостта си и състави съобщение до Мариел. „Извинявай. Не говорех сериозно. Беше тъпо и знам, че те заболя, и съжалявам. Мога ли да ти се реванширам?“ Кимна и съобщението беше изпратено.

Вдигна поглед и видя, че Лида я наблюдава от другия край на стаята.

По навик се насили да се усмихне, въпреки че се получи по-скоро гримаса — и й помаха. Лида обаче не отговори. Продължи да наблюдава Ерис, без да мига, с такава неприкрита омраза в погледа, че Ерис неволно отстъпи назад. Чувстваше се безпомощна да се помести, докато очите на Лида я опипваха и най-сетне спряха на шала на раменете й. Чертите й бяха изострени, като острие на нож.

Лида знае, помисли си уплашено Ерис, неочаквано обзета от паника. Иначе защо ще ме гледа по този начин?

Трепна и прекъсна контакта с очите, запита се какво трябва да каже. Не беше честно Лида да я мрази — вината изобщо не беше нейна. Ерис не беше искала да са роднини. Вдигна отново очи, готова да отвърне на лошия поглед на Лида или дори да отиде при нея и да се изяснят. Само че Лида се беше скрила в тълпата.

— Здрасти. — Усети докосване по ръката и се обърна към Ейвъри. — Добре ли си?

— Май да. — Ерис трепереше леко, притеснена от случилото се. Главата й започна да пулсира. Запита се дали Лида не й беше предала по някакъв начин това главоболие с неподправената си злоба.

— Какво става?

Ерис нямаше желание да говори за това.

— Нищо. Изглеждаш зашеметяващо, между другото. — Ейвъри й се струваше толкова щастлива напоследък. Радостта буквално струеше от нея, също като искрящи вълни топлина.

— Ти също — заяви радостно Ейвъри. — Къде е дамата ти? — И понечи да се огледа наоколо, но Ерис поклати глава.

— Не дойде. Скарахме се. При това лошо.

— О, Ерис. — Ейвъри стисна ръката й. — Много ми е мъчно, че е станало така. Ще се сдобрите, нали?

— Надявам се. — Ерис не беше сигурна.

Потръпна, когато усети нечии очи върху себе си. Изпита момент на сляп ужас, че отново е Лида, и си каза, че може би не трябвало да идва, но се оказа, че не е Лида.

Наблюдаваше я Корд. Беше застанал до прозореца, пиеше сам и Ерис инстинктивно разбра, че нещо не е наред.

— Отивам… — чу тя гласа си.

Ейвъри проследи погледа й и въздъхна.

— Просто внимавай — предупреди я тя. Ерис вече пресичаше стаята и отиваше при единственото момче, което беше скъсало с нея.

— Какво не е наред? — попита тя вместо поздрав.

— И аз се радвам да те видя, както винаги. — Корд отново прибягна до стария си сарказъм, но Ерис долови дълбока болка, скрита под него. Очите му изглеждаха зачервени. Запита се дали не е надрусан.

— И моят ден е кофтейшън, ако това ще те накара да се почувстваш по-добре — съобщи му тя. Двамата се дръпнаха в един ъгъл, зад една от гигантските скулптури, които събираше майката на Ейвъри. Беше толкова шумно, че нито един разговор не можеше да се отдели от останалите. За повече усамотение не можеха и да мечтаят, освен ако не влязат в някоя от спалните. Или пък в гардероб.

— Нима? — изсмя се пресилено Корд. — Гарантирам ти, че моят е по-скапан. Освен ако гаджето ти не се е преструвало, че те обича, заради парите ти. Извинявай — добави той, когато, изглежда, си спомни, че тя вече няма пари.

— Този път е момиче — уточни Ерис, — и не, не е направила подобно нещо. Само че аз прецаках нещата с нея, направо сговних всичко. — Корд понечи да й подаде напитката си, но тя поклати глава. — Няма нужда… Не съм в настроение.

Той сви рамене и я допи сам.

— Значи някоя се е преструвала, че е влюбена в теб — настоя Ерис, неспособна да повярва.

— Да, беше ми прислужница, представи си. Знам, че съм пълен идиот. — Изгледа я. — Въпреки че сега, след като знам колко притеснена си била за пари в началото на годината, сигурно си правила същото.

— Ще ти простя забележката, защото виждам, че си безобразно пиян.

Корд сви рамене.

— Дръж — каза и й подаде шот от преминаващ поднос.

Ерис поклати глава.

— Честно казано — продължи тя, — никога не съм се преструвала, че съм влюбена в теб. Двамата просто движехме заедно за кеф.

— И много те биваше в тази работа — отбеляза Корд и плъзна ръка по дупето й.

Ерис го перна небрежно.

— Тъжното е — обясни тя, — че наистина харесвах това момиче.

— Обичаш ли я? — попита Корд.

— Не знам.

— Ако не знаеш, тогава със сигурност не си влюбена — заяви Корд.

Тя се разсмя.

— Ти пък нали си експерт. — Освен ако… — Чакай, ти обичаш ли това момиче?

— Не вярвам в любовта — заяви той.

— Та това е ужасно — отвърна автоматично Ерис, макар че и тя не беше сигурна. — Всички вярват в любовта.

— Аз вярвам в щастието — продължи Корд и в очите му се появи поглед, който й подсказа, че в момента е далече, много далече от нея, от партито и от цялата Кула. — Не съм сигурен дали любовта ще те отведе там.

Ерис не знаеше какво да каже, но почувства, че Корд не чака отговор. Странното бе, че с него бе съвсем различно, отколкото с Мариел. Беше по-лесно. Сякаш Корд беше черното огледало на Ерис. Той не очакваше от нея нищо повече, отколкото очакваше от себе си, което означаваше, че не очаква нищо особено.

Ерис се приведе напред и остави гърдите си да се повдигнат в оформящия сутиен в опит да подеме обичайния флирт. Сякаш не бе минало никакво време, сякаш отново бе лято и двамата с Корд играеха игричката си — но същевременно всичко беше различно. Беше като ехо на онова отминало време, нито толкова разпалено, нито толкова вълнуващо. И двамата се бяха променили прекалено много.

— Липсваше ми, Ерис — разсмя се отново Корд, все така глухо. — Двамата с теб май се заслужаваме един друг.

Едно време Ерис щеше да е във възторг да чуе подобни думи, но сега те й навяха единствено самота. Вдигна очи към него и въздъхна.

— Да, може и да си прав.

ЕЙВЪРИ

— Това е най-откаченото парти, което сме организирали — прошепна Ейвъри на Атлас, докато се натискаха в тесния килер за бельо. Копнееше за този момент още от началото на вечерта. Беше изтънчено мъчение: да среща погледите на Атлас от другия край на стаята, да докосват ръце, когато се разминават, но да не могат да направят нищо, докато не се измъкнат тайно.

— Направо е върхът — отвърна той и я целуна.

Ейвъри се наслаждаваше на забраненото удоволствие, на прегръдките на момчето, което обичаше, с което възнамеряваше да избяга след няколко дена, докато съучениците им бяха на метри от тях. Наистина беше лудост.

Прииска й се да разкъса ризата му копче след копче и да го смъкне върху пухкавите кърпи, но вместо това, без да иска, удари главата му в рафта. Той изруга и се намръщи.

