Тетяна Белімова, Ольга Деркачова, Наталія Гурницька, Ніка Нікалео, Любов Долик, Леся Олендій, Дара Корній, Галина Вдовиченко, Вiкторiя Гранецька, Iрина Хомин

Львів. Кава. Любов

Передмова

Львів, Львів, Львів… Це місто ніколи не відпустить тебе, якщо ти хоч раз там побував. Це місце-казка, це місто-чари, це любов, і кава, і шоколад, і незмінні підбори, підбори, підбори… Навіть у мороз і на кризі. Це незмінне звертання по-львівськи «прошу пана», і «то є перша кляса», коли щось до вподоби. Той, хто не бував у цьому старому місті, ніколи не збагне душу України. Бо Аптекар славнозвісного Юрія Винничука живе тут, і Купальниця Галини Вдовиченко теж родом звідси, а ще Мавка Дари Корній, хоч письменниця і не говорить про це прямо. Усі ми різні, але й усі однакові у цій своїй глибочезній і палкій любові до нашого середньовічно-сецесійного міста з його вузькими вуличками і широченними новими проспектами, з помпезною архітектурою Горголевського і по-воєнному монументальним сталінським ампіром. Не можна бути у цьому місті і не закохатися у нього. А закохавшись, не творити неможливо. Львову присвячено вірші, пісні й романи… На його вівтар покладено долі, списано сторінки історії. Він був збудований во славу того, чиє ім’я носить, але тут ви не знайдете жодного пам’ятника Леву, лише засновнику міста – єдиному Королю землі Галицької Данилові Галицькому. Тому що час розставляє усе на свої місця, і немає на те ради, бо він – єдиний суддя.

Кожен твір, що увійшов до цієї антології, звучить лейтмотивом любові і захоплення Львовом, Лембергом, Леополісом, як його по-різному називали у різні епохи. Та в усі часи він однаково з ароматом дощу і трав’яного чаю, як в істинної львівської пані у рукавичках Галини Вдовиченко, і морочно-фентезійний, як у вишуканої та особливої Вікторії Гранецької, хоча вона і не його мешканка, і тоскно рідний у по-дівочому щирої і ніжної Ірини Хомин… Львів такий, такий… до кінця незбагненний і по-особливому пасіонарний. Дається взнаки понад триста років Магдебурзького права… Львів’яни вільні у своїх думках, у почуттях, в уподобаннях. І це робить місто дуже європейським і зовні, і духом: тут є костели, церкви, і є синагога, і от-от з’явиться мечеть, адже сюди, у столицю Західної України, після анексії Криму переселилося понад дві з половиною тисячі кримських татар. Але я не буду про політику. Тобто тільки не тут!

Говоритиму лише про кохання і каву з різноманітними прянощами, а може, й глінтвейном Лесі Олендій у світлі ліхтарів і музики бароко на вуличках старого елегантно-мистецького міста. Яке, наче героїня Любові Долик, вабить, і кличе, і зачаровує зовні велично-стриманою, навіть аристократичною красою, а всередині таким несподівано пристрасним і розкутим нічним життям.

Львів – це не Ратуша і не костел Ельжбети, тим пак це не церква Святого Юра або ж новомодна «Арена Львів»… Львів – це його мешканці і ті, хто щоденною працею створює його, як тепер кажуть, імідж. Львів – це ті, хто живе у ньому і творить, хто вперто іде до своєї мети, не зраджуючи його з іншими містами у пошуках кращої долі. Львів – це кохання, кава, чоколяда, це вона і він, і він, себто Львів…

Приємного занурення у цю середньовічну казку з присмаком ІТ-технологій! А далі… далі може бути, адже завжди так хочеться продовження палкої історії любові.

Ніка Нікалео

Галина Вдовиченко

Ймовірність дощу нуль відсотків

У місті, де Марко ще ніколи не був, на нього чекали банальні принади. Їх не раз обіцяла йому Світлана: поїдемо, пропонувала, до Львова, посидимо на відкритій терасі, замовимо запашної кави, нам видадуть картаті пледи, неодмінно картаті, вони рятуватимуть нас від вечірньої сирості. Падатиме дощ, от побачиш. Дощ, кава і плед – стандартний львівський набір. Ти ж любиш, мружилась Світлана, аби усе було за правилами, без несподіванок та імпровізацій.

Він часом не розумів, чи вона жартує-іронізує, а чи говорить серйозно. Чого це він любить, аби усе було за правилами? Без несподіванок та імпровізацій? Це якось навіть образливо звучить. Кожного разу виникає бажання запитати: що ти маєш на увазі?…

Насправді він аж ніяк не міг вирватися з Києва. На Різдво не вдалося, бо робота не відпускала, а тоді непомітно й весна промайнула. І от уже середина літа, а в нього й далі не складалося з тією поїздкою. А Світлана що? Вона поїхала без нього. З якоюсь малознайомою товаришкою. Тиждень після того минув, і от маєш, як навмисно, – йому нарешті випала нагода. Три вільні дні. Але тепер уже Світлана мала справи, і він гайнув до Львова сам-один, наче комусь щось доводив. Хіба не могла Світлана почекати на нього ще тиждень?

– Їдь-їдь, – сказала йому на прощання, – очі-щілинки, – он і дощ обіцяють…

Пропустив іронію повз вуха. Не був певен, що саме цього потребує – самотності, дощу та кави, але щось суттєве він таки мусив отримати. Бодай короткий перепочинок. Львів, запевняли його офісні знавці, гарантує розслабон за два-три дні наче за тиждень. Марко сподівався саме на це. На швидку дію випробуваних багатьма ліків. Якщо це місто може пригальмувати шалений лет невість куди, не знати вже й для чого, якщо воно може дати можливість перевести дух, Марко готовий заради цього замовити маленьке помешкання (не готель, а саме помешкання) у середмісті, на площі Ринок, сісти у швидкісний денний потяг і зійти на незнайомому пероні. І мовчати весь час, переважно мовчати, не приймати жодних рішень, ні за що не відповідати, лише дивитися й слухати. Лише пити, їсти, спостерігати. І не думати про Світлану, не думати про їхні стосунки, які зайшли у глухий кут.

Їхав переконатися, чи станеться збіг очікувань із тим, що може запропонувати це хвалене місто. Бо геть усе останнім часом не складається, валиться з рук, тривожно на душі, наче збираються хмари, темніє й гримить, і чуєш, знаєш, що вже не втекти від зливи.

Який там дощ! Львів потопав у спекотному мареві, нагадуючи сонне приморське місто. Здавалося, зараз таксі заверне за ріг і над низьким муром із викришеним по кутах камінням сяйне смуга бірюзової прохолоди, до вух долинуть крики білих чайок і повіє солоним морським вітром. Таксист зупинив легковик під брамою на старій вулиці.

– Площа Ринок там, через двір, – махнув рукою, перехопивши погляд пасажира. – Це ваш будинок. Ми під’їхали з протилежного боку. Той самий номер, що вам потрібний, не сумнівайтеся.

Господині помешкання Марко зателефонував з-під брами, як і домовлялися. Вона вийшла неквапом, підборіддя вгору, побрязчавши ключем від брами, погримівши засувом на ланцюгу. Власниця молодого голосу виявилася субтильною старунею в охайному вбранні, з пишною мушлею сивого волосся. Вона провела його затіненим подвір’ям-колодязем – Марко слідував за нею, підвівши голову. У квадраті неба напиналися вітрила простирадел. Вхід у помешкання просто з двору. Двері на першому поверсі, незамкнені. Як у дитинстві, коли мама й усі жінки двоповерхового дерев’яного будинку на Подолі виходили у двір вивішувати білизну, лише притуливши двері квартир.

– Ставте, ставте на бенкетку, вона для того й існує. – Господиня пропустила гостя вперед, м’яко тицьнула пальцем у його дорожню сумку, а тоді показала на низенький ослінчик, обтягнутий вицвілим оксамитом невизначеного кольору. Цей наказовий жест у її виконанні виглядав делікатно і навіть грайливо, і Марко слухняно залишив свою валізу, де було запропоновано.

Жодних сторонніх запахів у помешканні не вчувалося, натомість мерехтіло в очах від надміру дрібниць. Складені віяла, театральні біноклі, порожні карафки з-під парфумів, порцелянові статуетки, пуделка, бляшанки, поливана кераміка, бронза та олово, скляний канделябр у залишках воску, дві срібні ложечки… У двох кімнатках та у крихітній кухні – полички та шафки з різними абищицями. Наче потрапив в антикварну крамничку.

Пані Зеня дала гостю можливість обдивитися, передала йому необхідну побутову інформацію, пояснивши, чим і як користуватися, й залишила на тумбочці у передпокої ключі від помешкання та від брами. Йти, натомість, не поспішала.

– Кави? – запропонувала. Не чекаючи відповіді, зняла з полички кавомлинок, старий, із потемнілого дерева, з висувною шухлядкою та відкидною лядою нагорі.

– Я не п’ю кави, – зупинив її Марко, – дякую.

– Тоді чи не бажаєте, прошу пана, чаю? – Бабуся не збиралася вступатися. – Смачного чаю з трав Знесіння, га? Ви такого чаю не куштували, запевняю вас.

– Знесіння? – перепитав Марко, беручи до рук барометр на високій дерев’яній ніжці. Стрілка-вказівник трималася біля позначки stormy . Поламаний. Марко повернув його на місце й опустився у масивне крісло, трохи не розрахувавши глибину, воно помітно просіло під вагою його тіла. Бачив з кімнатки господиню, вона поралась у крихітній кухні.

– Знесіння, – повторила пані Зеня, – район у Львові.

Срібна каравела гойднулася на її голові.

– Авжеж, у Львові. Це наче гори у місті. Неподалік від асфальту та автівок, а немов у лісі. Пташки співають, трави чисті…

І гість захотів ароматного чаю, у великому горняті. Спостерігав за пані Зенею, за тим, як вона усе робить неквапливо й вправно. Її дії заворожували. Із семи бляшанок було всипано до невеличкого мідного чайничка по дрібці трав і залито окропом. Вичікавши три хвилини, протягом яких чайничок погойдувався у її руках над вогнем, жінка відставила посудину вбік, на керамічну підставку. Гість лише кліпнув очима, стулив повіки й розтулив – а чай уже був настояний, уже лився бурштиновою крученою цівкою у велике горня, розмальоване маками. А пані Зеня вже й готувала каву для себе, наче мала дві пари рук. Закинула до кавомлинка жменьку кавових зерен, заходилася повільно крутити корбочку. Мовчки. Вона робила тривалі комфортні паузи між короткими фразами, ця сива господиня іграшкового помешкання на площі Ринок. Вона знала, що потрібно втомленому гостю.

Марко ковтнув чаю, гіркувато-терпкого на смак, тоді ще, і ще. Перед очима крутилася ручка кавомлинка, слухняно оберталася під справними старечими пальцями, обтягнутими сухою шкірою. Кімнату виповнювали запах нагрітих сонцем трав та хрускіт зерен у жорнах. За віковими стінами бив годинник на міській ратуші, звуки лунали стишено, з масним шурхотінням, наче хтось торкався грубої струни на контрабасі.

Марко з зусиллям розплющив очі. Нікого. Скільки він спав? Двадцять хвилин? Годину? Не важило скільки, бо він хотів спати ще, він тільки-но увійшов у смак солодкої непритомності. Відчував прохолоду кімнати, легке ажурне покривало на ногах та грудях, маленьку подушку під головою… Важкі повіки лише кілька секунд протрималися розімкнутими.

Спав так, як не спав уже давно. Прокидався й знову зісковзував у глибоке солодке забуття. Прокинувся голодний, голова свіжа, настрій піднесений. Стан – очікування чогось надзвичайного. Що там в айфоні? Оце маєш! Більше доби минуло. Пропущені дзвінки несуттєві. Від Світлани жодного.

Новини у світі? Нічого справді нового, ті самі проблеми, страхи та очікування ще більших неприємностей. Збираються хмари, темніє й гримить – у великому світі висить у повітрі тривожне передчуття. Гаразд, що з погодою? Все добре, заспокоїв айфон. Спека покинула місто, ймовірність дощу нуль відсотків.

Вийшов із душової кабінки, вдягнув білу футболку, джинси, легку вітрівку – вперед! У місто.

За дверима – балкон, хіба він тут був, цей довгий рипучий балкон-тераса? Вчора він його не зауважив. Спустився з низького бельетажа надвір, тут усюди, мабуть, по два входи-виходи. Перетнув вузький простір у протилежному напрямку, до площі Ринок. Кроки лунко відбивалися від стін та від стелі напівтемних сіней будинку. Масивні двері на площу виявилися зачиненими. Підсвітив собі мобілкою: ані кнопки домофону, ані шпарки до ключа. Як вийти? Провів плямкою світла вправо-вліво, вона ковзнула стіною далі, поверхнею готичного обрамлення колишніх, уже неіснуючих, дверей. Цегляна кладка. Кам’яний одвірок навколо неї. Е ні, все ж таки двері! Грубі білі двері. Ось і клямка. Марко торкнувся холодного металу, натиснув – і під пронизливий скрегіт іржавих петель вийшов на сонце.

Площа одразу вхопила його, вдарила яскравою картинкою по очах, затягла у вир пістрявого натовпу, не давши оговтатись від надміру світла й тепла. Юрма шуміла, наче рясний дощ. Заплющиш очі – почуєш зливу.

– Паноньцю, купіть гортензію для своєї пані! Абисьмо знала, як ви її кохаєте!

Дівчинка з кошиком, наповненим букетами квітів, простягнула йому три гілочки, зібрані стрічкою, – білі квіти, рожеві й бузкові. І втратила до нього цікавість, щойно він заперечно хитнув головою. Юну квіткарку вже проминала артистична пара, на неї й перемкнула вона свою увагу. Молодик у театральному котелку на потилиці та дівчина у довгій білій сукні та крислатому капелюсі зі штучними квітами. Він підтримував руку панянки у себе на зігнутому лікті, щось шепотів, нахилившись до неї, мало не лоскочучи рожеву щічку гострим, закрученим вгору вусом.

– Паноньцю, потіште панянку свіжою гортензією!

На площі вирував фестиваль, тут усі були у костюмах. Міжнародний фестиваль, кіно чи театральний. Лунали різні мови – польська, німецька, українська… Пан у темно-синьому котелку з високою тулією та муаровою стрічкою стояв, піднісши вгору ціпок, вітав когось на хіднику. Це був гід, очевидно, що гід, він так кликав свою туристичну групу, вів екскурсію у вигадливому вбранні за модою початку двадцятого століття. Кожен другий чоловік на площі мав вуса, штучні, наклеєні. Майже усі були вбрані у білі сорочки з довгим рукавом, у камізельки та маринарки. Дехто у самих камізельках, але майже усі у краватках, з кишеньковими годинниками на ланцюжках. На головах – канотьє, котелки, капелюхи і кепки… Усі походжали повільно, ніхто не квапився, позираючи на молодих жінок, що пострілювали очима з-під вигадливих капелюшків. Коли бачили знайомих, зупинялися поромансувати, для свого задоволення, до стриманої радості чарівних пань.

Марко зупинився, роздивляючись на людей, немов героїв ретрофільму, розглядаючи будинки, і щойно після реставрації, і старі-обдерті з обсипаним тиньком. Чекав, що зараз почує з притиском: «Шановний! А ви тут що робите? Хто пустив стороннього на знімальний майданчик?!.» Проте на нього не звертали уваги, й він скинув із себе заціпеніння, рушив спроквола, аби не стояти, за двома чоловіками, упіймавши завершення репліки: «…Полтва, пане Бриль…»

Цікавість вела за собою. Почувався у цілковитій безпеці, його очі фіксували деталі, перестрибували з ліхтарів на балкони, з квітів на підвіконнях на квіти у петлицях та на капелюхах. Увага перемикалася на загальну панораму й поверталася до дрібниць. Хтось тут насправді усе це знімав, працював із розмахом, не заощаджував на костюмах та реквізиті. Де ж ховалася камера? Жодних ознак її присутності.

Під невисокими деревами ті двоє чоловіків прямували вздовж ратуші, помахуючи ціпками, наближалися до новесенької кутової будівлі на розі, там дві вулиці вливалися у площу під прямим кутом. Обійшли жінок у капелюхах із розлогими крисами, з парасольками у руках; доглядальницю з дітьми, хлопчиком у матросці та коротких штанцятах, дівчинкою з накрученими локонами, у ляльковій сукні.

Стишені голоси попереду то робилися виразнішими, то губилися у сторонньому шумі. Марко дослухався до тих двох, що поспішали на будівництво колектора. «Перекриття та засклепіння Полтви вимагає…» – і далі щось нерозбірливе бурмотів один. «Особливо на другому етапі», – долинало від його співрозмовника… Перший, говіркий, щоразу поважно повторював «пане інжінєр» або «пане Бриль». Другий обмежувався лаконічними «так» чи «ні». Два ціпки злагоджено вибивали ритм по бруківці.

Біля кутового фонтану згортали торгівлю. Тут щойно вирував ринок, міщухи купували городину, молоко та сир, а тепер продавці згортали ятки, збирали свій крам, звільняючи місце для прогулянок. Не поспішали забиратися геть лише дві тлусті перекупки, мили зелень у чаші фонтану, гукали останніх покупців, сварячись між собою. І молода селянка ще залишалася, пов’язана хусткою, сиділа біля кам’яної Амфітріти, дружини Нептуна, накладала дівчинці у маленьке горнятко пахучі рум’яні шкварки, розгортала пишний домашній хліб, сповитий чистим рядном. Марко лиш глянув – відчув повний рот слини. Щось далеке нагадало про себе, забуте, викликане апетитним запахом сільських шкварок та свіжого хліба з грубою шкіркою, із цяточками запеченого кмину.