— Извинявай! — възкликна Ейвъри и отстъпи крачка назад.

— Не, аз се извинявам — разсмя се кисело той. — Трябваше да отидем в моята стая, но вече е заета.

— И моята е заета! — Във всеки друг случай Ейвъри щеше да побеснее, че някаква двойка се е настанила в спалнята й. Сега обаче, докато беше с Атлас, косата й разрошена, синята рокля покрита с пухчета от белите кърпи, й беше все едно. — Предполагам, че това е издайническият знак за страхотно парти — добави тя.

— Както казах, страхотен купон. — Атлас се наведе и я целуна отново. — Ще се видим навън — прошепна и се измъкна в коридора. Ейвъри преброи до двайсет, преди да излезе и да тръгне в обратната посока, неспособна да заличи широката усмивка от лицето си.

Партито беше страхотно. Ейвъри се опитваше да се наслади на всяка подробност, за да може да си припомня всичко някой ден, когато двамата с Атлас ще са стари и побелели и ще живеят щастливо заедно. По-рано следобеда бяха инструктирали роботите да изтласкат мебелите до стените, за да разчистят нещо като дансинг в средата. Сега стаята беше препълнена с хора, всички се смееха, пиеха и се забавляваха. На плота блестяха бутилки алкохол, празните непрекъснато подменяни с пълни. Музиката дънеше от високоговорители, заглушаваше всички разговори. Засега поне никой не беше направил нищо глупаво.

Ейвъри щеше да помни това парти завинаги, дори да беше пълна катастрофа. Тя ценеше всеки миг от времето си с Атлас, особено сега, след като най-сетне бяха разкрили любовта си един към друг.

Отправи се към дансинга и видя там Риша със Скот Вандиър — това беше нещо ново — и Джес с Патрик, както винаги. Де да можеше и тя да потанцува за кратко поне с Атлас. След това обаче си напомни с неустоима усмивка, че им предстои цял един живот.

Нечия ръка стисна рамото й като в менгеме.

— Търсех те.

Ейвъри ахна. Лида изглеждаше ужасно. Косата й беше опъната на стегнат кок, подчертаваше острите й черти, сега изопнати, уморени, устата й свита в тънка линия. Изглеждаше крехка в роклята на геометрични фигури, сякаш тялото й действаше единствено благодарение на силата на волята й — и на наркотиците, явно.

Ейвъри познаваше този поглед; Лида изглеждаше по същия начин понякога преди изпити, след като беше пила твърде много ксенперхеидрен. Тогава беше като пренавита пружина през целия ден, правеше теста, след това се прибираше и се наспиваше. Ейвъри не одобряваше, но всеки път, когато споменеше този факт, Лида се затваряше в себе си и се държеше отбранително.

Лида пусна ръката й. Цялата трепереше от вълнение.

— Не мога да повярвам какви ги вършиш. Ти си безобразна приятелка, нали го знаеш? Да не говорим колко си противна — разсъска се тя.

— Лида. Какво си взела? — попита Ейвъри и внимателно потегли приятелката си към края на стаята.

— Пусни ме! — повиши глас Лида, без да й пука дали ще стане скандал. Няколко души ги погледнаха с извити вежди. — Знам — заяви тя. — Така че не се ебавай с мен, ясно ли ти е?

Ейвъри усети нервен прилив на очакване. Не смееше да проговори. Опитваше се да прочете какво пише в очите на Лида, които се стрелкаха като обезумели. Инстинктът й подсказа, че търси Атлас.

— Той къде е? — изсъска Лида.

— Кой? — попита Ейвъри, доколкото можа невинно.

— Брат ти! Или може би трябва да кажа любовникът ти?

Ейвъри усети, че й прилошава, сякаш светът се люшна опасно. Лида изрече думите почти шепнешком, а шумът в стаята беше толкова оглушителен, че Ейвъри бе сигурна, че никой не е чул — засега. Въпреки това не можеше да си позволи да стане гаф.

— Може ли да поговорим по този въпрос насаме? — попита тя с цялото достойнство, на което бе способна. Погледна Лида право в очите. — Моля те. Заради дългогодишното ни приятелство. Моля те, не го прави тук, много те моля.

Нещо от старата Лида просветна в очите на бившата й приятелка и тя се поотпусна малко, сякаш до този момент се беше движила подхранвана от сляпа ярост, а сега вече нямаше стимул, който да я държи изправена.

— Добре — примири се Лида. — За две минути.

Ейвъри кимна. Това бе най-доброто, на което можеше да разчита в момента.

— Ела — помоли тя и си лепна изкуствена усмивка, докато кимаше на всички, покрай които минаваше, сякаш всичко беше наред. Преструваше се, че двете с най-добрата й приятелка отиват да си оправят заедно грима, да поклюкарстват, а не да се заплашват с най-тъмните, най-лични тайни.

Където и да отидеха, навсякъде беше пълно с гости. И нейната стая, и стаята на Атлас, и библиотеката, и оранжерията: партито беше пуснало пипалата си навсякъде. Във всички стаи имаше хора, някои припаднали, други се натискаха — или комбинация от двете. Ейвъри усети, че Лида става неспокойна, безмълвна бомба с часовников механизъм, която отброява секундите.

И тогава й хрумна идея, която щеше да промени всичко, завинаги.

— Насам — посочи тя, отвори вратата към килера и посегна към тайната ръчка. — Никой няма горе. Можем да говорим насаме.

Изтегли стълбата надолу и над тях се очерта малък квадрат нощно синьо. Веднага й стана ясно колко е разстроена Лида, защото дори не реагира на съществуването на скрит достъп до покрива от апартамента на Ейвъри. Просто наведе малко глава и каза с леденостуден глас:

— Първо ти.

Ейвъри се заизкачва към мрака. Кожените й италиански обувки на висок ток се изплъзваха по стълбата.

ЛИДА

Лида пристъпи неуверено в брулещия вятър. Инстинктите й трябваше да изпищят и да я накарат да се върне долу, но същите тези инстинкти бяха приглушени от мощен коктейл ксенперхеидрен и няколко други хапчета, чиито имена вече беше забравила. В момента ксенперхеидренът я държеше нащрек, макар и малко наострена и много напрегната. Пред погледа й вече беше малко мътно, формите се издължаваха, сенките ставаха по-ярки. Всичко беше приятно, ярко, също като детска карнавална холограма.

— Чукаш се с брат си, имаш си таен покрив. — Обърна се към Ейвъри. — Колко още тайни крие съвършената Ейвъри Фулър?

— Няма нужда да бъдеш жестока. — Ейвъри не помръдваше. Лунните лъчи се заиграха по синьото сребро на роклята й, придадоха й вид на древна гръцка статуя на богиня.

— Има нужда от това, от което кажа, че има нужда — заяви злобно Лида. Тук на покрива, толкова близо до звездите, се чувстваше жизнена и озлобена. — Значи, ти и Атлас. Какво ще кажат родителите ти, ако разберат?

— Ти как разбра? — прошепна Ейвъри.

— Имам си начини. — Как ли пък нямаше да й каже за Уот. Въпреки че в цялата тази работа имаше прекрасна поетична справедливост: момчето, което си падаше безнадеждно по Ейвъри, бе изтропало най-тъмната й тайна.