– Скільки коштує? – запитав торговку, позираючи на її чисті руки, білі й пухкі. З таких рук можна їсти.

Жінка весело озвалася, Маркові почулося: «Всі гроші!» Витяг із кишені купюри, нехай сама візьме, скільки треба.

Молодиця з цікавістю зазирнула до його долоні, тоді зиркнула на вигадливо подерті джинси.

– Беріть, – сказала, – беріть, беріть, їжте на здоров’я.

Намастила запашними шкварками гігантський кусень хліба й не взяла за це нічого.

Акція, зрозумів Марко, вгризаючись зубами у духмяний бутерброд. Заохочують покупців. Хто ж виробник? Їв пожадливо, аж за вухами лящало. Де назва фірми? – роззирався. Як називається господарство фермера? Треба б запам’ятати. Чудовий рекламний хід, одразу перетворюєшся на палкого прихильника цієї марки, бо воно усе й справді натуральне, без жодних штучних домішок.

Торговка підвелася, збираючи залишки неспроданих харчів. До неї одразу приступила перекупка, жінки обмінялися кількома репліками, поторгувалися, наче бавлячись, для годиться – бо як же без того? І от уже перекупка вигідно для себе, але й селянці не у збиток забирає нереалізовані залишки у свою торбу. Жінки заледве рушили з місця, як уже надійшов верткий молодик з відром води і драпаком, заходився змивати бруд із бруківки, зчищати з долівки сліди гілок кропу, розчавлених яблук та масних плям розлитої сметани.

Годинник на вежі сповістив чверть години, дзеленькнув трамвай, зухвалий підліток застрибнув на підніжку, проїхав кілька метрів, гукнув до когось переможно: бачив?! І зіскочив на ходу, а до нього вже наближалися сюрчання свистка жандарма та вереск жінки: «Ромку, злап’ю – заб’ю!» Хлопчина протупотів повз Марка, мало не наступивши йому на ногу важким черевиком, біля катедри переплигнув через жебрака, що сидів під муром, – тільки його й бачили.

Марка попереджали про розгул туристичної креативності у цьому місті, його застерігали, що тут, особливо у центрі, на кожному кроці бавляться, провокують та спокушають, йому називали місця, які не варто обминути, і закутки-завулки, куди він має неодмінно збочити. Але те, що він встиг побачити, перевершило усі очікування. Усе навколо крутилося досконало зрежисованим дійством. Жодного обману, жодних декорацій, навіть назви на будівлях справжні: «Жіночий кооператив “Труд”», «Народная торговля», «Zipper». І ще раз «Zipper» на тій самій будівлі, і ще раз, трохи меншими літерами.

Віялом газет, притиснутих до грудей, зачепив Марка хлопчина, з вигляду не старший років десяти. Власник деренчливого голосу й бадьорих інтонацій. Малий завзято вигукував: «Кур’єр львовський полудньовий»! Дві жінки, з вигляду прачки, з плетеними кошиками, наповненими прасованою білизною, стрімкою ходою обігнали Марка, одна схвильовано переповідала іншій трафунок: на вулиці Блонній із возу, що розвозить білизну, вчора вкрали сорок скатертин, половина з них належить пані Дануті Вольській, вони й позначені відповідними літерами. Слухачка щоразу, після кожної подробиці зухвалого злочину, схвильовано зойкала й затискала вільною рукою рота.

Два голодні міщухи спостерігали, присунувшись мало не впритул до вітрини, як за склом м’ясної крамниці череватий червонопикий крамар, підв’язаний білим фартухом, різав вудженину, схилившись над хитрою машинкою: закладав у неї шинку, крутив ручку, і машинка різала м’ясо тоненькими скибками. З мармиз міщухів було зрозуміло, що їм аж носи викручувало від запаху, вони не в змозі були відвести погляди від захопливого дійства. Якийсь рух угорі, над будинком, відволік Марка – він був змушений задерти голову й навіть відступити, аби роздивитися як слід, що там за кам’яним орлом, на картуші будинку. Якась наче тінь промайнула, схоже, від кінокамери. Так от вони звідки знімають! І то, мабуть, історичний фільм. Або рекламний ролик для промоції туристичного міста.

Жодного разу, поки Марко обходив площу Ринок по периметру, жодного разу він не згадав про Світлану. А тут, під будинком з орлом нагорі, раптом сяйнуло: Світлана! І стало йому шкода, так шкода, що її немає зараз поруч, що він не може розділити з нею все, що бачить та чує, що нема кому зараз сказати: дивись, дивись! І перезирнутися. Він згодом розповість їй про цю дивну прогулянку, але його розповідь виглядатиме наче вигадка або сон, Світлана слухатиме його зі своєю іронічною усмішкою, вона не повірить. А ще він подумав, що її напівжартівливі докори у його нерішучості мали-таки під собою певний ґрунт. Бо як він мав вчинити кількома днями раніше? Сказав би: збирайся, я замовляю квитки, їдьмо нарешті! Ми ж так хотіли до Львова удвох!

– Гей, послухайте…

Дівоче обличчя визирнуло й сховалося за театральну тумбу, за край афіші, задертий скрученою руркою. Опера Вагнера «Лоенгрін». Великий міський театр.

Марко ступив вперед, назустріч – його одразу вхопила дівоча рука, безцеремонно втягнула за тумбу.

– Допоможіть, будь ласка! – прошепотіла дівчина.

Вона ледве стримувала сміх, навіть кусала собі нижню губу, аби не розсміятися. Біла довга сукня з чорним атласним пояском, капелюшок, жива квітка над чолом.

– Проведіть мене до межі зони. Можете? Вас це не надто обтяжить? У нас тут, розумієте, ще й квест із друзями. Я маю дійти майже до короля Данила… Неодмінно у супроводі дивака, тобто особливого з вигляду чоловіка, нестандартного. – Вона кинула погляд на його джинси та вітрівку. – Такого, як ви. Не ображаєтесь?

– Квест? – перепитав Марко.

– Ну квест… – протягло мовила дівчина у нетерпінні. – Стара забута гра. У неї вже років двадцять мало хто грає. А ми от захопилися. Це моє чергове завдання, бачите, у записці? Усе має бути по-старому: папір, кілька слів, написаних від руки. Такі правила. Я щойно цю записку отримала. Тепер самій не можна пересуватись, лише… з диваком. А наступна записка чекає на Галицькій, на порозі кравецької майстерні, неподалік від пам’ятника Данилу Галицькому. Поможіть, прошу…

Марко мовчав, бо надто багато хотів запитати. Що ж це усе значить?

– Виведіть мене із зони, – напосідала дівчина, навіть за рукав його смикнула. – Час пішов.

Марко узяв руку дівчини, заклав собі за лікоть, і вони вийшли удвох зі свого сховку.

– Туди! – Дівчина кивнула, вони рушили за двома огрядними панями у розлогих капелюхах із павичим пір’ям і обігнали їх неквапний хід.

– Зйомки? – нейтральним голосом поцікавився Марко.

– Можливо, – охоче підтакнула дівчина. – Сьогодні тринадцятий рік. Усі в системі, окрім вас. – Вона усміхнулась. – Наплутали щось?

Марко зирнув на неї спідлоба.

– Я не знаю про систему, – відповів. – Що це таке?

– Ви приїжджий?… Невже не чули про систему? «Жива історія»! Береться один день з минулого, так? І той, хто у системі, може відчути на собі, як воно усе було насправді, проживає годину або добу в минулому, хто як забажає. Хіба не чули? Наступної суботи буде… стривайте… це буде день із шістдесятих років. Уявляєте? Візочки з газировкою з малиновим сиропом, твіст і шейк, сукні-трапеції, краватки-оселедці… Щось там із модних страв того періоду, олів’є, чи що… Шоколадні цукерки «Спартак»… Інша епоха, інше вбрання, інша музика…

– То це трюк для туристів? – Марко нарешті отримав підтвердження своїм підозрам.

– Можна й так сказати. Теж гра. Для великої кількості людей. Усі за тим сюди і їдуть, щоб потрапити у «Живу історію».

– А у вас гра у грі? Ваш квест, маю на увазі. Зрозуміло… А вбрання? Старі трамваї? Вози, авто, будинки… Як усе це робиться?

– Ви з дуба впали? – Дівчина розсміялася від душі. Вона сприйняла запитання Марка як влучний дотеп. – Програма! Кажу ж – програма запускається. Р-раз – і ви у системі, набуваєте вигляду відповідно до обраної епохи. І місто виглядає відповідно. За тим самим принципом перевтілюється усе навколо. Але лише у зоні, тобто у центрі міста. Все штучне, несправжнє. Бам-бам-бам – вдарить годинник опівночі, – і карета перетвориться на гарбуз.

– Але ж я залишився у своєму одязі.

– З вами трапився збій. Таке буває. Щось ви неправильно зробили, і от усі у тринадцятому році, а ви ні, хоча й у системі.

– Я теж у тринадцятому, – сказав Марко. – Хоча, знаєте, в один момент сипонуло по шкірі: а раптом я й справді у минулому?

– Зараз? Та ні, не хвилюйтесь. Насправді ми усі й далі у тридцять першому році. Хоча ваші джинси і курточка справді, знаєте, дуже дивні, наче у шафі пролежали років двадцять…

– Де ми? – зупинився Марко.

– Оце тепер? На вулиці Галицькій, проминаємо каплицю Боїмів. Бували тут раніше?

– Ви сказали – ми у тридцять першому році?

– Ну так. А де ми маємо бути?

– У дві тисячі тридцять першому році? – Марко розвернувся усім тілом, не зводячи погляду з обличчя супутниці.

– Так, – обережно погодилась дівчина, а тоді, ніяковіючи, зронила, налякавшись: – Дякую. Тут я вже сама. Приємного перебування у Львові!

До них уже наближався грубенький чоловічок, вийшов просто з крамниці, у вітрині якої були виставлені манекени з жіночим одягом. На шиї чоловіка погойдувався кравецький метр. Він подав дівчині шматок паперу та олівець, вона щось швидко написала на ньому й повернула йому. Він теж тицьнув їй у долоню згорнутий папірець, підморгнув Маркові, обтерши спітнілу лисину: чудова погода, авжеж?

– Стривайте, – сказав Марко. – Тепер ви мені допоможіть. До чого тут тридцять перший рік?

– Бо зараз тридцять перший рік, – повторила дівчина з терплячими, учительськими інтонаціями у голосі, наче зверталася до неуважного учня. – Дві тисячі тридцять перший рік. Ви у Львові. Берете участь у «Живій історії». У цій грі сьогодні липневий день тисяча дев’ятсот тринадцятого року.

Дівчина усміхалась, наче підбадьорювала нового знайомця, але її усмішка поступово згасла. Бо ж було очевидно, що чоловік не жартував, вираз його обличчя свідчив про те, що він щиро заскочений почутим.

– Слухайте… – Дівчина торкнулась його плеча. – А ви у якому році живете, як ви думаєте?

– Дві тисячі тринадцятому.

– Ні, – м’яко заперечила дівчина, – цього не може бути.

– То що ж я, з глузду з’їхав? Я, звісно, втомився, але не аж так. У мене проблеми на роботі… і в особистому житті, я приїхав до Львова, щоб перевести дух, перезарядити батарейки. Кави випити… Картатий плед і все таке, як каже моя дівчина. І щоб був дощ і лискуча бруківка… А тут у вас незрозуміло що робиться…

– Слухайте… Я ж таке оповідання колись читала. Про чоловіка, що приїхав до Львова з такими думками, з такими проблемами, як у вас. А тут на нього чекав повний сюр, тобто сюрприз. Я вже не пам’ятаю, що там далі й чим закінчилось… Назву лише пам’ятаю: «Ймовірність дощу нуль відсотків». Він на дощ сподівався, той чоловік! Усе мало бути за певною схемою. Він чекав одне, а отримав щось геть несподіване.

Марко витяг з кишені айфон. Жодної цяточки зони. Лише тоді очі дівчини зробилися круглими від здивування, лише тоді вона повірила цьому дивакові. Айфон переконав у тому, що чоловік каже правду. Він справді був людиною з минулого. Людиною з айфоном.

Але Марко їй не повірив. Він гукнув якогось жевжика з вихлястою ходою, вузькими вусиками під носом та намащеним лискучим чубом:

– Шановний! Який сьогодні день?

– Преподобних Томи та Акакія, – озвався перехожий, зупиняючись.

– А дата яка? Місяць? Рік?

Жевжик присвиснув:

– Та ж двадцяте липня тринадцятого року, пане.

– Тринадцятого?

– Тринадцятого року. Було зранку, а зараз, може, й ні, – засміявся молодик.

– Гаразд, нехай так. Що має статися наступного року? Ви ж маєте знати! Що станеться наступного року? Чотирнадцятого? Війна? – Він напосідав на жевжика, приступив до нього мало не впритул. Він мав дізнатися, що тут: гра? не гра?

Однак молодик легковажно повторив:

– Війна? Яка війна?

– Перша світова… Чотирнадцятий рік.

– Е, пане, до чотирнадцятого року ще треба дожити. А ви як хочете почути про майбутнє – онде папуга на патичку. Йдіть туди, вам пташка витягне папірчик із передбаченням, дізнаєтесь, що буде. Запитайте у нього, папуга усе знає.

Рука дівчини давно вислизнула у Марка з-під руки. Капелюшок збився набік. Дівчина забула, що поспішала. Марко кивнув їй, прощаючись, поплентався назад, на площу Ринок, до брами, з якої вийшов на площу. Вони усі дурили його. Для чого? Він зараз повернеться туди, звідки прийшов. Там усе мало бути, як годину тому, ось ключі у нього в кишені, мають бути й двері до них. Він зайде у браму, він повернеться у свій час.

Дівчина дивилася йому вслід. Він побачив це, озирнувшись, підніс руку.

Двері з рипінням подалися під його долонею, він зайшов у браму, обережно рухаючись у прохолодних напівтемних сінях, він забув, чи є тут сходки. Шукав – десь тут був портал із готичним обрамленням. Побачив його, він був замурований багато років тому, цей портал, і розписаний графіті вже не перший рік. Саме звідси Марко виходив на площу, але тут були тоді білі двері.

Чимшвидше у помешкання, таким було єдине бажання – чимшвидше туди, на канапу з кінського волосу. Прийти до тями. Випити, чорт забирай, кави. Лише у помешканні, зачинивши двері, Марко перевів дух, він тільки тепер відчув, як калатає серце. На мобілці була повна зона, він зрадів, побачивши це, набрав останній із вхідних номерів, йому дзвонили кілька годин тому.

– Алло! – бадьоро відповів жіночий голос. – Раді вас вітати! Стоматологічна клініка! Нагадуємо, ви записані завтра на прийом…

– Завтра? – перепитав Марко. – Яке у нас завтра число?

Реєстраторка відповіла.

– А рік який? – підпустив безпечно-жартівливу нотку Марко.

Жінка незворушно й слухняно дала відповідь.

– Буду! – весело пообіцяв Марко.

У світ поверталася гармонія. Марко був у своєму часі.

Він замовив по телефону, по дбайливо залишеному колегами номеру, велику піцу Діабло, ще й пиво, запитавши, скільки замовлення коштуватиме. Усе гаразд, ціна і гроші були ті самі, що й зранку.

Від пива та гострого смаку піци його розморило. Приліг на кілька хвилин, коли прокинувся, був вечір – і вийшов у місто… Зовсім в інше місто. У те саме, що існувало з ним в одному часі. Марко навіть трохи пошкодував, бо тепер уже міг собі це дозволити – шкодувати за втраченими можливостями. Якби, подумав, на площі Ринок і далі вирував тринадцятий рік, той, що сто років тому, то Марко пішов би зараз туди, куди не варто було зазирати, – у підозрілий шинок, де можна дістати по пиці, або запхав би носа у напівпідвал чи на піддашшя, де з настанням сутінок починається зовсім інше, приховане й небезпечне життя середмістя.

Площа Ринок була геть іншою. Там уже не бавились у ті історичні перевтілення, у прогулянки машиною часу. Марко затримався до ночі, він побачив дещо з того, що радили побачити знавці, він скуштував те, що варто було скуштувати, і все було відповідно до очікувань. Навіть дощ на відкритій терасі ресторану із полисками на бруківці.

Через два роки, у липні, Марко приїхав додому з-під міста Щастя. По ротації повернувся. Стягнув запилюжений, просякнутий потом та брудом камуфляж, скинув збиті берці. Дістав речі, які носив «на гражданці», вони наче стали більшими, наче з іншої людини. Так воно й було насправді, він повернувся іншим.

Світлана весь час була поруч, зазирала в очі, щось розповідала, якісь кумедні історії, і не ставила зайвих запитань. Він нічого й не міг би з себе видушити. Коли він ішов знайомими вулицями, бачив людей, чув їхні розмови, йому здавалося, що потрапив у якийсь інший, паралельний світ, в іншу реальність, в інший час.

У кишені вітрівки, в якій колись – це було немов сто років тому – їздив до Львова, він знайшов старий тролейбусний талон, рекламний флаєр і складений папір. Це була записка, він розгорнув її, безтямно втупився у літери та цифри. Незнайомим почерком там було написано: Війна 2014 .

Марко лише в першу секунду здивувався, а тоді майже одразу й згадав ту дивну пригоду у Львові, той чудернацький, надто реалістичний сон, бо так йому було краще й безпечніше – пам’ятати, як сон, ту фантасмагорію, кінець усіх часів, накладання епох одна на другу, зсув, віддзеркалення та повтор. А тепер він тримав на долоні записку від тої дівчини – бо від кого ж? – від тої дівчини у капелюшку з живими квітами. Дівчини з минулого і з майбутнього водночас. Вона намагалася його попередити про події, що насувалися. Але що б він міг зробити, якби вчасно знайшов цей папірець? Як міг вплинути на майбутнє? Кого попередити?