Тази вечер беше дошла на партито, за да си отмъсти, напомни си тя. Какво правеха на покрива, защо дрънкаха? Лида тръсна глава и се постара да се съсредоточи. Това не беше по план. Дали пък не беше взела твърде много хапчета?

— Лида — започна колебливо Ейвъри. — Обичам го открай време. Още от дете. Никога досега обаче не съм си представяла, че е възможно… — Тя замълча. — Не съм искала да те нараня. Съжалявам за всичко, което ти се е случило.

— Затова ли гаднееш цяла година? Защото харесвам Атлас ли?

— Извинявай — започна Ейвъри, но Лида я прекъсна с напрегнат глас:

— Накара ме да се извиня на партито на Ерис! Накара ме да се моля за прошка! Сигурно си мислиш, че не съм достатъчно добра за него!

— Лида! Разбира се, че си достатъчно доб…

— А ти през всичкото време си го искала за себе си!

Ейвъри пребледня.

— Много се извинявам. Беше ми изключително трудно, докато ви гледах заедно.

— А на мен не ми ли беше трудно да изгубя едновременно и единственото момче, което съм харесвала, и най-добрата си приятелка, при това в момент, в който семейството ми се разпада? — почти изкрещя Лида. Вдигна ръка, за да избърше гневно една сълза. Тъпи хапчета, бяха я накарали да изгуби власт над емоциите си. Нима не си беше обещала никога да не позволява да я виждат разплакана?

Ейвъри забеляза жеста и пристъпи към нея, но Лида изпъна ръка, за да я предупреди да стои настрани.

— Лида, какво става със семейството ти? — попита Ейвъри.

Приятелката й не отговори. Майната й и на Ейвъри, и на престореното й съчувствие. Нямаше желание да говори по този въпрос. Дори надрусана можеше да се справи с една-единствена криза.

Гласът на Ейвъри прозвуча спокойно.

— Да отидем долу. Ще намерим помощ, каквото и да си взела.

— Просто се разкарай! — изкрещя Лида. Цялото й тяло се тресеше от напрежение.

Ейвъри млъкна, после попита предпазливо:

— Какво смяташ да правиш?

— Не знам!

Защо изобщо беше на покрива? За всичко беше виновна Ейвъри — Ейвъри я беше подмамила да дойде тук, „заради приятелството ни“. Какво приятелство, трябваше да попита Лида. Трябваше да се върне към плана си, макар да не можеше точно да си спомни какъв беше този план… Знаеше само, че иска Ейвъри да страда не по-малко от нея. Също и Атлас, въпреки че поради някаква причина целият й гняв беше съсредоточен върху Ейвъри. Така обаче нещата се връзваха. Какво огромно предателство!

— Не знам — повтори тя и погледна бившата си приятелка тъкмо когато един облак закри луната.

РАЙЛИН

Райлин прекрачи прага на апартамента на хилядния етаж и попадна в нов свят.

Дори работата в апартамента на Корд, дори пътуването до Париж не я беше подготвило за този разкош. Всичко, от просторното двуетажно фоайе до огромния хол с прозорци от пода до тавана, бе изпипано от дизайнер до най-незначителната подробност, за да подчертае вкуса и богатството на семейство Фулър.

В този неприлично скъп апартамент се бяха натъпкали стотици тийнейджъри, шумни, развеселени от пиячка и танци. Райлин ги разблъска, за да мине напред, като се стараеше да зърне Корд.

Всички я гледаха. Повечето забелязваха евтината й рокля и непретенциозните обувки и веднага я отписваха като момиче, което не си струва вниманието, но в някои от погледите имаше и интерес. Райлин гледаше право напред, готова да се озъби на всеки, който се осмели да я заговори. Трябваше да намери Корд. Не й беше никак приятно да се блъска сред гостите, да търпи оглушителната музика или начина, по който очите на присъстващите се разширяваха в лещите.

Това беше светът на Корд, напомни си тя. Не го бе усетила по този начин, докато бяха заедно — имаше чувството, че двамата са си създали собствен свят, само те двамата — но тук се бяха събрали приятелите му. Той искаше да я доведе тази вечер, ала това беше преди тя да съсипе всичко.

Таблетът й завибрира. Беше съобщение от Лъкс. „В стоманената гора съм, Хиръл също е тук, много разстроен. Ти къде си? Наред ли е всичко?“

„Добре съм. Ще ти обясня по-късно“, отговори тя бързо. Гостите наоколо забелязаха, че набира съобщението с пръсти на евтин таблет. Погледнаха очите й, забелязаха, че няма контактни лещи, и я загледаха с още по-голямо любопитство.

Без да им обръща внимание, Райлин продължи да обикаля, за да намери Корд, като се опитваше да планира какво да му каже, когато го види. Не трябваше да го прави; бе допуснала грешка, като дойде. Къде, за бога, се беше покрил? Вече два пъти бе обиколила партито, но така и не го бе зърнала. Дали пък не си беше тръгнал?

И тогава, най-сетне, го видя.

Беше в един ъгъл на библиотеката до хола, говореше с момиче с червеникаворуса коса. Райлин притаи дъх. Телата им бяха извити и устремени едно към друго, ръката й беше отпусната върху неговата, бедрата им се докосваха леко — Райлин разбра, без да има нужда някой да й казва, че Корд е спал с това момиче.

Остана неподвижна за момент, наблюдаваше как момичето се смее на нещо, което казва Корд. Беше великолепна, помисли си с горчивина Райлин, с меки извивки, големи очи и истинска грива вместо коса. Корд се смееше заедно с нея, очите му пълзяха одобрително по тялото й, ръката му се спускаше надолу по ханша.

Сякаш някой я удари в корема.

Усетил тежестта на погледа й, Корд вдигна очи.

— Райлин? — ахна той, сякаш беше оглупял и не беше сигурен дали да повярва на очите си. А и как да повярва? Каква причина имаше Райлин Майърс да се качва на хилядния етаж?

Останаха така за момент, гледаха се, сякаш бяха актьори в лош филм и образът на екрана бе застинал.

— О — ахна момичето, обърна се и погледна Райлин, а странните й кехлибарени очи заблестяха, когато я позна. — Това ли е тя? Прислужницата ти?

Тези думи — и мисълта, че Корд е говорил за нея с тази непозната — отключиха нещо у Райлин и тя се врътна, обзета от отчаяното желание да избяга.

— Чакай, Райлин! — стори й се, че чу гласа на Корд зад себе си, но не беше сигурна дали наистина го чу над шума, а и беше твърде късно — тя вече се опитваше да избяга надалеч.

ЕРИС

— Това ли е тя? — попита отново Ерис и се обърна към Корд. — Прислужницата ти? — Беше доста красива, не можа да не признае Ерис, с бледо овално лице и блестящи бадемовидни очи.

— Да. — Корд гледаше след момичето. Гласът му прозвуча замислено.

— Защо избяга така? — За Ерис подобно поведение беше странно. Ако тя беше видяла момчето, което харесва, да говори с друга, щеше да отиде при тях и да се включи в разговора, после да вдигне скандал и да постигне онова, което желае.

Корд я стрелна с поглед.

— Ти плашиш другите момичета. Знаеш го, нали?

— Аз ли? — разсмя се Ерис. През осемнайсетте й години я бяха наричали много неща: и сексапилна, и егоистична, и непостоянна — но страшна не бе сред тях.

Понечи да се пошегува, но видя изражението на Корд и разбра, че атмосферата се е променила. Приятното им настроение се беше стопило. Мислите на Корд вече бяха скрити, той се колебаеше за нещо.

— Господи — прошепна Ерис. — Ти я обичаш.

Корд не отговори и това бе достатъчно красноречив отговор.

— Обичаш я, въпреки че тя те е използвала — продължи тя с почуда. — След всичките ти гръмки приказки, че не вярваш в любовта, ти си същият мекушав тип като всички.

— Любов и доверие не са едно и също — отсече той тъкмо когато лещите на Ерис светнаха, за да известят пристигането на ново съобщение.

„Сериозно ли го казваш, или си просто пияна?“

Ерис се обърна настрани и помаха на Корд, за да му каже, че ще се обажда, и пингна на Мариел. Приятелката й отговори на четвъртото позвъняване.

— Съвсем сериозно. Дори не пия тази вечер! И се извинявам — побърза да избъбри Ерис на един дъх. — Много, ама наистина много се извинявам. Не трябваше да говоря онези неща.

Мариел мълчеше. Ерис знаеше, че трябва да направи още нещо.

— Постъпих лошо и не проявих никаква деликатност. Просто се разбъбрих. Имах желание да се защитя, след като ти реагира по онзи начин, когато ти казах, че ще взема парите.

— Не искам да се караме, Ерис — отвърна след малко Мариел.

— И аз се извинявам. Знам, че те провокирах. Просто… тревожа се за теб.

— И аз се тревожа за теб — отвърна тихо Ерис.

— Наистина ли не пиеш? — попита Мариел. Не можеше да повярва.

— Наистина. Просто не бях в настроение след като се скарахме. — Въздъхна. — Мисля за това цяла вечер, опитвах се да измисля как да оправя нещата. Не искам да те изгубя — добави малко по-тихо.

Мариел си пое дълбоко дъх.

— Защо не дойдеш, за да поговорим?

— Добре — съгласи се Ерис. — Тръгвам!

Неочаквана топлина плъзна в гърдите й и тя избухна в смях; весел, бълбукащ смях, който изригна от нея. Мариел й прощаваше. Щом й прощаваше, всичко друго щеше да се нареди.

Понечи да тръгне, но объркването в очите на Корд я спря. Защо пък връзката на Корд с онова момиче да не се получи? След като те двете с Мариел бяха успели да се разберат, нямаше причина Корд и прислужницата му да не постигнат същото.

— Ако я обичаш, върви да поговориш с нея — настоя тя. Корд обаче само поклати глава, беше инат, глупак като всички момчета. Ерис се чувстваше разкъсана. Не можеше да го изостави просто така, не и след като си беше върнала онова, което най-много се страхуваше, че ще изгуби. Завладя я огромна, бляскава, дива и неовладяна радост.

„Мога да оправя нещата вместо него!“ Мисълта прогърмя в ума й също като камбаните в църквата на Мариел.

„Трябва да направя една дреболия за приятел. Много е важно. Извинявай! Идвам след половин час“, изпрати тя съобщение на Мариел, после вдигна поглед към Корд и заяви:

— Ще ти я върна.

— Какво? — Корд я зяпна объркано. — Ти къде…

— Ще ти я върна, след това се прибирам при Мариел! — провикна се Ерис през рамо, изпълнена с щастие. Хукна след момичето от долните етажи и се разсмя, като се замисли за странностите във вселената.

РАЙЛИН

Райлин тичаше през партито и вече не се интересуваше дали някой й се смее. Единственото й желание беше да се махне, но се изгуби в противно грамадния апартамент и незнайно как се озова в кухнята. Тук имаше други гости, точно зад ъгъла, чу гласовете им. Обърна се, описа кръг и се запита накъде е изходът — и видя блясъка на червеникавозлатистата коса в коридора отвън. Мили боже, помисли си отчаяно, да не би това момиче да я следеше?

Стисна дръжката на врата, която вероятно водеше към килер, и се шмугна вътре.

Ококори се смаяно и дори забрави да затвори вратата. По средата на килера имаше стълба, която водеше към квадрат наситено синьо, което можеше да е единствено кадифеното небе, обсипано със звезди.

Стълбата водеше към покрива.

Чу момичешки гласове, но те бяха твърде далече, вятърът виеше твърде шумно и тя не различи думите. Райлин се поколеба, любопитството й надделя над всички други чувства. Защо да не се качи по стълбата и да види накъде води? Долу беше партито, Корд, червенокосото момиче и болката от разочарованието. Още по-надолу бяха Криса, Хиръл, Лъкс и всички, които беше успяла да нарани. Цялата проклета Кула беше пълна с грешките й. Докато тук, на покрива, никой не знаеше.

Стисна стълбата — ноктите й бяха лакирани в черно — и се заизкачва.

След малко се показа от тайната врата. Не можеше да повярва на очите си. Беше на покрива на цялата Кула. Всички в стоманената джунгла бяха на четири километра под нея. При тази мисъл усети, че й се вие свят.

Беше застанала на централна платформа, вероятно достатъчно голяма за трийсетина души, ако застанат близо едни до други, с парапет от едната страна. От другата страна се спускаше стръмно и изчезваше някъде в сенките. Нагоре Райлин видя иглата на Кулата — извисяваше се към небето. Потръпна и разтри голите си ръце. Не бе и предполагала, че тук има толкова силен вятър.

Хората на платформата се караха. Райлин бе сигурна от гласовете им: чернокожо момиче, вдигнало тънките си китки, жестикулираше гневно, и блондинка, може би най-красивото момиче, което Райлин беше виждала. Все още не я бяха забелязали.

— Не знам! — сопна се дребната и отстъпи крачка настрани от блондинката. Имаше нещо толкова болезнено и опасно в гласа й, че Райлин малко се уплаши. Не би искала това момиче да й е враг.

Трябваше да слезе долу. Нямаше нужда да става част от това.

Преди да успее да слезе, чу зад себе си стъпки.

ЛИДА

На Лида й се стори, че чува шум, и се врътна рязко към тайната врата. Там беше застанало някакво момиче.

— Ти пък коя си? — излая тя.

— Райлин Майърс — заекна момичето и Лида си каза, че името й е познато. — Много се извинявам, не исках да…

— Трябва да си тръгнеш — каза Ейвъри.

По стълбата изтрополи още някой и след секунда през отвора се появи златисторусата коса на Ерис. Браво! Последният човек на земята, когото Лида имаше желание да види в момента, се беше довлякъл тук.

— Ето те! — възкликна Ерис и се изтласка нагоре от стълбата. Гледаше момичето, което се бе представило като Райлин. — Виж, искам да поговоря с теб. Корд те търси…

— Какъв, по дяволите, ти е проблемът? — разсъска се злобно Лида. Гневът й се пренасочи от Ейвъри към Ерис и се изостри до болка.

Ерис изви вежда.