Йому залишалося тепер звикнути до свого теперішнього життя. А те, що з ним сталося на Сході, що він бачив і чув, було часом таким неймовірним, таким нереальним, що іноді видавалося: вихід один – замкнути його у далекій внутрішній кімнаті й загубити ключі. Невинний жарт. Ось як виглядала тепер та вистава, що влаштував йому Львів у липні позаминулого року. Як наче бачиш у вікні сонячний день, жодної хмарки на небі, виходиш впевнений, що так воно і є, – й потрапляєш під зливу. І думаєш, відчуваючи холодні струмені на обличчі, злизуючи їх язиком і заплющивши очі: це ж усе насправді? Вода ж не може бути несправжньою, вона або є, або її немає.

Наталія Гурницька

Передчуття

Вона прокинулася від того, що сонце надто сміливо зазирнуло у розчинене в прохолоду ранку вікно її помешкання на Валовій [1]. У напівсні усміхнулася відчуттю лагідного тепла сонячних променів на своїй щоці, тоді глибше вдихнула прохолодне після нічної літньої зливи повітря і зручніше влаштувалася поміж подушок та підверненої під себе ковдри. Сьогодні не мусила поспішати та зістрибувати з ліжка як навіжена. Нарешті могла дозволити собі розкіш неквапного пробудження, спокійного ранку і напівлінивого плину часу. Любила такі рідкісні хвилини спокою, коли не мусила бігти у нагальних справах, не треба було прокидатися від різкого дзвінка будильника, метушливо бігати помешканням, на ходу намагаючись поснідати, зібрати дитину в садочок, попити кави, намалюватися, вдягнутися самій і одночасно відповісти на дзвінки, які почергово діставали її то з міського, то з мобільного телефону. Вже й не пам’ятала, коли востаннє траплялася у її житті нагода так неквапно та спокійно провести ранок, як сьогодні. Напевно, ще позаминулого року, коли у мами теж випала відпустка влітку і вона забрала Ромчика до себе на цілих три тижні. Саме тоді Леся змогла нарешті зробити ремонт у їхньому з сином трикімнатному помешканні на піддашші австрійської кам’яниці в самому центрі Львова. Отримала це помешкання у спадок від бабці. Та прожила тут понад шістдесят років, а переселилася сюди разом із батьками ще у далекі довоєнні роки. Саме тоді, коли Львів окупували совєти і залишатися в гарному та просторому помешканні на вулиці Пеовяків [2] було не лише нерозумно, а й небезпечно для життя. Будь-яке велике, зручне, добре умебльоване помешкання у тихому престижному районі міста відразу привертало увагу нової влади, ставало об’єктом бажання та активного замилування, а незабаром і господарі цього помешкання у кращому випадку автоматично опинялися вивезеними кудись у Казахстан чи Сибір, а в гіршому – щезали у глибинах тюрми на Лонцького чи у Бригідках [3]. Хто був розумнішим, той вчасно реагував на зміни у житті Львова, не вірив жодним обіцянкам чи гаслам нової влади, не вичікував на кращі часи, а поспіхом залишав власні помешкання й осідав там, де його нове житло вже не становило жодного інтересу для «визволителів». Саме так Лесині прабабця й прадідусь, який був за Польщі успішним лікарем та мав гарне помешкання в хорошому районі, й опинилися в цій маленькій трикімнатній квартирі на піддашші. Нове помешкання не було таким просторим, як колишнє, не мало мазнички та великої кухні, а щоб піднятися до нього сходами, з незвички доводилося відсапуватися, проте воно було світлим, розташовувалося в середмісті, а головне – анітрохи не викликало замилування у нової влади. Це дозволило родині уникнути репресій у перші роки панування в місті совєтів, потім пережити німецьку окупацію, а за других совєтів виявилося, що хороший лікар потрібен будь-якій владі, всім режимам і що життя саме розставляє правильні акценти, бо на такі моменти, як шляхетне походження чи причетність когось із родини лікаря до репресованої греко-католицької церкви, можна закрити очі, а на ймовірність втратити власне здоров’я, а то й життя, злегковажити вкрай важко. Коли ж прадідусь вилікував декількох впливових чиновників, про жодні репресій вже й не йшлося.

З новим помешканням родина потроху зжилася, а згодом уже й не шкодували, що мешкають саме тут. Не надто далеко від медінституту, у самому центрі Львова й одночасно зовсім близько до Високого Замку та Кайзервальду [4]. Гарний район, іще міцний австрійський дім та прожиті у ньому чи не найважчі, проте дуже щасливі роки примирили родину з втратою колишнього престижного та великого помешкання. Найважливішим було те, що попри всі довоєнні, воєнні та повоєнні лихоліття вдалося не лише зберегти родину, а й не втратити відчуття близькості. Переконання теж не зазнали змін, просто довелося загнати їх углиб і жити подвійним життям, як жили всі в окупованому Львові. Бо, як сказав у тридцять дев’ятому році на зборах в Оперному театрі маестро Станіслав Людкевич [5]: «Нас визволили, і на то нема ніякої ради». От і мусилося жити з відчуттям визволеності від свободи, гідності та без впевненості за власну долю та долю рідних людей. У ті часи взагалі дуже мало залишалося того гарного, справжнього та шляхетного, що було притаманне довоєнному Львову. Але людина до всього звикає та пристосовується. Зрештою, ніщо справжнє не вмирає повністю, не гине назавжди, лише заганяється вглиб, затаюється до пори до часу, визріває, тоді передається дітям і врешті стає зерном, яке проростає тоді, коли жити в несвободі стає геть кепсько.

Повоєнне життя родини йшло цілком банально і звично, тобто саме так, щоб почуватися більш-менш щасливо. Виростили дітей, видали заміж доньку, одружили сина, вийшли на пенсію, дочекалися внуків. А потім розпад Совєтської імперії й події, які не лише перевернули життя у багатьох сім’ях, а й стали випробуванням на правдивість того, що закладалося батьками у дитинстві і у що вірилося та сподівалося у глибині душі завжди. А далі десятиліття революцій: на граніті, Помаранчевої; за ними роки неспокою, ланцюжок зрад і відступу, знов боротьба, втрати, розчарування, тоді Євромайдан, народне піднесення, революція Гідності, досвід перших страшних смертей та перемог, ейфорія здобутків і біль розчарувань, війна з Росією й розуміння того, що ми вже ніколи не станемо колишніми, бо життя назавжди поділилося на до і після. Лише стіни помешкання залишаються тими самими, та й люди врешті звикають до всіх суспільних потрясінь і намагаються жити звичним життям.

З помешканням на Валовій у Лесі пов’язалися дитячі, а тому найприємніші та найзворушливіші спогади та події, а ще відчуття затишку й тепла, які дарує людині щаслива родина, повага, розуміння та любов у ній. Прабабцю та прадідуся Леся, щоправда, вже не застала. Ті померли до її народження, проте вона мешкала тут перші шість років життя, а потім приходила сюди до бабці та дідуся тоді, коли мама з татом отримали нову квартиру в одній з новобудов Сихова. Іноді навіть залишалася у маминих батьків на вихідні, бо любила ходити разом з бабусею на пленер [6] і потроху вчилася у неї секретів малюнку, композиції та живопису. Бабця не лише була талановитою художницею, а й залюбки дозволяла внучці користуватися своїми фарбами та не вважала, що гає час, коли пояснює дитині ази своєї професії. Від бабці, а ще від дідуся, який був реставратором у Львівському національному музеї та іноді брав дівчинку до себе на роботу, у Лесі залишилося стійке захоплення старовиною, мистецтвом, картинами і художнім середовищем. Напевно, й майбутню професію вона вибирала, керуючись цими вподобаннями та любов’ю до всього давнього, автентичного і такого, що ховає у собі особливу ауру старовини, таємниці й доторку до минулого. Анітрохи не сумнівалася у своєму виборі і тоді, коли подавала документи у Львівську національну академію мистецтв на факультет образотворчого мистецтва і реставрації, а коли вступила, то без вагань обрала напрямок реставрації творів мистецтва. Це було доволі виваженим та розумним рішенням, бо змогла по закінченні академії влаштуватися на роботу в музей, а біля дідуся не тільки зуміла набратися досвіду, а й перейняла від нього маленькі фахові таємниці та прийоми роботи зі старим живописом. Поступово у неї теж склалося власне коло постійних клієнтів, а коли набралася досвіду та професіоналізму, її почали рекомендувати як доброго фахівця з реставрації картин, писаних олійними фарбами. Здається, ціла вічність проминула з того часу, а насправді лише десять років. Напевно, так бачиться тому, що надто багато всього сталося за цей час, а ще тому, що саме ці роки виявилися фатально-доленосними. Хоча… Гріх жалітися на долю. У неї є син, який став найважливішим чоловіком у її житті, є живі здорові батьки, є дім, куди можна прийти та знайти затишок, є здоров’я та бажання працювати, є робота, яка дає можливість жити цілком нормально і безбідно, а іноді навіть дозволяти собі який надлишок. Наприклад, завести дитину в кіно й не економити на солодощах і маленьких подарунках, піти у парк і не рахувати гривні, коли малий хоче проїхатися зайвий раз на каруселі, купляти трохи кращі продукти в супермаркетах та на базарі, можливість у неділю піти з дитиною в цукерню чи піцерію. Є навіть кіт Мацько, якого підібрала біля брами будинку малим худющим кошеням і який тепер перетворився в розкішного, вгодованого та лінивого коцура. А головне, у душі залишилося світло, добро і нема гострого розчарування чи невдоволення тим, як складається життя. Насправді всі найважливіші складові щастя дуже прості та банальні: нехай маленька, але родина, здоров’я рідних людей, дім, де тебе чекають і розуміють, затишок на душі, гармонія у сприйнятті світу, доброзичливий погляд на життя, прагнення бачити у людях насамперед світло й добро, відкритість до оточення, щирість і віра у те, що навіть горе та труднощі – тимчасові. Справжнє щастя не приходить звідкись ззовні, кожна людина носить його у собі. Зрештою, їм з Ромчиком багато й не треба. Головне – нікому не хворіти, бути разом і вміти давати собі раду з труднощами. Все інше прикладеться, доєднається, залагодиться.

Леся повернула обличчя назустріч сонячному промінню, завмерла, ще декілька хвилин насолоджуючись напівдрімотним станом і приємним відчуттям тепла на обличчі та шиї, тоді розплющила очі й задоволено потягнулася. Сьогодні все складалося просто чудово. Заповідалося на гарний літній день, не планувалося нічого важкого, не передбачалося неприємностей, а настрій був прекрасний.

Леся ще раз із насолодою потягнулася всім тілом, відкинула ковдру і підвелася з ліжка. Коли залишалася вдома сама, любила спати зовсім без одягу, бо почувалася тоді вільною, звабливою і трішки легковажною. Позіхнувши, вона підійшла до дзеркала. Розкуйовджене після сну волосся закривало півобличчя, і Леся одним рішучим рухом відкинула його назад, тоді озирнула себе в дзеркалі і взяла до рук гребінець. Сяк-так зібравши волосся докупи, придивилася до себе уважніше. На свої тридцять із хвостиком іще не виглядає, проте й дівчиськом уже не назвеш. Під очима залягли тіні, на чолі намітилися перші зморшки, давно втратилася наївність погляду, але обличчя досі свіже, а зелені, в бурштинові крапинки очі блискучі, повні життя та бажання пізнавати світ. Волосся густе, гарного каштанового відтінку, наразі не фарбоване, бо перша сивина помітна лише їй самій і ще не викликає бажання нищити волосся фарбою. Коли волосся не підібране у зачіску, воно вільно спадає нижче талії й видається їй однією з переваг її образу.

Щоб бачити себе всю, Леся на крок відступила назад. Тіло округле, дуже жіночне, з високими грудьми, ледь повними стегнами, все ще струнке, проте вже без тієї юної витонченості ліній, притаманної дівчатам, які ще не народжували. Звичайно, юність собі не повернеш, але добре знала й те, що саме такі, як вона, жінки теж викликають у чоловіків інтерес і бажання. Іноді це допомагало, іноді створювало зайві проблеми. Навчилася ставитися до того, як до стихійного лиха, і пропускала крізь призму здорового скепсису, життєвої мудрості та гумору. Зазвичай сприймала прояви чоловічої уваги доволі критично і не брала близько до серця. Минеться їм усім так само швидко і просто, як і забажалося. Складно лише тоді, коли зачіпає душу.

Легенький вітерець ледь гойднув фіранку і раптом приніс у помешкання на піддашші запах вранішньої кави від сусідів знизу. Леся усміхнулася, накинула на себе легенький халатик і підійшла до вікна. Гіркуватий запах свіжозмелених зерен кави став іще виразнішим, і Леся з насолодою вдихнула повітря. Кава – це ще одна приємність у її житті, якою їй завжди хотілося розкошувати на повну. Так, щоб відчути запаморочливий аромат, вишуканий смак і віддатися до останку неквапному ритуалу приготування та пиття кави. Не завжди мала змогу на таке неспішне кавування, бо Ромчик вимагав уваги і не завжди мав терпіння миритися з любов’ю мами до цього напою, проте зараз усе обіцяло саме таку неквапну насолоду кавою, як ритуалом і способом життя. Сьогодні перша субота липня, у мами розпочалася відпустка, і вона ще вчора забрала Ромчика до себе. Тепер попереду в малого три дні радісної метушні напередодні вимріяної поїздки в Карпати, тоді декілька годин у потягу до Яремче, півгодини на автобусі до Дори, знайомство з незвичним для нього сільським побутом, а тоді два тижні чистого гірського повітря, смачних гуцульських страв, мандрівок полонинами та смерековими лісами, відпочинку на березі Прута, шуму стрімких потічків і водоспадів, відкриття сезону збирання грибів та ягід, а головне – кожного дня радісне передчуття нових цікавих пригод.

Леся тугіше зав’язала пояс халатика і пішла на кухню готувати каву. Зняла з полички улюблену джезву, засипала каву, яку сама ж молола з різних сортів зерен, додала цукор, залила фільтрованою водою і поставила джезву на вогонь. Дочекалася, коли кава тричі підніметься до верху, і зняла з вогню. Звичний ритуал, несквапність рухів, упевненість у тому, що зараз у її житті все добре, спокійно і гарно вкладено у буденний потік днів. Ромчик здоровий і незабаром їде з бабусею відпочивати, батьки не хворіють, вона сама має улюблену роботу, яка дозволяє утримувати дім та їхню маленьку родину. Що ще потрібно жінці для щастя? Напевно, кохання. Але з тим у її житті чогось категорично не складалося. Зрештою, не всім же дається долею справжнє кохання. Хіба відсутність кохання – перешкода для того, щоб почуватися щасливою? Зараз, коли вдихала аромат свіжоприготованої кави та насолоджувалася ним, як насолоджуються вишуканим мистецьким твором чи прекрасною музикою, відчувала щось надто вже подібне до щастя. Хто сказав, що таке щастя – не справжнє? Головне те, що у людини в душі, а не те, що вважається щастям усіма. Жити без кохання – ще не кінець світу, а лише можливість смакувати спокійний плин днів, ловити відчуття маленьких насолод і знаходити радість у звичайному.

Леся налила каву у порцелянову філіжанку, яка належала ще прабабці. Користувалася цією філіжанкою нечасто і лише під настрій, бо боялася ненароком розбити. Вдихнула аромат кави, тоді підсунула фотель ближче до вікна, обережно взяла філіжанку до рук, сіла, а ноги випростала й поставила на маленький пуфик. Дивилася у простір неба за вікном і пила каву маленькими ковточками. Смакувала всі нюанси напівтонів і нот улюбленого напою так, ніби пила каву вперше та намагалася увібрати у себе ці враження по вінця, насолодитися кожною краплею задоволення, не втратити жодного відтінку аромату.

А справжнє кохання? Навряд чи вже матиме його у своєму житті. Минулися ті часи, коли мріяла про нього як про щось незбагненне, трепетне, рідкісне і таке, що підніме її над буденністю та подарує відчуття польоту, замішане на передчутті митей, які обов’язково стануть особливими у її житті. Зрештою, людина завжди чекає чогось виняткового. Спочатку зі щемким передчуттям, що воно ось-ось прийде, а тоді з надією – бо у когось усе ж таки воно є. Але минає весна із цвітінням терпких вишень, проходить літо з розкошами трав та спілих яблук, заступає щедрими дарунками осінь, насувається холодними вітрами зима, а справжнє кохання все не приходить, і тоді хапаєшся за перше-ліпше кохання та щиро віриш, що саме воно і є тим особливим почуттям. Віриш, віриш, віриш… Доки стає сил обманювати себе саму, бо не хочеш ніяк вірити, що це кохання ніколи й не було тим, яке вимріяла собі колись. Воно лише обережно зачепило своїм крилом передчуття гарних митей і нічого не дало. Промайнуло, зашуміло, якось нескладно подарувало перший поцілунок та перші незграбні доторки, ні у що не переросло, тільки залишило по собі біль нездійсненого і легку тугу за чимось втраченим та таким, що було дуже близько. Так близько, що здавалося: воно буквально на віддалі простягненої руки, але справжнє кохання так і не ввійшло у життя, а прослизнуло між розкритими у простір неба пальцями… А тоді закінчення школи, вступ в інститут, перші студентські роки… І раптом, як грім посеред ясного неба, вимріяне кохання. Він вчився у Франковому університеті, вона у своїй академії мистецтв. Зустрілися випадково – на дні народження у спільного друга – і якось відразу захопилися одне одним. Вона не спала ночами, втратила голову від цілком певного передчуття, що ось воно, її вимріяне кохання, а він виявився саме таким, якого сподівалася зустріти та покохати. Вищий за неї на дві голови, підтягнутий, міцно збудований, може, й не красень, проте дуже харизматичний, із відкритим поглядом карих очей, із впевненістю кожного руху та жесту. Почувалася крихітною, маленькою і захищеною його сильними руками від усіх неприємностей та бід. А тоді – перші справжні побачення, несміливі перші доторки, і зімліле серце, коли він обережно взяв її за руку та торкнувся поцілунком кінчиків пальців… Навіть не знала, що все це може аж так сильно перевертати душу, переймати подих захватом, і понад усе на світі хотіла продовження цих дій.