— Успокой се, Лида. Сигурна съм, че тя не е искала да попадне тук.

— Не говоря на нея, а на теб! — Лунните лъчи попаднаха върху кремавото на шала от „Калвадур“ — същия шал, който бащата на Лида беше подарил на Ерис — и Лида изгуби и малкото самоконтрол, който й беше останал. — Как смееш дори да ме поглеждаш?

— Ерис! — извика Ейвъри. — Върви долу, веднага!

Ерис погледна другото момиче — което беше последвала, — след това отново се обърна към Лида. Поради някаква необяснима причина не помръдна от мястото си.

— Доколкото разбирам, си открила истината — заяви тя спокойно, без да откъсва очи от Лида. — Баща ти ли ти каза?

— Не желая да разговарям с теб! — Лида се отдръпна рязко и пристъпи съвсем близо до ръба на покрива.

Ейвъри застана до Ерис и двете се спогледаха уплашено.

— Лида — заговори Ейвъри и Лида забеляза страха в погледа й, — моля те, дръпни се оттам, нека да поговорим.

Лида обаче виждаше единствено Ерис, не откъсваше очи от шала. Как смееше да го носи пред хората, този подарък от женен мъж? Не се ли срамуваше?

— Какво ти става? — изпищя тя. — Не можеш ли да оставиш семейството ми на мира?!

В отчаянието си отстъпи още една крачка назад. Те буквално я бяха притиснали в ъгъла, тези две момичета, за които се предполагаше, че са й приятелки. Едната от тях обаче имаше връзка с баща й, а пък другата бе откраднала единственото момче, което беше обичала. Те й се присмиваха, помисли си отчаяно тя, защото си беше избрала скапаняшки приятелки. Бръкна в джоба на роклята си, за да потърси нов ксенперхеидрен. Просто трябваше да помисли малко по-трезво; след това щеше да измисли как да се справи с положението. Ръката й не напипа нищо.

— Знам, че си разстроена! — каза Ерис. — Извинявай. Знам, че е странно! Само че няма да кажа на никого. И никога повече няма да се виждам — заекна тя, — да се виждам с баща ти. Никога. Обещавам.

„Вземи си тъпия шал и се махай?“, искаше да изкрещи Лида или пък да разкъса Ерис на парчета, каквото и да е, стига да не стои тук и секунда повече и да говори за баща й. Като че ли тази вечер нямаше предостатъчно неприятности, с които да се разправя!

Ерис беше застанала до нея, достатъчно близо, та Лида да дръпне шала и да го смъкне от врата й. Сърцето й блъскаше от стимуланта. И двете бяха застанали опасно близо до ръба и Ейвъри не спираше да им крещи да се отдръпнат.

— И за мен е странно — прошепна Ерис, без да откъсва поглед от очите на Лида. — Моля те — каза тя и протегна ръка, за да докосне Лида.

Това беше последната капка.

— Казах ти да не ме докосваш! — изкрещя Лида и я блъсна. Като в просъница чу нови стъпки откъм стълбата.

Ерис се олюля почти като в забавен кадър, високите й токчета се хлъзнаха.

За момент изглеждаше така, сякаш ще се задържи, а и Лида протегна към нея ръка, но бе закъсняла…

Ерис падаше. Гънките на алената рокля плющяха около нея, шалът се вееше като бялото знаме на капитулацията. Изглеждаше необичайно красива, помисли си Лида някак отдалече, докато мъничкото телце летеше към мрака над града долу.

Лида остана да гледа дълго след като Ерис се скри от погледа й.

След цяла вечност, продължила незнайно колко, най-сетне осъзна ужаса на станалото. Скри лице в ръцете си и се разпищя.

В далечината слънцето се издигаше над хоризонта, протягаше дръзки червени пръсти към отдръпващото се нощно небе.

Когато го погледна, Лида видя единствено противното червено на прясно разплискана кръв.

УОТ

Уот не можеше да повярва.

Беше пристигнал на партито, разблъска като озверял тълпата и питаше всички наред дали са виждали Ейвъри или Лида. Най-сетне две уплашени първокурснички посочиха към кухнята. Той видя отворената врата на килера и стълбата, която се издигаше нагоре в мрака, и стомахът му се сви от страх, въпреки че Надя настоя: „Качи се горе. Веднага“.

От последното стъпало Уот видя как Лида и Ерис си крещят. Ерис протегна ръка към Лида, а Лида първо се отдръпна, след това я блъсна. Тогава Ерис падна, просто се плъзна настрани и пропадна в нищото.

Представи си я как се носи към земята, протегнала безпомощно ръце нагоре. Ако имаше късмет, щеше да умре преди удара.

Усети, че му се гади при мисълта как ще изглежда тялото й — или по-точно онова, което щеше да остане от него — на земята.

Лида продължаваше да стои там, приведена над ръба, с празен поглед, устата й отворена, за да наддаде остър, безкрайно дълъг писък. Имаше и други момичета на покрива: Ейвъри и още една с яркозелени очи и тъмна коса, която не познаваше. И двете наблюдаваха шокирани мястото, на което Ерис беше изчезнала.

Уот не издържаше повече. Протегна ръка и дръпна Лида назад, толкова силно, че главата й се отметна и неестественият писък най-сетне секна.

Останаха загледани един в друг известно време — той, Ейвъри и непознатото момиче. Всички бяха видели какво бе станало. Ейвъри беше пребледняла, раменете й трепереха и Уот разбра, че тя плаче безмълвно, а луната превръща сълзите й в блестящо сребро. Разбира се, та нали Ерис беше най-старата й приятелка. Прииска му се да я прегърне и да я притисне до себе си, но не помръдна.

Лида се беше превила разтреперана. Очите й се стрелкаха в различни посоки, лицето й беше разкривено от болка. Господи, тя още ли беше надрусана както снощи? Уот не можеше да повярва, че вчера бе пил уиски с Дерик в хола. Всичко оттогава му беше като в мъгла — Лида го прелъстяваше и го упои, а той се бе събудил и беше дотичал тук, обезумял от страх заради Ейвъри.

Само че бе закъснял, за да спаси Ерис.

Непознатото момиче наруши тишината.

— Трябва да се обадим в полицията. — Гласът й потрепери. Уот попита Надя коя е и Надя сравни чертите й със системата за лицево разпознаване на Кулата. „Райлин Майърс, трийсет и втори етаж“. Уот се запита как се е озовала тук.

Ейвъри примигна объркано, после каза:

— Аз ще съобщя.

Все още плачеше. Уот не можеше да понесе мъката й. В момента не можеше да направи почти нищо, но поне можеше да й даде шанс да скърби истински.

— Нека аз — предложи той и Ейвъри кимна с благодарност.

Сякаш думите бяха магия и изтръгнаха Лида от кошмара, в който беше заключена. Тя изпъна гръб, вирна глава и очите й заблестяха.

— Нищо подобно — заяви стряскащо спокойно. — Няма да го направиш.

— Лида, Ерис е мъртва — изтъкна Ейвъри. — Трябва да повикаме помощ.

— Никой не може да й помогне, след като е вече мъртва — заяви грубо Лида.

— Ти си виновна за смъртта й! — изпищя Ейвъри.

— Сериозно? — Лида си пое дълбоко дъх. Колкото повече другите изпадаха в паника, толкова по-спокойна ставаше тя. — А пък аз си спомням, че ти ни доведе тук.

— Ти я блъсна!

— Нима? — На фона на виковете на Ейвъри гласът на Лида звучеше тихо и разумно. — Не мисля. Според мен Ерис пи прекалено много на партито у вас. — Тя впи отново поглед в Ейвъри, без да мига, сякаш беше горгоната Медуза и можеше да превърне приятелите си в камъни. — След това се подхлъзна.

Райлин се намеси.

— И аз те видях, когато я блъсна. Ще кажа в полицията какво видях.

Лида се огледа, очите й се спряха на присъстващите един след друг. Беше като притиснато в ъгъла животно, което се опитва да намери изход. Умът й сякаш прехвърляше различни възможности.

— Райлин, нали така? — обърна се тя към момичето от долните етажи. — Ти си последният човек, който би трябвало да споменава полицията в момента, и много добре знаеш защо.

Райлин се поколеба, а в настъпилото мълчание Лида изпъна рамене и набра скорост.

— Нито един от вас няма да отиде в полицията, докато не уеднаквим и не уточним версията си. Ако някой посмее да гъкне, не обещавам да пазя тайните ви. — Изсмя се грозно и очите й заблестяха дивашки.

Уот настръхна, когато разбра какво се опитва да каже. Заплашваше го с хакерските му изпълнения. Майната му на това, помисли си той; двамата с Надя бяха много внимателни, истински професионалисти, така че не бяха оставяли следи никъде.

— Да не би да си въобразяваш, че можеш да ме заплашваш с работата, която върша? — изръмжа той, без да се интересува дали Ейвъри и другото момиче ще го чуят. — Никога няма да можеш да докажеш нищо. Не разполагаш с нищо против мен.

— О, Уот — въздъхна Лида. Сниши конспиративно глас. — Както вече казах, разполагам с много по-страшни неща за теб. Не ме предизвиквай.

Той я наблюдаваше объркано.

— Извинявай за хапчето — добави Лида почти весело. — Ти обаче сам ме предизвика. Ако беше малко по-забавен, нямаше да се налага да прибягвам до него.

Ейвъри гледаше от Уот към Лида и се опитваше да хване нишката на разговора им. Уот обаче не се примири.

— Ще позвъня в полицията и ще им разкажа всичко! — възкликна той.

— Както желаеш — отвърна Лида с напрегната усмивка. — Моля те, нека след това поговоря с тях, за да им кажа коя е в действителност Надя.

На покрива се възцари тишина. Лида погледна Уот. „Възможно ли е тя наистина да знае?“, помисли си отчаяно той. Как беше разбрала?

— Точно така — продължи Лида, проследила мислите му. — Нямам търпение да се запозная с Надя. С цялата й квантова мощ. — Натърти на „квантова“, за да разбере той какво става.

На Уот му призля. Не можеше да каже нищо.

— А ти… — Лида се обърна към Райлин. — Ще кажа на полицията какви си ги вършила у Корд. Ще те тикнат в дранголника поне за десет години за тази работа. Може би дори за цял живот.

Райлин пребледня. Уот се запита с какво я държи Лида. „Надя, опитай се да разбереш“, нареди той. Може пък да имаше начин да помогне. Ако поне един от тях не зависеше от Лида.

— Няма да те прикривам, Лида, не и след… — започна Ейвъри, но Лида се врътна към нея.

— Дори не си въобразявай, че ще ти позволя да си отвориш устата, Ейвъри. Мръсната ти малка тайна е най-противната.

Ейвъри млъкна. Сърцето на Уот се сви заради нея. Той, разбира се, знаеше с какво Лида държи Ейвъри, защото й беше поднесъл информацията на сребърен поднос.

— И така — продължи Лида и за пръв път в гласа й се прокрадна несигурност, нервност, дори истерична нотка. — Разбрахме ли се? Ерис се е напила, подхлъзнала се и е паднала. Разбрахме ли се?

И ги погледна един по един. Райлин кимна бавно, след това Ейвъри я последва, и двете като безпомощни кукли. Уот остана загледан в Лида за кратко, мислите му препускаха, отчаяно се опитваше да измисли решение.

Само че нямаше начин да се измъкне. Налагаше му се да излъже за смъртта на невинно момиче.

Най-сетне Уот кимна, както Лида много добре знаеше, че ще стане.

ЕЙВЪРИ

Ейвъри никога не беше виждала църквата „Сейнт Мартин“ на 947-и толкова претъпкана, както на сутринта на погребението на Ерис.

Погребението на Ерис. Беше й почти невъзможно да повярва, дори на нея, дори след като я бе видяла да загива.

Осветлението в църквата беше приглушено; беше пълно с опечалени в тъмни дрехи. Единственото цветно петно бяха белите цветя върху лакирания дървен ковчег отпред и екранът, подпрян до него, на който се въртяха снимки на Ерис — до една от напудрени фотосесии, които я беше карала да прави майка й: нямаше ги спонтанните селфита, с които Ерис пълнеше фийдовете си.

На Ерис никак нямаше да й хареса, помисли си Ейвъри и изхлипа. Погребението беше мрачно и прекалено традиционно. С нищо не намекваше за същността на Ерис, жива и жизнена, жадна за живот.

Имаше толкова много спомени от Ерис. Като деца си правеха маскаради, караха се за роклята на принцесата, която си сменяше цвета при всяко замахване с вълшебната пръчица. Ами в седми клас, когато си направиха ужасните прически, вечерта, когато пиха бира, а Ерис я вмъкна тайно у тях и държеше ужасната прическа, докато Ейвъри повръщаше цяла нощ. Кискаха се в часа по латински, защото всички думи в превода им се струваха мръсни. Ами когато избягаха за един уикенд в Лондон, защото Ерис заяви, че й било писнало от Ню Йорк…

Напоследък на Ерис й беше трудно и на Ейвъри й се прииска да я беше подкрепила повече. Ерис имаше нужда от нея, но тя нали се беше оплела в драмата с Атлас, Лида и Уот, а можеше да направи повече, отколкото да й организира парти по случай рождения ден. Дори то завърши с провал.

Добре поне че Ерис беше щастлива през последните две седмици с момичето от долните етажи, с което се срещаше. Ейвъри се питаше къде е момичето, дали е дошло. Прииска й се да се запознае с нея. Ерис дори не й беше казала името й.

Ейвъри се огледа. Изглежда, всички, които познаваха Ерис, бяха дошли, всичките им съученици и учители, родителите на приятелите им и приятелите на родителите. Забеляза Уот отзад, очите му сведени, също като нейните, въпреки че тя не беше говорила с него от онази нощ. Другите приятели на Ерис седяха на редицата зад нея: Джес, Риша, дори Минг — и Лида, разбира се, чиито очи прогаряха дупки в гърба на Ейвъри през цялото време. Семейството на Ерис беше на първия ред: майка й, облечена в черна рокля от кретон, която не беше твърде подходяща за погребение; Лейн, лелята на Ерис, беше дошла от Калифорния; и за огромна изненада на Ейвъри, Евърет Радсън и възрастната му майка. Баба Радсън гледаше напред с неразгадаеми очи. Беше се накичила с повече диаманти, отколкото Ейвъри беше виждала някой някога да носи, сякаш щеше да компенсира с карати отминалата младост. Седналият до нея господин Радсън хлипаше в кърпичка с монограм.