Коли їх почали вважати парою, вона вже давно відчувала, що загинула остаточно, втратила саму себе у тому почутті, не помічала нічого та нікого довкола себе, як божевільна цілувалася з ним на Підзамче, Костелівці чи в Стрийському парку, бігала на побачення й анітрохи не переймалася тим, що віднедавна належить йому не лише душею, а й тілом. Як викарбуване на камені, чітко запам’ятався момент: він підхопив її на руки просто на вулиці, закружляв у надлишку емоцій, а вона щасливо сміялася в небо, і в цю мить їй здавалося, що нема на світі щасливішої жінки, ніж вона. Зловила його поцілунок, на хвилю відсторонилася і раптом відчула на собі чийсь уважний погляд. Мимоволі озирнулася і зустрілася очима з сумним та повним болю поглядом іще зовсім молодої жінки, яка йшла по іншому боці вулиці та тримала за руку маленьку дівчинку. Чому запам’ятався саме цей момент і саме цей випадковий погляд, не знала досі. Так само як не знала тоді, що незабаром стане такою ж жінкою з сумними очима. Жінкою з очима, повними болю, нерозуміння та втрати. Коханий віддалявся поступово та якось зовсім безглуздо. Так банально, що аж вити хотілося від болю. Просто потроху втрачалися взаєморозуміння, підтримка, бажання бути поряд, ніжність, турбота, любов… Навіть не вірилося, що зовсім нещодавно все складалося так щасливо: весілля, медовий місяць, романтична весільна подорож у Прибалтику. Таллінн, Рига, Вільнюс… Затишні кав’ярні, старі кам’яниці, собори шпилями у небо та вузенькі звивисті вулички, які здаються майже іграшковими і такими подібними до львівських, що мимоволі почуваєшся там ніби вдома. Потім мала більш-менш щасливе сімейне життя впродовж шести років. Дитину, щоправда, так і не народила. Спочатку хотіли спокійно завершити навчання та влаштуватися на роботу, тоді їй чогось ніяк не вдавалося завагітніти. Перевірилися обоє. Ніби у всіх усе добре, а діти ніяк не зачиналися. А потім стало не до дітей. Стосунки у маленькій родині зіпсувалися остаточно. Він почав затримуватися на роботі. Вона ставала дедалі похмурішою та прискіпливішою, все частіше плакала і намагалася з’ясовувати стосунки. Він відмахувався, ховав погляд і уникав розмов на слизькі теми. А потім доброзичливці сказали, що в нього є інша жінка. Все банально і просто, як, зрештою, найчастіше й буває. З’ясовування стосунків, взаємні обвинувачення, траскання дверима, демонстративна поведінка, намагання щось пояснити і залагодити в надії на те, що родину все ж таки вдасться зберегти, а ще гордість та почуття власної гідності, які не дозволяють опускатися до дріб’язкових та гидких сцен, проте родину все одно не вдається врятувати, бо, власне, рятувати вже й нічого. Де факто сім’я давно залишилася у минулому. Катастрофа глобального масштабу захлинулася своєю банальністю та буденністю. Леся навіть якось порівняно легко примирилася з тим, що чоловік практично відразу пішов жити до іншої та подав заяву на розлучення. Як виявилося, жити самій куди краще, спокійніше і комфортніше, ніж з таким чоловіком, як її колишній. Але заспокоїлася вона ненадовго. Вже незабаром зрозуміла, що те, чого вона з таким нетерпінням очікувала колись, сталося тоді, коли вона найменше б хотіла. Їй таки вдалося завагітніти. Не відразу це зрозуміла лише тому, що списала очевидні симптоми вагітності на нерви, хвилювання та стрес від пережитого розриву стосунків. Сказати, що для неї це стало шоком – не сказати нічого. Чи не вперше у житті ладна була переступити через свою гордість і просити колишнього чоловіка про розмову та розуміння. Вже знала навіть те, що коли він вирішить повернутися до неї, то не лише прийме його назад, а й намагатиметься зліпити розбите родинне життя. Заради дитини здатна була й на більше. І байдуже, що такий батько для дитини вже не стане справжньою опорою в житті, а гіркий присмак його зради супроводжуватиме її все життя…

Зустрілася з колишнім чоловіком для розмови у найближчі ж вихідні. Сиділи одне навпроти одного в їх улюбленій кав’ярні на Валовій. Леся намагалася не плакати, не надто тиснути, проте щоразу голос зривався, і, коли у ньому аж надто виразно бриніли сльози, вона замовкала, машинально відпивала каву з невеличкої білої філіжанки, переводила подих і знов говорила. Його кава так і залишилася ледь надпитою. Він ховав погляд, нервово крутив у руках мобільний телефон, щось бурмотів про обов’язки, які взяв на себе в іншій родині, про те, що розбите горнятко, зліплене докупи, вже ніколи не буде колишнім: виглядає більш-менш пристойно, а чаю не нап’єшся, – тоді раптом зло глянув на неї і сказав:

– У мене там теж народиться через три місяці дитина. Хлопчик. Пропонуєш осиротити його? У тебе який термін?

– Два місяці… буде, – машинально відповіла вона і замовкла.

– А хіба то багато? Не знати, чи й доносиш. Он скільки не могла народити, а там відразу.

Леся з жахом глянула на нього. Вже починала розуміти, до чого він хилить, проте свідомість відмовлялася сприймати ще й цю зраду. Ні, неможливо. Він знає, якою бажаною є для неї ця дитина й аж ніяк не може пропонувати їй таке. Вона кожного місяця так чекала, коли у ній зародиться нове життя, а воно ніяк не виходило: розчарування за розчаруванням, і ось тепер, нарешті.

А він усе говорив щось про аборт, про те, що компенсує витрати, заплатить за моральний збиток, дасть відступні, не претендуватиме на майно.

Леся мовчки дивилася на нього і не вірила, що колись кохала цього чоловіка, ділила з ним ліжко, прагнула мати від нього дитину. За щось же ж вона полюбила його? Куди воно все поділося у ньому? Може, насправді ніколи й не було, а вона сама вимріяла собі все це тоді, коли жила передчуттям кохання. Дивилася на нього і відчувала, як від болю стискається серце. Напевно, те маленьке серденько, яке тепер б’ється під її власним серцем, теж зараз стискається від болю. Ненароджена дитина живе з мамою одним життям, відчуває її, торкається зсередини, ловить емоції та адреналін у крові. Тепер вони – нерозривне ціле, і якщо хто-небудь вимагає вбити цю дитину, то хіба ж така людина взагалі має право залишатися у житті жінки та цієї дитини у ній?

Обірвавши колишнього чоловіка на півслові, Леся різко підвелася на ноги:

– Не маю бажання все це слухати!

Вона гордо підняла голову, озирнула чоловіка зневажливим поглядом, навіть знайшла у собі сили на те, щоб усміхнутися на прощання, а вдома гірко плакала над іще однією зрадою. Тепер цей чоловік зрадив не лише її, а й їхню ще не народжену дитину. Таке не пробачиш ніколи.

Від відчаю ще дужчими ставали лещата болю, не хотілося жити, їсти, рухатися. Лежала, відвернувшись до стіни обличчям, і якби не мама, яка не дозволяла їй остаточно впасти у відчай, та маленьке життя всередині, то не знати, чи й змогла б так швидко вийти з депресії та знов відчути смак до життя.

Розлучення чоловіку Леся дала відразу, на суді вагітність приховала, жодних майнових претензій не виставила. Подруги та знайомі сказали, що дурна, непрактична, що сама ж дозволяє з собою так поводитися, що йому байдуже до її поривів гонору, а майбутня дитина втрачає те, що могла б отримати від батька. Розуміла, що їй кажуть правду, а зробити з собою нічого не могла. Нехай так уже буде. Відчувала таку сильну фізичну відразу до колишнього чоловіка, що просто не могла щось взяти у нього. Зрештою, вже починала відчувати рухи дитини, ніби обережне тріпотіння крил пташки у долонях, і не могла дозволити собі жити минулим. Дитина вже з нею, вона тут, поряд, під серцем. Тепер вона – найрідніше створіння, яке потребує захисту, любові та тепла. Маля не винне, що щось там не склалося в особистому житті мами. Ця дитина така ж, як і всі інші діти, і так само має отримати все найліпше. Нехай їй навіть доведеться забути про саму себе і підпорядкувати своє життя лише інтересам дитини.

Тепер Леся мешкала разом з батьками, проте вдома ще жив брат із родиною та двома маленькими дітьми, і місця всім катастрофічно бракувало. Бабуся та дідусь запропонували Лесі переселитися до них на Валову. Не заперечувала, а, навпаки, з радістю погодилася. Незабаром народила синочка, і все в її житті підпорядкувалося дитині. Бачила очі сина, торкалася маленького тільця, ловила усмішку, носила на руках, годувала, купала, колихала і віднаходила у цьому саме те, що дозволяло жити, чогось хотіти, намагатися втриматися на плаву і врешті почуватися по-справжньому щасливою жінкою.

Синочок ріс і тішив не лише її, а й своїх прабабцю та прадідуся. Вже й сидіти почав, тоді невпевнено і ще з підтримкою ходити. А тоді у бабці стався інсульт. Леся розривалася між маленькою дитиною, спробами щось заробити реставрацією, залагодженням домашнього побуту та доглядом за хворою. Добре, що допомагала мама, вони разом таки поставили бабцю на ноги. Та навіть не лежала, а, нехай і з паличкою, почала ходити сама. А перед Паскою знов стався інсульт. Пролежала недовго, згасла буквально за декілька днів. Тоді похорон, обрядові клопоти, дев’ять днів без бабці, сорок… Вчилася жити без рідної людини і намагалася побільше взяти на себе, бо у дідусеві раптом щось ніби зламалося. Зовні все залишилося таким, як завжди: ті ж звички, вподобання, розмови, прагнення допомогти їй з маленькою дитиною, проте чогось невловимого таки бракувало. Так ніби дідусь тепер не жив, а просто старанно відбував повинність. За декілька місяців почав серйозно хворіти: серце, тиск, загострення виразки, «швидка допомога» під їх будинком з незворотною систематичністю, тоді інфаркт – майже напередодні річниці смерті бабці. Сиділа поперемінно з мамою в лікарні біля його ліжка. Затхлий запах палат, невлаштований побут, біганина за лікарями, медсестрами та ліками. Рідна людина, яка згасає на твоїх очах, а ти не можеш нічого зробити, лише дивишся, як загострюються риси обличчя, як згасає погляд і все нечутнішим стає подих. Прислухаєшся з тривогою до того подиху, і біль у тобі розростається, стає всеохопливим і вже незабаром підпорядковує собі всі інші емоції. Здається, що задихнешся від нього, але продовжуєш жити і вже починаєш розуміти, що не в силі відвернути незворотне.

Дідусь помер перед світанком – так і не доживши день до річниці смерті дружини. Як пережила дві страшні втрати за рік, зараз Леся і сама не розуміла. Напевно, лише завдяки тому, що відчувала підтримку батьків, а ще тому, що мусила думати насамперед про сина. Ромчик, який уже не лише впевнено бігав по хаті та починав говорити реченнями, а й ліз буквально до всього, не дозволяв зупинитися ні на мить, перевести подих у щоденному марафоні життя та зосередитися на втраті. А батько Ромчика так і не з’явився. Не знала навіть, чи довідався колишній чоловік про те, що у нього народився син. Обірвала всі ниточки з минулим життям і навіть не цікавилася, як і що відбувається в житті колишнього чоловіка. Жила тепер життям своєї дитини і намагалася зробити так, щоб син ні в чому не почувався обділеним. Брала щоразу більше роботи на дім, у дальньому, найменшому, покої облаштувала собі реставраційну майстерню, весь вільний час присвячувала вдосконаленню професійних вмінь, намагалася працювати якомога акуратніше, використовувала лише найякісніші матеріали і не розчаровувала клієнтів, зриваючи терміни виконання реставрації. Реставрувала ж насамперед картини, писані олійними фарбами, і поступово досягла певних висот саме в цьому. У неї склалася клієнтура, вона завоювала своє місце серед інших реставраторів, проте не розслаблялася. Чітко розуміла, що всіх грошей все одно не заробиш, а один раз втратиш славу чесної людини та доброго спеціаліста – і потім уже ніколи не відмиєшся від бруду. Останнім часом, щоправда, справи йшли трохи гірше, але з тією війною та кризою в країні приймала це як належне. Тепер таке майже в усіх. Навіть люди з доволі високими статками почали відчувати незручності, а що вже казати їй. Добре, що трималася на плаву і не мусила звертатися по допомогу до батьків. Сама була в змозі оплатити помешкання, прогодувати та одягнути себе та сина, заплатити за садочок, іноді навіть дозволяла собі зайве, бо таки любила і гарну білизну, і дорожчі парфуми, і трохи кращого ґатунку взуття. Були у її житті й чоловіки, але якісь невиразні, не займали місця ані в серці, ані в душі. Іноді стосунки доходили навіть до ліжка, проте все одно жодного разу не відчула нічого, окрім фізичного задоволення та полегшення. Метелики в животі не тремтіли, серце билося рівно, а фізична близькість без кохання більше розчаровувала, ніж додавала позитиву. Якщо когось і впускала у своє ліжко, намагалася не впускати у життя, а душа взагалі залишалася замкненою на всі замки. Вже й не прагнула чогось інакшого. Навчилася жити з тим, що давало життя, лише іноді все ще щемило серцем якесь неясне передчуття кохання і жаль за тим, що не отримала його.

Леся поставила кавову філіжанку на маленький журнальний столик і підвелася на ноги. До запланованої зустрічі з клієнтом залишалося півтори години, і за той час мусила не лише поснідати, а й трохи прибрати в помешканні, постелити постіль та привести себе до ладу.

Пораючись, і не зауважила, як збіг час. Дзвінок у двері захопив її майже зненацька. На ходу витираючи руки, пішла відчиняти двері і відразу ж наштовхнулась на вивчальний погляд мужчини.

– Доброго дня, – ґречно привітався він і ледь усміхнувся. – Ми вчора по телефону домовлялися з пані про зустріч. Пам’ятаєте?

– Так, звичайно, пам’ятаю. Проходьте, будь ласка.

Вона відсторонилася, даючи чоловікові можливість зайти до передпокою, і теж усміхнулася – у відповідь на його посмішку.

– Богдан, – відрекомендувався він і злегка кивнув. – Маю велику приємність із того, що побачив тут таку молоду чарівну жінку, як пані. Мав трохи інакше уявлення про вас, як мені рекомендували доброго фахівця.

– Леся, – відповіла вона і простягнула йому руку для привітання, а він не потиснув її, як це зазвичай тепер робили при знайомстві інші чоловіки, а по-старомодному нахилився і поштиво поцілував.

Його губи були теплими, а доторк рук такий ніжний, що Леся мимоволі зніяковіла. Пам’ятала з дитинства, що колись саме так поводилися при зустрічі старші мужчини, які приходили в помешкання до її бабусі та дідуся, але то було дуже давно і люди ці належали до часів «ще за Польщі». Вишуканий, давно зниклий львівський світ і цілком інакший стиль життя. Потім той світ іще довго та болісно помирав у конвульсіях сільських тлумаків, радянського побуту, способу мислення та виховання. Здається, її новий знайомий Богдан теж якимось чином був дотичним до того старого Львова, бо те, як він повівся щойно, анітрохи не виглядало награним чи показовим, радше звичним.

Леся не втрималася і глянула на нього з явним зацікавленням.

– То що пан хотів би, щоб я відреставрувала?

– Хочу відновити доволі цінну картину з власної колекції, але не для себе. Хочу подарувати її котромусь із львівських музеїв. Ця картина не приносить мені щастя. Продавати її теж не хочу – не надто добра її енергетика передасться новому господарю. А в музеї все це інакше сприймається!

– Освятити не пробували?

– Не допомагає. Не знати, що там на ній поналипало і яка її історія.

Вона усміхнулася. Не вперше зустрічалася з такими фактами. В реставрації воно ніяк не допоможе і не знати, чи є правдою. Зараз її не так цікавили ці факти, як звук чоловікового голосу й інтонації, з якими Богдан говорив. Мав дуже приємного тембру голос, глибокої низької тональності, не позбавлений суто чоловічого шарму. Завжди мліла від таких чоловічих голосів і нічого не могла з собою зробити.

Леся мимоволі придивилася до Богдана уважніше. Стояв у передпокої її помешкання з картиною невеликого розміру під пахвою так спокійно та невимушено, ніби був тут з добрий десяток разів, а поза тим нічого особливого у ньому вона не побачила. На вулиці навіть не виділила б його з-посеред юрби. Середнього зросту та віку, десь біля сорока, плюс-мінус декілька років у той чи інший бік, не огрядний, навіть щуплий, із темним волоссям та чорними очима, лише як придивитися, то бачиш, якими виразними є риси обличчя. А ще відразу впадає в очі абсолютний спокій у поводженні. Ні, таки є у ньому щось таке, що приваблює з першого ж погляду та викликає симпатію. Принаймні, для неї.

Леся не втрималася і мимоволі усміхнулася своїм думкам. Давненько з нею не траплялося такого, щоб відразу відчути до мужчини симпатію. Навіть не пам’ятала, коли востаннє.