Ейвъри искаше да бъде разстроен заради Ерис. Не беше правилно да я изостави приживе, а сега, след смъртта й, да скърби. Същевременно не можеше да му се сърди, не и на човек, който бе така съкрушен от мъка.

Ейвъри и семейството й бяха на втория ред, зад Дод-Радсън, изненадващо почетно място, при положение че Ерис беше загинала на партито на Ейвъри. Родителите на Ерис не я виняха за случилото се. Тя обаче не можеше да каже същото за своите родители, които почти не я поглеждаха. Бяха все още пребледнели от шока. До Ейвъри се беше настанил Атлас, красив както винаги, с тъмен костюм. Непрекъснато се опитваше да привлече погледа й, но тя гледаше, без да помръдва, екрана, на който се сменяха портрети на мъртвата й приятелка.

— Дошли сме без нищо на този свят и няма да отнесем нищо…

Нищо, нищо, нищо, ехтеше думата в главата й. Ейвъри не знаеше нищо, защото точно това бе направила за Ерис. Не каза на никого истината за смъртта на приятелката си. Дори на Атлас.

Истината не променя нещата, опитваше се да си повтаря тя. Нищо нямаше да върне Ерис. Тя обаче знаеше, че тези мисли са проява на страх, че защитава собствения си интерес, и се презираше, че мисли по този начин.

След като Ерис падна — преди три вечери, макар да й се струваше, че е минал цял един живот, — Ейвъри прекрати партито и се обади на полицията. Те пристигнаха почти веднага. Ейвъри ги заведе на покрива и обясни с разтреперан глас как е намерила стълбата, как е качила приятели, за да им покаже гледката. Четиримата отидоха на разпит. Както се бяха разбрали, до един подкрепиха историята на Лида: Ерис била пияна и се подхлъзнала.

Ейвъри се смая колко лесно приеха лъжата им. Никой не поиска доказателство, никой не предяви обвинения. Ейвъри знаеше, че трябва да я държат отговорна, че е отворила вход към покрива, но единственото последствие беше, че пристигна екип по поддръжката и запечата изхода. Сега не спираха да я следят погледи и бе още по-зле, отколкото преди. „Какъв шок, че Ейвъри Фулър не умее да преценява — шушукаха всички. — Да остави пияна приятелка да се качи на покрива. Каква трагедия!“

Органът на огромната църква засвири и всички се изправиха, за да запеят погребален химн. Ейвъри посегна към старовремската книга с химни — църквата не беше от тези, в които думите излизат на лещите ти, както беше в нейната — и се опита да запее. Стискаше книгата с дясната си ръка, докато лявата, от страната на Атлас, висеше отстрани. Той я докосна с малкия си пръст, много внимателно, за да изкаже безмълвната си подкрепа.

Ейвъри не му обърна никакво внимание. Усещаше как Лида я зяпа от задния ред, предизвикваше я, изпробваше издръжливостта й.

Не знаеше какво да прави с Атлас. Обичаше го до болка, любовта й засищаше всяка нейна клетка. Само че тази любов беше сложна сега, заредена с трагедия и мъка.

Не можеха да избягат, не и след като Лида знаеше истината. Преди щеше да е съвсем наред — родителите им щяха да измислят нещо, точно както бяха направили миналата година, когато Атлас изчезна. Ако обаче избягаха сега, Лида щеше да разкрие тайната им в мига, в който изчезнат. Ейвъри нямаше намерение да подложи родителите си на подобно мъчение. Двамата с Атлас трябваше да останат, поне докато не измислят как да се справят с Лида.

Тайна за тайна, помисли си кисело тя. Да, тя знаеше тайна за Лида и с нея щеше да я спре да разкрие тяхната с Атлас. Колко дълго щеше да продължи този мъчителен баланс?

Всичко вече беше различно. Времето преди смъртта на Ерис изглеждаше като цял един живот, съвсем различен свят. Старата Ейвъри вече я нямаше. Старата Ейвъри беше съсипана и нова Ейвъри — по-корава, по-чуплива — се беше родила от късчетата на старата.

Докато стоеше в църквата, неспособна дори да заплаче за смъртта на приятелката си, й се струваше, че никога няма да е в безопасност, докато Лида е край нея.

МАРИЕЛ

Мариел стоеше в задната част на църквата, наполовина скрита в сенките, самата тя почти превърнала се в сянка. Беше с роклята, която Ерис ненавиждаше — просто нямаше други черни дрехи, — но беше облякла отгоре пуловер, беше я съчетала с черни равни обувки и малки изкуствени перли на ушите. Не изглеждаше чак толкова зле. Дори не си сложи обичайното ярко червило, само малко пудра около зачервените очи, все още подпухнали от плач. Искаше да изглежда прилично, когато си вземе последно сбогом с Ерис. Единственото момиче, което беше обичала истински, макар да не й го беше казала, не и с толкова много думи.

Стисна броеницата в джоба си толкова силно, че кокалчетата й побеляха, и се огледа.

Църквата беше пълна с орди хора в черно елегантно облекло, с жени, стиснали лачени чантички, докато подсмърчаха в кърпички с монограми. Всички ли бяха приятели на Ерис? Едва ли я познаваха толкова интимно колкото Мариел. На тях, разбира се, тя нямаше да им липсва с онази мъка, която избликваше отвътре и заплашваше да я удави. Всяка сутрин през последните три дни Мариел се будеше и се сещаше за нещо, което би искала да каже на Ерис, но след това си спомняше какво е станало. И тогава мъката се стоварваше отново върху нея.

Освен мъката имаше и ужасно, разяждащо чувство за вина заради жестоките неща, които беше казала вечерта преди Ерис да загине. Не бе имала предвид нито едно от тях; просто тогава се разстрои, уплаши се, че някой ще премести любимата й високо в Кулата и тя ще я изгуби заради онзи свят. Когато Ерис отиде сама на партито, Мариел почти обезумя.

Знаеше, че обича Ерис повече отколкото Ерис обича нея, че Ерис може изобщо да не я обича. Тази мисъл я ужасяваше.

Обичаше я още от самото начало, почти от самото начало. Не можеше да каже защо, но се чувстваше привлечена от мига, в който се запознаха. Ерис беше умна, безгрижна, уверена, но също така интересна, магнетична, с енергия, която караше Мариел неочаквано да се почувства жива. Известно време се опитваше да се пребори с това, но накрая просто не й остана избор. Не можеше да сдържи любовта си към Ерис.

Когато Ерис й позвъни от партито, Мариел усети как я залива облекчение. Щяха да се справят. Ерис каза, че скоро се прибира. Мариел я чака цяла нощ и половината сутрин, но Ерис така и не се появи.

Накрая тя все пак бе изгубила любимата си заради света на високите етажи.

Премести поглед към ковчега в предната част на църквата. Не можеше да повярва, че от Ерис е останало само това. Не беше достатъчно голям, за да я побере с нейния дълбок, силен смях, с жестовете и бурните емоции. Цялата тази църква — не, цялата Кула — не беше достатъчно голяма, за да я побере. Ерис бе много повече.

Докато свещеникът нареждаше, Мариел не спираше да мисли за начина, по който беше загинала Ерис. Казаха, че последвала тъпите си приятели по една стълба към покрива на Кулата, място, което отдавна е трябвало да бъде затворено. Била пила прекалено много, подхлъзнала се и паднала — ужасен, трагичен инцидент, който можело да бъде избегнат.

Мариел знаеше, че това не е истина. Ерис лично й бе казала, че не пие. А след това бе изпратила онова странно съобщение, че първо искала да направи нещо за приятел. Какво бе искала да направи? Що за приятел би изпратил Ерис на покрива? Нещо не се връзваше и това не спираше да измъчва Мариел.

Онези от високите етажи мислеха, че са имунизирани за проблемите на истинския живот, че са в безопасност тук горе, на километри над земята, пълни с пари и връзки. Обаче грешаха. Мариел щеше да открие истината за смъртта на Ерис. Ако имаше отговорен, ако някой криеше нещо, тя щеше да ги накара да си платят.

Стоеше в задната част на църквата непоканена, пренебрегвана. Но всеки, който я погледнеше, щеше да види сълзите по страните й.

БЛАГОДАРНОСТИ

Открай време мечтаех да напиша роман, но на моменти задачата ми се струваше непосилна. Благодарна съм, че получих невероятно много подкрепа и помощ.

Първо, огромна благодарност на целия екип на „Алой Ентъртейнмънт“. Джоел Хобейка, безстрашната ми и неуморна редакторка: благодаря ти, че беше моя партньорка в престъплението още от самото начало. Тази книга се възползва от поощренията и идеите ти в повече отношения, отколкото мога да преброя. Джош Банк, първият човек, който чу идеята ми за „Хилядният етаж“: благодаря ти, че се влюби в книгата като мен, и за безкрайните часове, в които измисляше обрати заедно с мен. Сара Шандлър, благодаря ти за енергията, поощренията и редакторска проницателност. Лес Моргънстийн, Джина Гироламо, Маги Кейхил и всички останали в офиса на „Алой“ Ел Ей, благодаря ви за непрекъснатата и ентусиазирана подкрепа за „Хилядният етаж“. Благодаря и на Тио Гълиадис за гения по отношение на социалните медии; на Илейн Дамаско за невероятната визия и дизайнерска работа; на Лиз Дреснър за дизайнерския талант, на Роми Гоулън, задето ни подтикваше да спазваме сроковете, на Стефани Ейбрамс и Мат Блумгартън, задето се справяше успешно с повече финансова документация, отколкото са страниците на книгата, и на Хедър Дейвид, задето незнайно как накара цялата операция да проработи, макар ние да се стараехме да постигнем обратен ефект.

Благодаря на прекрасния екип на „Харпър Колинс“, без които книгата никога нямаше да се получи. Емилия Роудс: изминахме дълъг път от дните, когато двете с теб редактирахме вампирски романи. Няма друг, с когото бих работила с по-голямо желание по този проект. Благодаря ти, че повярва в него, а също и в мен. Джен Клонски: благодаря ти, много ти благодаря за безкрайния ентусиазъм и подкрепа. Алис Джърман: знам от първа ръка каква трудна работа е да помагаш в процеса на редактиране, затова оценявам цялата ти помощ (най-вече вариантите от последната минута, които нанасяше вместо мен на ръка!). Джена Стемпъл: благодаря ти за тази прекрасна, великолепна, наистина съвършена корица. Сара Кауфман, Алисън Клаптър, Алисън Донълти и останалите от дизайнерския екип на „Харпър“: благодаря ви, че направихте тази книга да изглежда красива. Огромна благодарност на Елизабет Уорд и останалите от маркетинговия екип на „Харпър“, на Джина Ризо и на екипа по рекламата за неуморните и безумно творчески усилия да популяризирате „Хилядният етаж“.

За всички от „Права“ — Алегзандра Девлин, Алисън Хелъджър, Каролайн Хил-Тревър, Рейчъл Ричардсън, Алекс Уеб, Харим Им и Чарлс Нетълтън — благодаря ви, че разпространихте „Хилядният етаж“ в толкова много страни по света. Не мога и да мечтая за по-благороден, добър и наистина прекрасен екип от агенти по права за чужбина. Имам късмет с вас, а дори не го знаех!

На приятелите и семейството; благодаря ви за приноса към работата ми, задето ме търпяхте, докато създавах книгата. Мамо, татко, нямаше да стигна дотук без вашата постоянна подкрепа и увереност в мен. Джон Ед и Лизи, вие винаги сте били моето вдъхновение, моите мажоретки и първите ми фенове. Благодаря на бабите и дядовците, най-вече на Снейк, задето ме научи да чета преди толкова много години. Много ми липсваш и винаги ще бъде така.

Благодаря и на семейство Фийлд, задето ме приемаха за не само един дълъг писателски уикенд; със специални благодарности към Кики, задето шофира осем часа до дома от сватба, докато аз писах през цялото време на предната седалка. И най-сетне, благодаря на Алекс: благодаря ти за търпението, за гуакомоле поощренията, задето говореше за въображаеми тийнейджъри повече, отколкото ти се искаше, задето чете романа непрекъснато.

БЕЛЕЖКИ ПОД ТЕКСТА

1

Едно, две, три (ит.) — Б. пр.

2

Скаридоподобен ракообразен зоопланктон — Б. пр.

3

Ами, да (фр.) — Б. пр.

4

Добър вечер, господине, госпожице (фр.) — Б. пр.

Content

Катрин Макгий
Хилядният етаж

ПРОЛОГ

ЕЙВЪРИ

ЛИДА

РАЙЛИН

ЕРИС

УОТ

ЕЙВЪРИ

ЛИДА

ЕЙВЪРИ

ЕРИС

РАЙЛИН

УОТ

ЛИДА

ЕЙВЪРИ

ЕРИС

РАЙЛИН

ЕЙВЪРИ

УОТ

ЕРИС

ЛИДА

РАЙЛИН

ЕРИС

ЕЙВЪРИ

ЕРИС

УОТ

РАЙЛИН

УОТ

ЛИДА

ЕРИС

ЛИДА

ЕЙВЪРИ

РАЙЛИН

ЛИДА

ЕЙВЪРИ

ЕРИС

РАЙЛИН

ЛИДА

ЕЙВЪРИ

УОТ

РАЙЛИН

ЕРИС

ЛИДА

УОТ

РАЙЛИН

ЕЙВЪРИ

ЛИДА

ЕРИС

ЕЙВЪРИ

УОТ

ЛИДА

ЕЙВЪРИ

УОТ

РАЙЛИН

ЕРИС

ЛИДА

ЕЙВЪРИ

ЛИДА

УОТ

РАЙЛИН

ЕРИС

УОТ

РАЙЛИН

ЛИДА

ЕРИС

ЕЙВЪРИ

ЛИДА

РАЙЛИН

ЕРИС

РАЙЛИН

ЛИДА

УОТ

ЕЙВЪРИ

МАРИЕЛ

БЛАГОДАРНОСТИ

БЕЛЕЖКИ ПОД ТЕКСТА