Вдруге Леся здивувалася тоді, коли він розгорнув принесену для реставрації картину та поклав на стіл. Вивчала її довго. Хвилин п’ятнадцять. Насамперед відмітила століття, коли картина написана, тоді об’єм найнеобхідніших реставраційних робіт, далі схилилася над підписом, тоді висвітила картину в ульрафіолеті і вражено підвела на Богдана очі.

– Велика ймовірність того, що це справжній Федотов [7]… Здалося б, звичайно, ще зробити хіміко-технологічну експертизу, рентген, фотофіксацію фактури для порівняння, спектральний аналіз. – Вона помовчала, роздумуючи, тоді усміхнулася. – Здалося б, звичайно, але тут треба спеціального обладнання або ж зразків для порівняння, яких я не маю. Але якщо чесно, то зазвичай навіть великі картинні галереї того не роблять, а оцінюють авторство так, як їм легше і на що вистачає обладнання та коштів.

Богдан ледь усміхнувся.

– Ще встигнеться зробити оцінку. Я й так знаю, що це оригінал. Зараз треба відновити картину. Мені не хочеться віддавати портрет у понищеному стані. Доки вони там знайдуть кошти на реставрацію, вже вдвічі більше доведеться відновлювати.

– Так. Звичайно. Зараз навіть не потрібно багато часу для реставрації. Картина майже не понищена.

Леся схилилася над картиною знову, замислено торкнулася рами, ніби намагалася зчитати долонею якусь інформацію, тоді обережно підняла картину вище. Навіть за її цікавої і повної несподіванок професії нечасто доводилося торкатися знаних творів живопису, які б не були відомі широкому загалу.

Ледь закусивши нижню губу, Леся вивчала картину. Проста дерев’яна рама, портретне зображення молодого офіцера, чорні, бордові та бронзові тони мундира, темний загальний колорит. Ніби нічого незвичайного, але її дедалі дужче охоплювало якесь невиразне передчуття, що вона щось пропускає та десь уже бачила подібний портрет. Можливо, навіть декілька разів.

Леся обережно провела пальцем по рамі й раптом майже вловила напівзабутий спогад. Так і є! Ось воно! Саме таку раму вона вже бачила колись. Саме такий за розміром портрет траплявся їй у Львівській картинній галереї. Здається, це теж був Федотов. Відчувала, що її мимоволі охоплює радісне нетерпіння та збудження. Здається, вона таки вхопила за хвіст щось особливе в історії цього портрету.

Поклала картину на стіл, глибше вдихнула повітря, щоб перевести подих, і повернула до Богдана радісне обличчя.

– Ні, ви навіть не уявляєте, що мені зараз принесли! – Вона усміхнулася і раптом схопила його за руку та потягнула за собою до компа. – Нам взагалі неймовірно пощастило, що я відсканувала свої старі фотки з картинної галереї. Робила їх ще в студентські роки і запросто могла кудись задіти. Зуб даю, там має бути фото подібного до вашого портрету, і автор там теж Федотов.

Вона похапцем ввімкнула комп, почала перебирати папки на робочому столі.

Богдан знов усміхнувся. Йому дедалі дужче подобалася ця жінка. Не знав про неї практично нічого, проте симпатію відчув якось відразу. Чимось пасувала йому. Відразу сподобалося, як захоплено глянула на нього тоді, як він торкнувся поцілунком її руки, а потім як вона прислухалася до його слів і як у її погляді мандрували бісики. Те, що вона жіночна і приваблива, побачив з першого погляду. Зрештою, дивно, якби не відреагував на м’якість і округлість ліній у потрібних місцях, а ще на те, як звабливо вона рухалася. Та й у погляді її було щось каламутне. Якось відразу відчув себе поряд із нею особливо. Ніби опинився не тут, а десь в іншому, паралельному до реального, світі. Про таких жінок іноді кажуть, що вони володіють чарами. Хоча це навряд чи. Міг заприсягтися лише у тому, що в голові у неї трохи з надлишком зварйованих, не завжди раціональних та передбачуваних думок. Жінка, яка не є ні затятою грішницею, ні святою. Просто керується чимось, що іноді годі зрозуміти. З такими не завжди просто, але зазвичай цікаво.

Дивлячись на те, як Леся, нахиливши голову та закусивши нижню губу, хаотично і похапцем шукає якісь фото на компі, Богдан раптом відчував, що точно щось матиме з нею. Його тягнуло до цієї жінки з такою силою, що сам був здивований. А ще раптом накрило передчуття, що вона зовсім не чужа для нього, що між ними щось відбувається вже зараз, коли промовлені лише перші неформальні фрази, і що буде ще більше. Цікаво, якою вона є тоді, як віддається чоловікові? Не відмовився б це відчути хоч зараз.

– Подивіться, я нарешті знайшла цю картину. – Леся задоволено усміхнулася. – Портрет жінки, і це справді Федотов. Навіть рама ідентична вашій. І розмір портрета. Та ви не стійте, присядьте тут, біля мене. Я вам зараз покажу всі фото.

Вона ледь посунулася на кріслі, даючи місце Богданові поряд із собою.

– Он, дивіться! Бачите? – Вона торкнулася його руки, привертаючи увагу до фото, яке щойно трохи збільшила, щоб він зміг роздивитися детальніше. – Якщо поставити ці два портрети поряд, відразу впадає у вічі, що жінка та чоловік дивляться одне на одного. Тут іще й рами цілком однакові, та й розмір портретів ідентичний. Господи, та тут і думати нічого. Відразу зрозуміло, що це подружжя. Тепер добре було б з’ясувати, чому ці дві картини потрапили до різних власників. Хоча… Не виключено, що того ми так ніколи й не знатимемо. З картинами часто таке буває. Таємниця на таємниці.

Вона глянула на Богдана і, перехопивши його зацікавлений погляд, розцвіла у щасливій посмішці. Любила чи не найдужче саме такі моменти у власній професії. Несподіванки, знахідки, відкриття, а ще мить, коли передчувала, що стоїть за крок до чогось нового і такого, що ніхто, окрім неї, ще не помічав.

– Як класно, що ви прийшли саме до мене. І вам користь, і мені приємність разом з користю.

Богдан весело розсміявся. Подумалося, що волів би навіть приємність дужче, ніж користь, але промовчав.

Леся знов придивилася до портрета на фото. Приваблива молода жінка, з порцелянового кольору личком, з темним волоссям, гарної форми носом, витонченими рисами, одягнена у світлу сукню, з модною у середині дев’ятнадцятого століття зачіскою. Що тут скажеш? Типова панночка позаминулого століття.

– Погоджуюся, таки добре, що я сюди прийшов. – Богдан відвів погляд від монітора і зазирнув Лесі в очі. – Здається, помилкою було б, якби я вирішив не реставрувати цей портрет і відразу поніс його до музею. Тепер подарую його картинній галереї з умовою, що вони повісять ці два портрети поряд. Напишемо на табличці, що це ви спрацювали свахою, а я собі інакший інтерес у всьому цьому знайду.

Жартував, звичайно, але Леся вловила в його словах подвійний зміст, а ще раптом відчула, що його нога вже давно торкається її ноги, а рука завмерла зовсім близько від її коліна. Один необережний порух, і вона відчує його долоню на своєму коліні.

Скоса глянувши на Богдана, вона зніяковіла, проте не відсунулася. Від усвідомлення інтимності такого сидіння їй раптом стало гаряче та млосно спочатку десь у грудях, тоді обдало жаром низ живота. Здається, цей чоловік їй справді подобається… Ну, або ж у неї просто дуже давно не було мужчини.

Леся усміхнулася своїм думкам. Напевно, мала б стидатися, що відчуває все це поряд із малознайомим мужчиною, але чомусь сорому не було. Навпаки, було відчуття легкості і чогось дуже затишного та приємного. Так, ніби знала Богдана дуже давно.

– Знаєте, Богдане, а давайте зараз разом підемо в картинну галерею, і я покажу вам цей портрет вживу. На фото все завжди виглядає інакше. Сьогодні субота, і я маю трохи вільного часу. А ви?

Вона мимоволі перевела погляд на його праву руку. Вперше спало на думку, що він може бути одруженим. Зрештою, відсутність обручки теж ні про що не говорить.

– Ні, я нікуди не поспішаю, Лесю. – Він перехопив її аж надто виразний погляд і розсміявся, а її знов обдало жаром від звуку його голосу. – І дружина мене вдома не чекає. Ви ж про це хочете мене запитати? Нема дружини. А ви одружені?

Вона почервоніла і відвела погляд від його руки.

– Ні, розлучена. І вже давно. А ви?

– Теж розлучений, але недавно. А це щось змінює у наших планах на музей?

Вона усміхнулася. Як все ж таки приємно, коли людина легка у спілкуванні. Іноді з малознайомими людьми почуваєшся вкрай незатишно, а тут відразу виникло відчуття, ніби знаються цілу вічність.

– Ні, не змінює нічого в планах. Принаймні, в планах на музей – сто відсотків нічого.

– Тоді швиденько вдягайтеся, і йдемо. Хочу глянути, кого ви там зісватали чи повернули моєму портрету.

Вона кивнула і знову вдячно усміхнулася йому. Не залишав їй шляхів до відступу, і вона була вдячна за це.

Зайшовши до себе в кімнату, вона нарозтвір розчинила шафу. Ані на мить не завагалася при виборі одягу. Тільки сукня, і лише сукня. Жіночна, в дрібні квіти, зі звабливим вирізом і така, що вдало підкреслює всі принади тіла. Відчувала, що раптом шалено, просто до божевілля сильно хочеться подобатися цьому чоловіку, зваблювати його, примушувати втрачати самовладання і підхоплювати небезпечну гру, яку кожна жінка сама ж розпочинає, сама непомітно диктує правила, а потім сама ж боїться того, що начудила в процесі цієї гри, а заодно й того, яку реакцію та бажання викликала в чоловіка. Зрештою, завжди ж можна відступити…

Вийшовши з кімнати у сукні та в босоніжках на високих підборах, Леся потай прослідкувала за реакцією Богдана на свою появу та з задоволенням зауважила, що сукню таки вибрала правильну. В його погляді відбилася саме та гама почуттів, яку їй найдужче хотілося бачити, а ще бажання і готовність розпочати гру, яка від Єви та Адама відбувається між чоловіком та жінкою, що подобаються одне одному.

– То чого ж ми чекаємо, Лесю? Якщо я ще трохи тут полюбуюся вами, то взагалі не захочу виходити. Навіщо мені якась жінка з портрета позаминулого століття, якщо переді мною цілком реальна гарна жінка… Мусите пообіцяти, що сьогодні підете зі мною на каву.

– А не забагато – і те, і інше?

– Ну, тоді не йдемо в музей. Там витворів мистецтва не можна торкатися руками. А вас там запросто за витвір мистецтва сприйматимуть і відразу з тріском виженуть мене з музею. Воно мені треба?

Зрозумівши, що мимоволі провокує його на двозначні жарти, Леся весело розсміялася. Анітрохи не образилася на нього. Сама настільки була здивована своєю реакцією на цього чоловіка і своїм бажанням подобатися йому, що й не знала, чого ще очікувати від себе. Може, просто не очікувати нічого, а жити і відчувати так, як живеться та відчувається?

– Ні, в музей ми все ж таки підемо. Домовилися, то домовилися.

– Добре, музей, то музей, але потім все одно на каву.

Леся лише розсміялася.

Коли ж вийшли на вулицю, то й не помітили, як, не змовляючись, пішли в зовсім інший бік від картинної галереї. Кудись у бік Високого замку, Порохової вежі і церкви Михайла. Говорили про все на світі й ніби ні про що важливе зокрема. Їм просто було цікаво одне з одним і хотілося слухати голос, бачити очі, ловити ті обережні нюанси симпатії, які зароджувалися саме зараз. Не відчували незручності через те, що гуляють отак без діла і що взагалі бачаться вперше та що пасувало б зберігати дистанцію чи поводитися обережніше. В обох було враження, ніби знаються багато-багато років та не мусять пояснювати одне одному, навіщо зустрілися сьогодні і чому йдуть поряд. Усе відбувалося якось так природно, само собою, без незручних пауз у розмові, без штучних компліментів, натягнутих зауважень чи пошуку тем для розмови. Вже за дві години спілкування та прогулянки доріжками Високого замку почувалися так, ніби знаються цілу вічність. Незчулися, як цілком природно перейшли на «ти» і навіть так захопилися розмовою, що й не зауважили, як знявся вітер, набігли хмари, враз потемніло, впали перші важкі краплі на піщані доріжки парку, тоді дощ став сильнішим, застрибав дошкульними краплями по вчорашніх калюжах, прорвався мокрим вітром крізь одяг до тіла, і Леся відчула, як її легенька літня сукня стає геть мокрою від дощу.

– Бігом під дерево! – Богдан ривком стягнув з себе сорочку та накинув на плечі Лесі. – Перечекаємо дощ тут. Бігти донизу нема сенсу. Промокнемо до нитки.

Він потягнув її під крону найближчого дерева і заступив собою від вітру.

– Ти гарна зараз. – Він озирнув її з голови до ніг. Сукенка вже встигла промокнути й обліпила її тіло так, що не приховувала практично нічого. – Не змерзла? Присунься до мене ближче.

Леся заперечно хитнула головою, проте й не опиралася, коли він пригорнув її. Почувалася в його обіймах так затишно, тепло і надійно, ніби повернулася додому з далекої мандрівки.

Несміливо притулилася щокою до його грудей і завмерла, прислухаючись до його подиху та мимоволі ловлячи пришвидшені удари серця, тоді раптом підняла руки і теж обійняла його за плечі, обережно ковзнула руками вниз, знов обійняла і ще міцніше притиснулася до нього всім тілом.

Не втримавшись, Богдан так сильно стиснув її в обіймах, що їй аж боляче стало, проте Леся відчула не так біль, як шалений захват від того, що він саме так міцно, боляче, до знемоги гаряче її обіймає.

Підняла обличчя вгору, подивилася на його губи і відчула, що їй до божевілля сильно хочеться цілуватися саме з цим і з жодним іншим, окрім нього, чоловіком. Ще щось подумати не встигла, бо Богдан нахилився, торкнувся неквапним поцілунком спочатку її скроні, тоді кутика вуст, ніби випробовуючи її терпіння, тоді раптом розтулив її губи своїми губами та язиком, і Леся загубилася у відчутті гострої насолоди від глибокого поцілунку.

Промокли до нитки під тією літньою зливою, проте не відчували холоду, не кремпувалися тим, як виглядають. Напевно, відчуття польоту в якийсь момент затулило все зовнішнє, звичне та буденне. Якимись залишками розсудливих думок Леся все ще намагалася усвідомити, що ж відбувається з ними та чи не занадто вони поспішають, проте думки тонули в ейфорії вражень і відчуттів. Хотілося впитися щастям та почуттями, ні про що не думати, не зволікати. Ну і нехай надто швидко. Це таки краще, ніж пропустити і втратити через те, що довго вичікував та вагався. Шанс, як щастя, має властивість не засиджуватися довго на одному місці, а в якийсь момент втратити терпіння і випурхнути в руки іншому. Зрештою, застояне озеро рано чи пізно обов’язково перетворюється в болото, а з болота чистої води вже й не нап’єшся.

Вирішили піти грітися та сохнути у найближчу до Високого Замку, цілком непримітну, звичайну кав’ярню. Сиділи один навпроти одного. Кожен зі своїм минулим, обставинами, проблемами, з прожитим досвідом розчарувань, втрат і перемог. Якби хтось запитав їх, що відчувають зараз, то навряд чи сформулювали б чітку відповідь. Їм просто було добре і затишно сидіти поряд. Якось непомітно для себе Леся навіть змогла розповісти Богданові про своє життя. Сталося це так легко і так природно, що вона й не відчула жодного дискомфорту. Він, щоправда, був лаконічнішим у розповіді, проте Лесю це не дуже здивувало. Чоловіки взагалі скритніші, а понад усе бояться, щоб їх жаліли.

Леся усміхнулася. Її завжди дивував у чоловіках оцей страх перед жалістю. Чомусь їм важко зрозуміти, що до чоловіка, який подобається, жінка не відчуває тієї жалості, якої вони так бояться. Є лише розуміння, емпатія, вміння співпереживати і бажання допомогти. Жалість з’являється тоді, коли відчуваєш до мужчини байдужість чи навіть відразу. Напевно, на підсвідомому рівні чоловіки насправді бояться не жалості, а саме цієї жіночої байдужості чи відрази.

А потім вони з Богданом мандрували вуличками центру, знов зайшли в якусь кнайпу на Ринку та пообідали, а заодно й повечеряли там. Про картинну галерею згадали лише тоді, як вона давно зачинилася.

– Нічого, ще колись потрапимо й туди, – сказав Богдан. – Не востаннє бачимося. Все попереду.

Вони зупинилися біля брами її будинку.

– До завтра. – Богдан нахилився і торкнувся поцілунком її щоки. – Домовилися?

Леся підвела на нього очі.

– Ні, не домовилися. Краще до сьогодні. Може, зайдеш до мене? На каву.

Вона взяла його за руку і, не очікуючи на відповідь, повела до себе додому – безліч рипучих дерев’яних сходинок напрямком у небо, бо її помешкання – на піддашші.

Почала заварювати каву, але так і не встигла, щоб та піднялася у джезві тричі. Озирнулася на Богдана, зловила його погляд і потонула у відчутті ніжності та обожнювання, яке у ньому прочиталося. А потім він знову міцно пригорнув її до себе, і вона задихнулася від того, що раптом понад усе на світі захотілося зупинити цю мить. А ще враз охопило шалене бажання бути поряд із цим чоловіком, дихати з ним одним повітрям, відчувати його руки на своєму тілі, чути биття серця, коли пригортаєшся до нього і коли він міцно пригортає до себе.

Вона знайшла губами його губи і почала їх цілувати. Нехай би він просто був поряд, не дозволив їй піти геть, не зникав з її життя хоча б на ці декілька літніх місяців. Чомусь лише зараз по-справжньому гостро відчула, як сильно втомилася від самотності і від того, що ніяк не віднаходиться мужчина, здатний зачепити її серце та душу, втомилася все вирішувати сама, втомилася бути сильною. Так хотілося, щоб поряд був мужчина, для якого вона так багато означала б, що він був ладен впустити її у своє життя, а вона сама не боялася впустити у своє життя його. І не треба їй іншого мужчину, не шукаєш кращого, бо любиш саме цього. З усіма його недосконалостями, примхами і прикрими рисами вдачі.

Леся ледь відсторонилася, але Богдан знову заволодів її губами, і її реальність викривилася, бо стало дуже гаряче, млосно, до темної пелени перед очима безтямно і до одуріння в думках тривожно.

Перевівши подих, Леся притиснулася до Богдана. І зовсім не важливо, що буде потім. Зараз лише ніч, лише темрява, гарячі чоловічі губи на її губах, терпкий запах кави, яку вона почала заварювати, але так і облишила, світло місяця уповні крізь розчинене вікно, доріжка срібного світла по підлозі, й руки Богдана, такі сильні, такі непристойно сміливі й такі жадібні до її тіла. Вона просто жінка, звичайна слабка жінка, а він просто чоловік: сильний, шалений, дуже пристрасний, саме такий, який їй зараз дуже потрібен. І зовсім не важливо, що у майбутньому все дуже туманно та невизначено. Важливим є лише те, що теперішня мить обіцяє справжні почуття та бажання.

Вранці Леся прокинулася від того, що Богдан ніжно торкався її губ поцілунком. Усміхнулася йому та знову заплющила очі. Вже давно забула, що воно таке – розкіш недільного ранку в обіймах чоловіка.

Кохалися неквапно, зі смаком. Білі простирадла, переплетення доль та бажань, пристрасть, яка дає зрілу насолоду, її груди під його долонями, шаленство уяви, блаженство, що наростає, та рухи в такт, тоді натиск, як фінальна нота в симфонії, і відчуття польоту та відсторонення від реального світу. Вже давно не отримувала такого задоволення від таких звичних і банальних речей. Напевно, як робиш усе це з коханою людиною, вся банальність та звичність кудись вивітрюються.

А потім усі дні, доки Ромчик відпочивав з бабусею в Карпатах, вона тонула в круговерті кохання і присутності Богдана в своєму житті. Навряд чи ще коли-небудь почувалася аж такою щасливою, проте все одно скучала за сином.

– Знаєш, ми могли б провідати малого в Карпатах, – десь по двох тижнях знайомства запропонував їй Богдан. – На машині вкладемося у два дні. Мені в понеділок на роботу.

– Думаєш, варто?

– Чому ні? Все одно рано чи пізно маємо познайомитися. А в Карпатах у малого розсіюється увага, і йому ніколи буде зосереджуватися на деталях.

Раціональне зерно в Богданових словах Леся, звичайно, визнала, проте все одно всю дорогу переживала та непокоїлася. Як сприйме її малий появу в їх житті ще однієї людини? Як поставиться до того, що він уже не єдиний, з ким мама рахується? Як йому пояснити, ким для неї є Богдан? Чим обернеться її щастя для дитини? Запитань більше, ніж відповідей…

Коли приїхали і вийшли з автомобіля, малий вибіг до них несподівано. Очевидно, бабця випустила його гуляти на подвір’я, а він загнався кудись аж в інший куток села і тепер ішов до них з протилежного, ніж очікувалося, боку.

Помітивши маму, спочатку радісно кинувся її зустрічати, проте, побачивши біля неї незнайомого чоловіка, трохи пригальмував, зупинився і насуплено глянув на нього спідлоба.

– Ромчику, познайомся. Це… – Леся замовкла, добираючи потрібні слова. – Розумієш, це… це…

Вона розгублено озирнулася на Богдана.

– Твій тато, – раптом зовсім спокійно сказав він. – Мама вирішила нас познайомити.

– Тато? – Сірі оченята широко розплющилися, Ромчик з недовірою глянув на чоловіка, який стояв перед ним. – Не може бути!

– Чого ж так відразу не може бути?! – Богдан усміхнувся малому. – Ти хіба не хочеш бути моїм сином?

Ромчик з недовірою подивився на чоловіка, який називав себе його татом.

– Хочу… напевно… А де ти був? Мама нічого мені про тебе не говорила.

Богдан присів біля малого навпочіпки.

– Розумієш, Романе, у чоловіків іноді є такі справи, коли треба їхати дуже далеко і залишати дім. Але потім треба обов’язково повертатися додому й до родини.

Малий трохи помовчав, намагаючись осмислити те, що почув, тоді перевів зачудований погляд на маму.

– Це правда?

Леся підняла на сина очі. Дивився на неї як на істину в останній інстанції, і на його обличчі так виразно читалася вся гама емоцій, яку переживав, що їй раптом стало незатишно. Навіть не підозрювала, що її син аж так сильно хотів мати батька.

– Правда! – видихнула вона. – Я просто ніколи не розповідала тобі про тата.

Вона знов озирнулася на Богдана, зловила його погляд, і в її очах віддзеркалилося неясне передчуття щастя.

Вікторія Гранецька

Абонентська скринька

У Львові знову дощить. Та Злата достеменно знає – місто не гнівається. Львів просто сумує, коли вона сідає у маршрутку і їде звідси на вихідні.

Вона притуляється чолом до віконного скла, на зворотному боці котрого розповзаються холодні сльози львівського дощу, і поринає у спогади. Злата не тутешня, вона з присілка. Львів уперше побачила років десять тому, ще маленькою дівчинкою, і якось так одразу вийшло – закохалася. Напівдитячою, романтичною і невитравною любов’ю прив’язала це місто до себе, а як подорослішала – воно відповіло взаємністю, дозволило їй вступити на журфак одного з місцевих університетів, і вони з містом стали єдиним цілим. Дівчина із золотим ім’ям та місто із золотим серцем. Хіба ж вони не створені одне для одного? Злата обожнює затишні вулички, повиті ароматами кави; будинки, що ніби зійшли з листівок позаминулого століття; стару бруківку, між котрої іноді застрягають тоненькі підбори і губляться набійки із взуття, але для неї то як монетки щастя, кинуті у водограй, – якщо залишити тут щось «своє», ще не раз сюди повернешся. А Львів досхочу грається її довгим русявим волоссям, налітаючи літнім вітерцем, зазирає у зелені лісові очі своїм пронизливо блакитним небом, запрошує до своїх парків та кав’ярень – знайомити зі своїми людьми…

П’ять найближчих років вони будуть разом. А далі місто знову що-небудь вигадає, аби не відпустити її, Злата переконана. Ні, вона не намагалася його підкорити. Коли так любиш – не потребуєш підкорювати, коли любиш – сама підкорюєшся. І Злата вже підкорена львів’янином – ще під час вступних іспитів випадково зустрілися очима, а потім він наздогнав її у скверику. Левко. Вони однолітки, навчатимуться в одному вузі, тільки Левко обрав фах перекладача. Білявий, як ангелик, сіроокий, трохи сором’язливий, саме таким вона б уявила ранковий Львів, якби той раптом міг зробитися чоловіком. Хоч у вічного міста було тисячі облич, серед них іще одне запам’яталося – смагляве, карооке, лемківське. То молодий викладач із кафедри психології. Предмет, звісно, непрофільний для майбутніх журналістів, та чи не всі дівчатка з її групи просто шаленіють від чорнявого красунчика викладача, не пропускають жодного з його занять, а Злата просто ходить, бо відповідальна. Його звуть Роман, і саме так він дозволяє студентам до себе звертатися, психолог. Вона б і не зауважила Романа, якби не його погляд під час вступної лекції. Просто в очі. У ньому так само жив Львів, тільки інший – терпкий, передвечірній, кавовий і від того незбагненно-бентежний…

Цікаво, це тільки вона асоціює Львів із його чоловіками?

Злата виходить із маршрутки. Дощ уже скінчився, за чверть години вона буде вдома. У великому гарному будинку з фруктовим садом, де живуть її батьки. Єдина й безмежно кохана дитина, єдина радість і надія – от яка у них Злата. І вона їх завжди тішитиме, а вони нею пишатимуться, своєю красунею й розумницею. А сьогодні, поміж «рапортуванням» про свої навчальні успіхи, вона розкаже їм про Левка – наступного місяця треба познайомити його з родиною, бо в них усе серйозно, дарма що першокурсники. А потім і про Романа – він їм таке домашнє завдання загадав… Хоча ні, про завдання не говоритиме, не можна, то тільки між нею та Львовом. І… Романом?

Коли батьки поснуть, Злата тихенько вибереться з-під ковдри, увімкне нічник у своїй кімнаті й сяде виконувати завдання. Писати такого листа, як сказав Роман.

Привіт, Злато!

Не дивуйся, коли отримаєш цього листа 14 квітня 2012 року, це частина мотиваційної програми, до участі в якій я зголосилася, щоб зрозуміти, чого хочу від життя. Суть її полягає ось у чому – пишеш листа самій собі і відкриваєш його за п’ять років. Отож, ти – це я, тільки старша й розумніша…

Сьогодні п’ятниця, ніч проти 14 квітня 2007 року. Зараз мені 19 років, я студентка-першокурсниця. Мрію закінчити журфак з відзнакою і працювати на телебаченні, ведучою новин. У телецентрі з вежею, що на Замковій горі, – я часто буваю в тамтешньому парку, то моя улюблена місцина. А уяви – там працювати! Точніше, це вже ти там працюватимеш. Адже мине п’ять років і я стану тобою. Я вступила до вишу, а ти його закінчиш і влаштуєшся на омріяну мною роботу… Ти ж не проти?

Ще, звісно, дуже хочеться власної родини і багато-багато дітей. Коли зростаєш у батьків сама-одна… ну, ти розумієш. Троє дітей, щонайменше, але щоб першою народилася дівчинка. Назвемо її, як ти скажеш. Тільки не забудь про Замкову гору.

І ще одне – маю подругу Марійку. Вона з неповної родини, ми сусідки по кімнаті у гуртожитку. Марійка… вона така добра і лагідна, але іноді беззахисна й зовсім несмілива. Часом плаче без причини, тоді і мені хочеться плакати разом із нею, уявляєш? Обіцяй, що ніколи не образиш її, ані словом, ані ділом, гаразд? І останнє, про що проситиму, – залишайся у Львові. Ти ж уже справжня львівська пані, чи не так? Не втрать це місто, воно для мене – все.

З любов’ю, Злата

На ранок вона хутенько запакувала чудернацького листа в обраний заздалегідь красивий конверт з ромашками і відправила на адресу абонентської скриньки, орендованої на п’ять років в одному з найстаріших поштових відділень Львова – принагідно для цієї справи. А за п’ять років, відведених на здійснення заповітних мрій, вона відкриє цього листа і… вже напевне знатиме, що сталося з мріями. Злата все зробила як належить. Якби ж можна було хоч краєчком ока, хоч на мить зазирнути у майбутнє, котре чекає її за п’ять років… Буде все так, як вона загадала, чи інакше? Але годі про це думати, Роман сказав забути про листа і зосередитися на роботі з мріями.

Минув день. А Злата ледь не щохвилини згадувала про ті «мотиваційні» листи, намагалась заговорити про них із Марійкою, однак та опускала очі, переводила розмову на інше, зрештою сказала, що нічого не писатиме, бо то – пусте. Та Злата встигла запримітити у кошику для сміття кілька зіжмаканих аркушів. Марійка написала, але не відправила. Чому? Коли подруга вийшла з кімнати, Злата дістала й розгорнула один аркуш. І все стало на свої місця. Марійка була до безтями закохана. У Романа, їхнього психолога. Усі її слова були для нього. Отакий лист. Злата хутко повернула аркуш до кошика зі сміттям. То не її справа. Вона вже й шкодувала, що полізла читати чуже…

Ще кілька днів промайнуло у нервовому напруженні та думках про ті листи. Аж раптом Злата пригадала, що забула покласти у конверт своє теперішнє фото, як то радила мотиваційна програма. Для неї – невиліковної перфекціоністки – це була справжня проблема. Звісно, правила не дозволяють відкривати лист у майбутнє раніше, ніж за п’ять років, але ж світлина… У листі має бути світлина. Злата довго мучилася і ходила колами, аж поки зважилася порушити правила – дістати листа, вкласти туди забуту світлину і закинути назад до скриньки. Вона не читатиме, лише додасть фото, щоб усе було як належить. Зрештою, минуло лише три дні. Що таке три дні супроти довгих п’яти років?

Того ранку вона схопила обрану світлину, перед парами швиденько забігла на пошту, відчинила дверцята абонентської скриньки, але… свого листа там не знайшла. Натомість її очікував інший – у цупкому брунатному конверті з химерним візерунком (таких вона досі не бачила в продажу), з чітко витиснутою датою на поштовому штемпелі – 14 квітня 2012 року. Відправник і отримувач – вона сама. Обидві адреси на конверті старанно виведені круглим, красивим, без сумніву, її почерком, проте адреса відправника видалась їй незнайомою. Старопустомитівська – вона й не знала, що десь у Львові є така вулиця. Мабуть, це стара назва?

Справи то не міняло – Злата отримала відповідь із майбутнього. Від себе ж. Як таке можливо? Ні, це чийсь невдалий жарт. Або ж поштова помилка, хіба такого не трапляється?

– Даруйте, пані, а чи могло так статися, що хтось відчиняв мою абонентську скриньку і перебирав листи? – нерішуче поспитала у бабусі-поштарки в пишній шапці з сивих кучериків. – Розумієте, у мене, здається, зник один лист, а натомість…

– Дорогенька, що ви таке кажете? Щоб хтось без дозволу порпався у вашій скриньці?! У нас найстаріше поштове відділення цілого Львова! Як вам не соромно? Добре пошукайте свого листа – може, ви й не відправляли його зовсім. Чи загубили дорогою на пошту. Чи й не написали. А що це он у вас в руках – хіба ж не лист?…

Густо почервонівши, Злата вискочила з поштового відділення, «найстарішого у місті». Влетіла до маршрутки, що саме підпливла до пошти. І, тільки примостившись на задньому сидінні й притулившись чолом до скла (давня звичка), зрозуміла, що досі стискає в руці того брунатного конверта – навіть зім’яла його добряче. Відкрити і прочитати? Це не злочин, лист адресований саме їй. Та й хотілося ж їй нещодавно зазирнути краєчком ока в майбутнє, правда ж? Але страшно. Тільки щойно Злата зрозуміла, як же страшно відкривати цього листа – що завгодно, аби тільки його не треба було відкривати… А може, спочатку пошукати адресу відправника, вказану на конверті? Адресу, з якої я писатиму листи за п’ять найближчих років, – мимоволі виправила себе. Тоді не треба виходити на наступній зупинці, слід їхати до кінцевої – судячи з поштового індексу, таємнича Старопустомитівська має бути десь там. Злата ще не так добре вивчила Львів, щоб знати напевне, але можна розпитати у місцевих. Туди й назад – вона просто подивиться. Дістала з торбинки новенький, подарований батьками мобільник, набрала номер подруги.

– Марійко, я до першої пари не встигаю, прикриєш? – отримавши ствердну відповідь, Злата наважилася спитати і ще дещо. – Слухай, ті мотиваційні листи… Просто щось подумалося… Як гадаєш, що буде, коли відкрити їх раніше? А, ти ж не писала… Вибач.

Злата вийшла з маршрутки у передмісті Львова – шукати вулицю, зазначену на конверті з майбутнього. А побачила пустир, де будівельники тільки починали зводити елітну новобудову. Її майбутній дім? Ну, звісно! Він з’явиться за кілька років, і – подумати лишень – вона там житиме! Це добрий знак. Тепер не так лячно відкривати листа. Навіть краще зробити це саме тут і зараз – біля свого майбутнього помешкання…

Привіт, Злато!

Насправді я не збиралася тобі відповідати, але не стрималася, пробач. Знаю-знаю, цим самим я порушила правила тієї довбаної мотиваційної програми, але ж і ти їх порушила, коли вирішила відкрити листа, аби вкласти туди знимку. До речі, ти можеш відправити її мені наступним листом, якщо хочеш. А я відправлю свою – тобі ж, певно, цікаво, який вигляд матимеш у двадцять чотири роки? Домовилися? Бо, розумієш, так склалося, що в мене після переїзду не залишилося жодного фото з твоїх часів, тож я із задоволенням глянула б на тебе, тобто – на себе, дев’ятнадцятирічну…

Р. S. Можеш не хвилюватися щодо Львова – схоже, я застрягла тут довіку.

Переїзд? Світлина? Львів? Усе зійшлося, усе відшукалося в цьому красивому, каліграфічному, до болю її почерку – хоч і зі слівцями, яких Злата досі не вживала. Але минає час і люди змінюються… Вона зміниться? Мабуть. Однаково це подарунок долі! Вернувшись додому, Злата негайно всілася писати відповідь, дістала й додала до листа обрану світлину. Згодом отримала нове послання з майбутнього – без фото, щоправда, але з цінними підказками, як краще підготуватися до заліку з політології…

Залік вона склала блискуче. Ця майбутня – просто диво! І між ними зав’язалося листування. Злата з майбутнього охоче відповідала, вони зробилися близькими, наче сестри, поміж них існувала тільки єдина заборона – Златі теперішній не можна було нікому розповідати про їхнє спілкування. Ні, вона розуміла: усе, що відбувається, – ненормально, але спинитися вже не могла. Її більше не турбувало, як же так склалося, що в неї виник зв’язок із майбутнім. Набагато важливіше те, що вона може поставити собі майбутній будь-яке запитання і тим самим уникнути прикрих помилок, зробити все правильно.

У неї розпочалося нове життя. Чи не щодня Злата бігала на пошту – відправляла й отримувала листи, «консультувалася» з собою майбутньою з найменших дрібниць, сліпо виконувала усі поради й забаганки. Її навіть не насторожило те, що майбутня так і не надіслала своєї фотографії, називаючи щоразу нові причини й перестороги. Так само не зауважила, що та Злата з майбутнього якась трохи цинічна і ніби зла. Яка різниця? Усі ми живі люди. Головне, що їм цікаво разом, вони потрібні одна одній. Дівчина була переконана – в неї усе під контролем. Коли ж Марійка якось наважилась і запитала, чи все гаразд, Злата чомусь не стрималася – зірвалася і накричала на неї. Такого раніше не бувало. Але все колись трапляється уперше, до вечора дівчата замирилися.

Незабаром сесія. І відмінниця Злата, яка завжди сумлінно готувалася до всіх іспитів, розуміє – немає чого «зубрити» увесь річний курс, якщо можна просто дізнатися в майбутньої, які запитання їй випадуть, і підготуватися лише до них.

Іспити вона склала на «відмінно», не доклавши до того жодних зусиль. За порадою майбутньої, влаштувалася позаштатним кореспондентом до одного з місцевих видань, у неї з’явилися власні гроші, вона почала модно вдягатися, переїхала з гуртожитку до затишної найманої квартирки на Городоцькій. Шеф-редактор був просто у захваті від роботи новенької журналістки – дівчині лише дев’ятнадцять років, а її статті вражають високим рівнем аналітики і тією стилістичною зрілістю, яка рідко притаманна репортерам-початківцям. Той, хто пише такі матеріали, мусив би мати більше років та досвіду…

Усе, за що б вона не взялася, їй чудово вдавалося. Друзі та рідні помітили, що Злата змінилася – стала кращою, успішнішою, сильнішою – і в той же час ніби замкнулася в собі. Левко теж помітив. І Марійка. І Львів. Та всі мовчали. Тільки от Роман не змовчав. Якось випадково зустрілися у місті, він спитав, як справи. «Добре» , – безтурботно кинула у відповідь. Не повірив. Нахилився до неї і прошепотів: «Я ж бачу, щось змінилося. Злато, ти в біді?» Вона розвернулася на підборах і пішла геть. Потім іще кілька разів перетиналися на різних міських заходах, віталися, він запрошував на каву. А Злата щоразу відмовлялася – в неї не було для нього слів. І все в неї добре, то він собі чогось навигадував. Психолог.

…Було добре, а ставало дедалі краще. На літо Злата не поїхала до батьків, як планувала. Послалася на нову роботу і зосталася у Львові, бо тут – ні, навіть не робота, не кохання, не місто, що без нього не жити і не дихати, тут – абонентська скринька , без якої вона вже не уявляла свого життя. Віддалилася й від подруг, від Марійки, подумаєш, велике діло ті подруги – коли вона має ту, яка ніколи не зрадить і не позаздрить, ту, з якою жодна подруга не зрівняється… Вона має себе. І ця нова Злата не робить помилок. Вона забула, що вчитися належить саме на помилках…

Єдиним, для кого ще залишилося трохи місця в ідеальному світі Злати, був Левко. І, звісно, Львів, як тло до її майбутнього «завтра» зі зразковою родиною та улюбленою роботою. Вони чудово вписувалися в її бездоганний світ. Поки що. Адже Левко справді кохав її – заради неї відмовився від закордонного стажування, про котре мріяв, відколи вступив до університету. А незабаром і освідчився.

Злата була на сьомому небі від щастя – усе за планом. Весілля – цього ж таки літа, квартира у Львові, куплена на батьківські гроші, навчання на заочному, робота…

Першою, з ким вона поділилася цією новиною, стала, звісно ж, Злата з майбутнього. Але… замість щирого листа із привітаннями теперішня Злата знайшла в абонентській скриньці коротеньку записку:

Не йди за нього.

Хутко відписала на звороті записки і вкинула до скриньки того ж таки дня:

Але в нас почуття одне до одного! Ми будемо щасливі разом, Левко нізащо мене не скривдить! Чи… скривдить?

Замість розповіді про шлюб із Левком, як того очікувала Злата, майбутня порадила їй звернути увагу на іншого чоловіка. Його звуть Роман, це той психолог, що вів мотиваційну програму, пов’язану з листами у майбутнє, і запрошував Злату на каву для відвертої розмови. Він небайдужий до неї, а ще має власну практику, розумний, харизматичний, досвідчений і… старший за неї на шістнадцять років. Він зможе подбати про Злату, не те що її одноліток Левко – ще зовсім хлопчисько, куди йому до шлюбу!

Я не кохаю Романа!.. -

заперечила дев’ятнадцятирічна Злата. Це вперше вона наважилася піти наперекір собі майбутній.

Його кохаю я. А ти – це я, ще не забула? Роби, як тобі сказано.

І жодного слова про те, як складеться життя з Левком. Ну хіба так можна? А Злата не готова чинити всупереч своїм почуттям, вона вимагає пояснень. І більше не вірить порожнім запевненням майбутньої, навідріз відмовляється виконувати її вказівки. Їй знову починає видаватися, що немає ніякої двадцятичотирьохрічної Злати, а все те листування – лише жорстокий жарт якоїсь людини, котра добре вивчила її життя і хоче змінити його на власний розсуд. От тільки хто ця людина? Ясна річ, це Роман, вона пам’ятає ті його багатозначні погляди й запрошення «на каву»!

Ні, це якась шизофренія. З неї досить. Злата припинила листування з фантомом, пристала на пропозицію коханого Левка і почала готуватися до весілля. Вона вибачилася перед батьками, про яких майже забула за час своєї «поштової» залежності, налагодила спілкування з Марійкою і знову зробилася… по-справжньому щасливою.

А майбутня засипала її абонентську скриньку благаннями повернутися, прислухатися до неї, щоб уберегтися від найбільшої помилки у своєму (їхньому одному на двох) житті. Часом Злата читала ті листи, але більше не відповідала на них. Утім, якось таки залишила у скриньці записку:

Якщо так хочеш повернути мене, надішли своє фото і скажи, як складеться моє майбутнє з Левком. Чому я не повинна виходити за нього? Що він зробить?

На кілька днів запала тиша. По тому надійшов короткий сумний лист:

Я не надсилатиму своєї знимки, вона тобі не сподобається. Так само не можу розповісти про долю іншої людини, це заборонено. Просто повір мені і зроби, як прошу. Та навіть якщо я переступлю через усе і скажу тобі про Левка, ти однаково не покинеш його, залишишся з ним до кінця. Тоді й моє життя буде зруйноване. Краще тікай від нього зараз, доки можеш.

Спочатку Злата трохи злякалася, але швидко опанувала себе. О, тепер вона переконана, це справа рук Романа. Чоловіки з такими очима, як у нього, на все здатні, аби досягти тимчасового бажаного, для них люди – що пішаки на шаховій дошці, хіба не так?

Злата й сама від себе не сподівалася, коли приїхала до нього в офіс і кинула усі листи «з майбутнього» в обличчя спантеличеному психоаналітику, влаштувала гучний скандал. То все відбувалося мовби не з нею – вона на когось кричала, а він вислуховував її, навіть визнавав, що вона подобається йому, та свою причетність до дивних листів уперто заперечував. Звісно, дівчина, за якою вона отак спостерігає – ніби збоку, – не вірить жодному слову цього красивого чорнявого чоловіка. Ця дівчина робить не те, чого їй, Златі, хочеться насправді. І вона більше й на крок не наблизиться до пошти, а в переддень свого двадцятиріччя вийде заміж за Левка. Усе за планом?

От тільки того вечора, коли в найдорожчій львівській ресторації «Масони» відбуватиметься її весілля, на дно абонентської скриньки впаде новий лист, у котрому Злата з майбутнього детально опише своє подружнє життя з Левком. Від початку і до кінця. Однак щаслива теперішня Злата не читатиме того листа. Вона надовго забуде про свою абонентську скриньку, орендовану на п’ять років…

У неї – щасливий шлюб. Гарна робота. Львів. І власна квартира неподалік площі Ринок та каплиці Боїмів, де на даху Скорботний Ісус питає перехожих, чи їхнє страждання є більшим, ніж його. Та Злата переконана – це не до неї. Її життя нагадує прекрасний сон. Ось вона починає мріяти про дитину, та, як на лихо, їй ніяк не вдається завагітніти. Умовляє чоловіка звернутися до лікарів, пройти обстеження. Незабаром надходять результати аналізів – зі Златою все гаразд, хоч зараз вагітній та народжуй, а от Левкові… пропонують обстежитися ще раз. Злата якось одразу насторожується. Діагноз лікарів виявляється фатальним: рак, остання стадія, неоперабельна. З того дня їхнє життя стає схожим на пекло. Слова Скорботного Ісуса Злата вже сприймає за знущання. І вона потроху починає ненавидіти Львів – бо це тут сталося. Левкові тут помирати. А їй – жити. Вона не їсть і не спить, доки він догорає свої останні дні, тішить себе думкою – висплюся і поїм нормально згодом, коли чоловік помре; вона вже навіть мріє, аби він швидше помер, бо за які гріхи так мучитися – їм обом… А потім вона буде їсти і спати.

У двадцять один рік Злата стала вдовою. Левко нічого поганого не зробив, він просто помер. Тоді і Львова вона більше не схотіла бачити. Поспіхом зібрала щось із речей, повернулася на село до батьків. Квартиру з меблями і технікою було продано за безцінь. Пішла від Львова, як ідуть від коханого, але лихого чоловіка: «Бачиш, який ти? От і май тепер…» До часу, зі сподіванням на перепросини… А Львів проводжав її очима Скорботного Ісуса з даху каплиці Боїмів, чиї рани ніколи не перестануть кровоточити: «Перехожий, зупинись і подумай, чи твоє страждання є більшим, ніж моє».

Її рани пекли вогнем. Вона так і не спромоглася заснути вдома – хіба впадала у безпам’ятство, марила і прокидалася. То був не сон. То була кара, терпіти яку – несила. Вона не їла, втратила третину своєї звичної ваги, стала схожою на живий кістяк, обтягнутий восковою шкірою, як ті постаті на соборі Святого Юра… Злата просто опустилася на саме днище глибокої затяжної депресії і вже не рахувала, скільки часу так минало. Їй не хотілося жити без них – без Левка, без Львова, – кілька разів батьки витягали її із зашморгу, якось викликали «швидку», бо вона наковталася пігулок, ще згодом вибивали двері ванної, де вона намагалась перетяти собі вени…

Нещастя єдиної доньки підкосило й батьків – мати все частіше скаржилася на серце (та чи Злата її чула – їй своє боліло), тож одного дня маму забрали до лікарні з інсультом. Вона не одужала. Похорону Злата не запам’ятала – сплутала його з Левковим, що й так постійно їй стояв перед очима. Знову примарилося, так вона це сприйняла. Аж доки не втратила й тата. По смерті мами він зробився схожим на тінь – неуважний, розгублений, мовчазний. Згодом почав заливати своє горе спиртним. Якось сів п’яним за кермо. Аварія, за словами свідків, була страшною. Тато не вижив.

Злата ніби заціпеніла. Вона не одразу збагнула, що зосталася зовсім сама – без рідні, без засобів до існування, без надії. З університету її відрахували – скінчилася академічна відпустка, а вона й не зауважила. З роботи пішла ще раніше, коли доглядала Левка. Їхню спільну квартиру продала десь тоді ж – аби покрити витрати на лікування й похорон. Жила нині самотою в помешканні, що лишилося від батьків. Тільки після їхньої смерті воно вже не видавалося їй великим і гарним – просто старенька перекошена хатина в селі під Львовом, поряд – занехаяний сад зі здичавілими сливами, яблунями і черешнями. Власне, таким усе тепер і було. Таким воно її й влаштовувало. А навіщо їй щось інше?

Якось Злата перебирала старі речі й натрапила на маленький ключик, схований у найдальшій шухляді письмового столу. Вона завмерла. Враз пригадалося усе – абонентська скринька, ключ від якої вона зараз стискає в руках, листування з майбутньою, котра щосили намагалася попередити про небезпеку… Оце, мабуть, від такої долі вона й хотіла застерегти себе, озвавшись крізь роки?

Златі стало недобре. Глянула на себе у дзеркало. Так далі не можна. Дзеркало врятувало їй життя. Наступного дня ранковим автобусом дісталася Львова (місто ніби стишилося і принишкло, щойно вона ступила на його бруківку), знайшла те найстаріше поштове відділення, дочекалася, коли відчинять, і рушила до своєї абонентської скриньки. У пожовклому листі, що пролежав тут понад два роки, було все – від одруження з Левком аж до смерті батьків. Дата відправлення – день її весілля.

Злата ще довго сиділа на лавчині у парку неподалік пошти – молода жінка в чорному з якимсь затерплим непорушним болем у прозорих, аж до безбарвного, очах. На перший погляд ніхто б не сказав, що їй тільки ледь за двадцять, горе безжально зістарило її, загасило той невловимий вогник, що відрізняє юних безтурботних дівчат від старших жінок, котрі добряче спізнали життя…

Отже, майбутня справді існує. А Роман ні в чому не винен. І Львів, її Львів готовий до нових стосунків. Цікаво, як склалося б життя, якби вона прислухалася до себе майбутньої й обрала тоді Романа? Майбутній двадцять чотири роки, а теперішній Златі – двадцять два. Отже, вона має ще два роки, щоб усе виправити… Жінка в чорному сіла у маршрутку і поїхала на проспект Свободи – туди, де калатає серце міста, де зустрічаються і розлучаються закохані, де минає і знову народжується життя… Колись там був офіс Романа. З’ясувалося, він нікуди не переїжджав, досі тримає тут власну практику, – щоправда, тепер вона значно розширилася, записатися до нього на прийом вдалося лише на наступний тиждень.

Утім, Злата й не прагнула побачитися з ним зараз, вона трималася осторонь, цілий день стежила за центральним входом офісної будівлі, а надвечір, коли Роман показався з-за розсувних скляних дверей і сів за кермо новенької білосніжної «ауді» (привабливий, упевнений у собі чоловік на вигляд десь під сорок), зловила таксі і поїхала за ним.

Він довго стояв у корках, потім поїхав викрутасами через бічні вулички, тоді зупинився біля супермаркету і за чверть години виринув відтам з двома повними пакунками харчів, опісля забіг до квіткової крамниці, де обрав величезний букет троянд… Нарешті виїхав на околицю міста й зупинився біля одного з чепурних приватних котеджів. Назустріч йому вийшла вродлива темнокоса жінка (у жінки – напрочуд знайоме обличчя) і висипалось двійко крихітних хлопчиків-близнюків у смішних комбінезонах та картузиках. Роман розкрив для них обійми. Щаслива молода родина! На мить Златі схотілося опинитись на місці його дружини, матері його синів, господині його дому.

Це мало бути її життя, якби…

Вона перевела подих. Звісно, Роман зустрів іншу дівчину, одружився, народилися діти, все правильно. А Злата лише стежить за ним із-за тонованого скла таксівки і стискає в руках старого листа з майбутнього. Раптом її погляд прикипів до вже звичної зворотної адреси на конверті, наступної миті злетів до таблички на розі котеджу з назвою вулиці й номером будинку…

Вони – однаковісінькі. Майбутня писала й відправляла їй листи звідси, вона жила тут! Отже, Роман – таки її доля? І вона кохає Романа?

Повернувшись додому, Злата вже знала, чого хоче. Тієї ночі вона вперше за тривалий час добре виспалася, вранці охоче поснідала. Виявляється, сон приносить відпочинок, а смачна їжа – насолоду. За кілька днів зібрала речі, продала батьківську хату і переїхала до крихітної найманої квартирки у Львові, на Личаківській. А надвечір вкинула до абонентської скриньки листа майбутній:

А ти мала рацію, мені потрібен Роман. Я вже у Львові. Кажи, що робити.

Наступного дня отримала крижану відповідь:

Ніц. Уже ніц не робити. Твій час минувся.

І – мертва тиша. Майбутня більше не відповідала на жодне з її послань, не відгукувалась на благання, лишалася байдужою до обіцянок та умовлянь. Тоді Злата вирішила діяти інакше. Майбутня має усвідомити, що тієї наївної дівчинки, якою вона колись крутила на всі боки, більше немає. Її місце посіла доросла жінка, котра дещо бачила в житті, і з нею доведеться рахуватися. Вона вдалася до погроз:

Даю тобі час сьогодні до опівдня. О пів на першу я перевірю абонентську скриньку. Якщо там не буде листа від тебе з детальними інструкціями, як мені повернути життя з Романом, я стрибну з горішньої тераси Замкової гори. Пригадуєш, тамтешній парк був моїм улюбленим місцем? Так от, він таким і залишився. Помру я, помреш і ти.

Відповідь не забарилася – вже о десятій ранку Злата отримала нового листа:

Ти не розумієш? Уже пізно! Він кохає свою дружину так само, як ти кохала Левка. Ти принесеш йому лише біль. Хіба він цього заслуговує?

Не край йому серця, вже не буде у тебе життя з ним. Їдь зі Львова, негайно. Отямся, доки не пізно, інакше станеш мною, знищиш себе і його. Ліпше вже стрибай, звідки надумала, хоч не будеш мучитися…

Злата стоїть на оглядовому майданчику Високого замку, дивиться униз на залишки оборонних мурів, порожній постамент лева Лоренцовича, повиту нездійсненними мріями постать львівської телевежі, й укотре перечитує листа з майбутнього. Все, що їй треба було знати, вона дізналася. Роман досі зберіг почуття до неї, якщо майбутня згадує про біль. А своє вона вже відмучилася. Гірше не буває.

Вона зіжмакала папірець і викинула до урни зі сміттям. Зиркнула на годинник. Часу вдосталь. Попрямувала до невеличкої кнайпи неподалік. А по обіді вирушила до Старого ЦУМу, що на Ботвіна, прогулялася модними крамницями, дібрала собі гарний одяг та взуття на високих підборах, навідалася до салону краси, де їй зробили модну стрижку (а головне – зафарбували передчасну сивину), французький манікюр та легенький денний макіяж, котрий, виявляється, їй напрочуд личить. Вона знову стала красунею, що очей не відвести. За півгодини – її домовлена консультація в Романа.

Насолоджуючись захопленими поглядами стрічних чоловіків, Злата пройшлася вулицею, за рогом сіла в таксі і за якихось двадцять хвилин переступила поріг Романової приймальні. Секретарка підскочила з місця й шанобливо провела ошатну пані до кабінету психоаналітика. Як Злата й розраховувала, з першого погляду Роман її не впізнав.

Вона зручно розташувалася у глибокому кріслі, закинула ногу на ногу й почала свою оповідь. Відкрила Романові геть усе – від невинного листа у майбутнє три роки тому за порадою тренера з мотиваційної програми аж до тієї хвилини, коли опустилася в крісло навпроти нього і їхні очі зустрілися.

– То що ви мені порадите, пане докторе? – спитала наприкінці, насмішкувато примружившись, озираючи його з ніг до голови.

Якусь хвилину він сидів нерухомо. По тому підвівся, у кілька кроків опинився біля Злати, схопив її в обійми і… поцілував. З того дня вона зробилася йому коханкою. Щоразу, коли він із винуватим виразом обличчя йшов додому, Злата гукала навздогін, щоб не забув купити дружині квіти, вона любить троянди. Роман неабияк злився за такі жарти, але завжди повертався і вони знову опинялися у ліжку.

Минув рік. Златі виповнилося двадцять три, вона мешкала у тій самій крихітній найманій квартирці у старому будинку на Личаківській (хоч Роман пропонував їй кращу і просторішу), працювала на касі у супермаркеті (журналістські навички на той час було безнадійно розгублено й забуто) і чекала зрушень.

А майбутній, як завжди, було двадцять чотири – вона ніби застигла у своєму часі та просторі й мало не щодень писала теперішній Златі листи з благаннями не руйнувати життя ні собі, ні Романові, бо він однаково не зможе кинути дружину та дітей. Листи надходили з тієї ж домашньої адреси Романа на Старопустомитівській, тож майбутня, сама того не усвідомлюючи, давала Златі надію. Злата час від часу відповідала, вона зжилася з майбутньою, як хронічні астматики зживаються зі своєю невиліковною недугою, і що далі, то рідше питала себе: де закінчуюсь я і починається вона?

Злата вичікувала. Вони невблаганно наближалися одна до одної – ще якийсь рік, і зрівняються за віком, стануть однією людиною, котра зможе писати й відправляти листи з чепурного котеджу на околиці Львова. Куди зникне дружина Романа, Злата не замислювалась, але була певна, що там її точно не буде.

Минав час. І все вирішилося само собою – у переддень свого знакового дня народження Злата дізналася, що вагітна. Вона з насолодою повідомила про це майбутній. Та кинула у відповідь лише розпачливе: тікай!

Але в коханців були інші плани. Роман відправив дружину з дітьми до Греції на відпочинок, тож день народження Злати вони зібралися відзначити у нього вдома. Вона вже давно натякала коханому, що мріє побачити його дім (їхній спільний майбутній дім – як вона подумки називала чепурний котедж на околиці міста), і нарешті її забаганка мала здійснитися. Саме тут вона скаже Романові, що в них буде дитина. Гарненька донечка, яку вони любитимуть понад життя…

Нарешті цей день настав. Доки Роман порається в кухні з романтичною вечерею, Злата вирішує оглянути дім. Вона не знає, що майбутня у цей час пише їй останнього листа. Злата роззирається вітальнею і рушає східцями нагору. Майбутня додає до листа свою фотографію. Злата опиняється нагорі і відчиняє двері першої-ліпшої кімнати. То подружня спальня з широченним ліжком – на півкімнати. Тим часом майбутня вже заклеює конверт. Не стримавшись, Злата опускається на ліжко і заплющує очі. Вона не одразу зауважує, як хтось крадькома піднімається східцями слідом за нею і відчиняє двері спальні. Майбутня опускає конверт із фотографією до скриньки. Злата розплющує очі, але вже пізно: темна постать кидається на неї і проштрикує її ножем – ще раз і ще раз, знову і знову, аж доки жертва не перестає кричати. Конверт лунко падає на дно абонентської скриньки. Злата лежить на чужому ліжку в калюжі крові. Саме такою вона зображена на фотографії, котру майбутня вклала у конверт зі своїм останнім листом.

Привіт, Злато!

Як обіцяла, надсилаю тобі своє фото. Маю надію, тобі сподобається, хоч мені й зовсім не хотілося показувати цю знимку – я на ній не дуже добре вийшла. Бо, знаєш, судмедексперти не надто вправні фотографи. Якщо треба, можу надіслати такі ж знимки і з Романа, той судмедексперт і його фотографував. На кухні, де ти його залишила. Там теж було море крові.

Знаєш, я не втрафила ні до пекла, ні до раю, просто застрягла в цьому клятому будинку Твого Львова, ніби у чистилищі. Іронія долі – твої мрії завше простягалися до неба, немов ота Його телевежа на Замковій горі. А я почуваюся Його підземною річкою Полтвою, закутою в кам’яницю… Я тут зовсім сама – цілими днями блукаю порожніми кімнатами, а на ніч лягаю спати у свою калюжу крові. Така моя кара. Часом пишу тобі листи і кладу до скриньки, що прибита тут на ґанку, а ти дістаєш їх уже на своїй пошті. Тепер зрозуміла, чому на конвертах завжди зазначена саме ця адреса?

Ніколи не здогадаєшся, хто нас убив! Хоча ні, ти ж у мене тямуща дівка, маєш знати, що обманута дружина здатна на все. Сама подумай, ну скільки можна було дурити його кобіту? Її звуть Марійка – це твоя колишня найкраща подруга, – коли тобі цікаво. Рано чи пізно Марійка мусила збагнути, що Роман завів собі пасію. Зрадили троянди – якщо чоловік ні з того ні з сього починає засипати дружину оберемками квітів, це мимоволі наводить її на роздуми…

О, вона ненавиділа ті троянди усією душею! Як і ти, Марійка пройшла свій шлях внутрішнього божевілля. У неї так само є власна «вона» з майбутнього, котра (як і я тебе, завваж! ) чесно намагалася стримати і вберегти від фатального кроку. Кожен, хто ризикує грати з долею, має такого собі фантома у паралельному просторі і часі. Ми не янголи й не демони, а віддзеркалення ваших учинків. Ми рідко виходимо на зв’язок, та, коли виходимо, спинити нас нікому не до снаги. Ми теж припускаємося помилок. Власне, ми і є ваші помилки. Більшість людей і не здогадується про існування своїх «віддзеркалень», доки не переступають межу між добром та злом. Вітаю, ти її переступила. Ти так хотіла оселитися в цьому домі, що тепер я змушена вікувати тут.

Насправді мені більше шкода Марійку. Того дня вона лише вдала, що вирушає з дітьми на відпочинок до Греції. Відвезла близнюків до матері, попрощалася з ними й повернулася додому… Далі ти знаєш, тож зайве й переповідати.

Після подвійного вбивства її визнали неосудною й закрили у психлікарні на Кульпарківській. Вона досі пише листи собі з майбутнього в минуле – щоб застерегтися від зустрічі з Романом. І скажу я тобі – ще довго писатиме, бо Марійці судилося пережити тебе на двадцять років. Тільки уяви, скільки вони переведуть паперу!..

Щоправда, не всі листи потрапляють до адресатів, адже щоночі до скриньок приходять білі постаті у каптурах, що закривають обличчя; постаті виймають наші послання і перечитують. Якщо, на думку постатей, ми не сказали забагато, ви отримуєте листи. У протилежному разі – аж ніяк. Це і є заборони, про які я згадувала. Що ж, цього листа ти теж, мабуть, не отримаєш. Воно й на краще, бо, мені здається, тобі вирішили дати другий шанс. Ти житимеш. Твоя донечка житиме. Ми усі житимемо.

Я не уявляю, в якому ти прокинешся житті, але, благаю, не змарнуй таку нагоду! А я обіцяю, що більше не писатиму тобі. Домовились?

Домовились.

Львів, той самий час і місце:

Привіт, Злато!

Сьогодні я прокинулася раніше, ніж зазвичай. Адже цього дня минає рівно п’ять років з того часу, як за програмою мотиваційного тренінгу я написала листа собі в майбутнє. Вибач, я тоді забула вкласти до конверта свою знимку, як то радила мотиваційна програма. Згодом я згадала про цю недбалість і навіть хотіла повернутися до листа, щоб додати фото, але… закрутилася й знову забула. Вибач.

На календарі 14 квітня 2012 року, тож я відкрила твого листа. І знаєш, розчулилась і щиро плакала, коли читала твої милі й наївні роздуми про життя та власне майбутнє. Сподіваюся, за п’ять років я не розгубила твоєї чистоти й безпосередності, котра струменіє з кожного рядка того старого листа? А ти можеш навіть не сумніватися – я здійснила твої дитячі мрії! Звісно, не все склалося саме так, як ти собі науявляла в дев’ятнадцять, але тобі сподобається, от побачиш.

Я працюю на львівській телевізії ведучою новин (тож мене щодня показують по телевізору в прайм-тайм ) . Мешкаю з родиною в новенькому котеджі на околиці Львова (мені так і не вдалося позбутися твоєї любові-одержимості до цього міста ) . З Левком, на жаль, ми розійшлися. Річ у тім, що йому запропонували стажування за кордоном і… я його відпустила. Звісно, деякий час ми чесно намагалися підтримувати стосунки на відстані, але знаєш, як воно буває… з часом наше спілкування зійшло нанівець. З першим коханням завжди так. Згодом він познайомився в Австрії з гарною дівчиною, незабаром вони одружилися. Тоді я трохи образилася на нього, але зараз розумію: Дженніфер була послана йому самою долею. Вона – лікар-онколог, тож коли Лео (так його там звуть ) раптово занедужав, саме завдяки їй ракову пухлину вдалося виявити на початковій стадії й успішно вилікувати (та й медицина в Австрії краща, ніж у нас ) . Зараз ми з ним просто друзі, хоч я однаково час від часу пробую уявити, як би склалося моє життя, коли б він нікуди не поїхав і ми з ним одружилися…

Але тільки час від часу! Бо згодом я теж зустріла чоловіка, в якого закохалася на все життя. Ти маєш його пам’ятати – це Роман, той психоаналітик, що проводив у нас мотиваційні тренінги. Якось він запросив мене на каву в «Золотий дукат». Знаєш, трохи моторошне місце – кажуть, там зупиняється час. Зате саме в «Дукаті» я вперше спробувала каву з золотом, відтепер то моя улюблена! Роман так і сказав: ця кава створена для дівчини із «золотим» ім’ям. З того дня ми не розлучалися. За кілька місяців він мені освідчився, я вийшла за нього і народила чудову донечку. Назвала її Златою – на твою честь. А може, то «золота» кава так на мене вплинула… Дідусь із бабусею просто обожнюють свою єдину онуку, в її присутності навіть забувають про свої хронічні артрити-радикуліти… Бачиш, які дива творить любов? Ми з Романом уже й життя не уявляємо без нашої маленької Злати, та іноді чоловік бачить уві сні двійко хлопчиків-близнюків, які називають його татком. Звісно, я не проти подарувати йому ще й синів, але ні в моїй, ні в його родині жодного разу не народжувалися близнюки, тож навіть не знаю, чи таке можливо. Але сподіваюся на диво.

Маю й найкращу подругу – Марійку, ми разом працюємо. Їй трохи менше пощастило, ніж мені, адже досі не має чоловіка та дітей (хоч дуже мріє про велику і дружню родину! ) , тому я вірю – все у неї ще попереду. Часом подруга жартує: якби Роман був вільним, вона без роздумів пішла б за нього. І знаєш, вони стали б напрочуд гармонійною парою – обоє високі, кароокі, темноволосі…

Утім, я переконана: Роман кохає мене до нестями і навіть думки не припускає про іншу жінку. Він мало не щодня засипає мене оберемками троянд, а до дня народження подарував путівку на відпочинок до Греції, уявляєш?! Я полечу відпочивати з донькою – шкода, та Роман з нами вирватися не зможе, в нього дуже багато роботи. Але він думатиме про нас щохвилини, так і сказав!

…Попри все я почуваюся трохи самотньо. Душа не на місці. Іноді здається, що я – підземна річка Полтва, ув’язнена під проспектом Свободи. Кажуть, якщо спуститися до оркестрової ями Оперного театру, можна почути, як хвилі б’ються об бетонний саркофаг… Як гадаєш, що б сталося, якби одного разу вони вирвалися на волю? Не знаю, звідки в мене ці думки. Схоже, я трохи заплуталася. Може, тому й пишу зараз листа тобі в минуле? Ні-ні, я чудово розумію, що тієї тебе більше не існує, ти стала мною, а листуватися з самою собою якось негоже… Та й Роман вважає, що цього робити не слід, бо від надмірного самоаналізу й самозаглиблення можна просто збожеволіти (такі випадки в його практиці були ) , але… можна я іноді тобі писатиму? Ти не відповідай, а я просто писатиму, гаразд?

З любов’ю, Злата

Дара Корній

Муза плакала

Ну ось і сталося. Ти повернувся.

Коли я перестала чекати, здригатися від звуків ліфту, від дріботіння дощу по віконній шибі, перестала прислухатися до чужих кроків на сходовій клітці, гортати зачитану книгу споминів, болісно переживати знову і знову той фантомний біль, який по собі залишив Ти.

Перестала. Бо…

… навчилася жити без тебе,

облишила марить минулим…

Ти прийшов. Зателенькав вхідний дзвінок спотвореною музикою Шопена, я поривчасто відчинила двері. Я нікого не чекала сьогодні. Я просто тепер завжди так роблю. Не запитую – хто, чому, навіщо, просто поривчасто відчиняю двері. Я перестала боятися… Свого міста, свого будинку, людей довкола, себе.

Стоїш. Тупцюєш на місці. Наче не було тих років без тебе, тих страшних днів, годин, хвилин, секунд, які тиснули одноманітністю, вбивали порожнечею, лякали холодом, бо без тебе. Стоїш. Жмакаєш у руках букет. Квіти. Жовті печальні троянди – колір смутку, нанизаний на тендітні рамена пелюсток. Трохи знічено протягуєш:

– Ну, привіт, мурашко! Це тобі! Був неподалік – вирішив зайти та провідати давню знайому!

Вдавано весело й досить меланхолійно говориш і піднімаєш на мене очі. О, я знаю силу твоїх очей – блакитних і чистих, наче щойно вимите небо. Коли довго дивитися в них, зачинаєш літати, мріяти, а потім… Потім обов’язково падаєш і помираєш від кохання або від болю. Там чистота й наївність межують із небезпеками впіймати зустрічний вітер, який поламає, потрощить крила, і тоді… А тоді можна й не вижити. Ти знаєш про силу свого погляду і тому просвердлюєш мене очима, і раптом… твоя дзеркальна самовпевненість розбивається на друзки. Нажахано робиш півкроку назад – і ціпенієш.

Усе намарно, любий! Ти спізнився. Прийшов відігріти душу? Здається, так це називається, коли згадують про колишніх, втікаючи від теперішніх. Дарма. Бо зараз тут згарище. Зола холодна, іскри давно згасли й стали спогадом…

Дивлюся тобі в очі. Ні, я не відводжу погляд. Не тепер. Моя душа – натягнута струна. Та ти навіть не уявляєш, друже, як це – мати в собі таку ношу, яка кожного дня грає в тобі бахівськими кантатами.

– Заходь. Чого тупцяєш на порозі? Поп’ємо кави. Потеревенимо. Скільки ми не бачились? Два роки? Три? Як шалено летить час! Кухня знаєш де. А я візьму в кімнаті вазу для квітів…

Ти повернувся до неї. Повернувся.

Сидиш на моїй кухні і говориш, говориш, говориш… Про модернізм, новий український авангард у живописі, про, власне, головну твою гордість – авторську виставку. Ти став знаним і модним художником. Наша розлука пішла, очевидно, на користь нам обом. Я ствердно киваю головою і… згадую, згадую, згадую.

Ти завжди був головним у моєму житті. Я кохала так сильно, що була готова небо під ноги прослати, тільки б тобі затишно ходилося, сонце в голові поставити, щоб тільки для тебе світило і тебе зігрівало, зорі вплести в коси вітрові – якщо це буде той клятий сюрреалізм, на якому ти завжди був поведений. О, ти цінував мою жертовність. Ти – дозволяв себе боготворити, захоплюватися, кохати, завжди бути поруч… І, знаєш, тоді цього мені було достатньо, навіть коли доводилося о першій годині ночі бігти тобі й твоїм друзям за пивом, бо воно раптом закінчилося, чи о четвертій ранку витягувати тебе з цюпи, куди «випадково» загримів після того, як на спір п’яним та голим о третій ночі стояв на голові у фонтані Нептуна на площі Ринок і декламував сороміцькі вірші, або коли… Досить, книга спогадів зачитана, обтріпана до непристойності.

А чим (чи ким) насправді була я для тебе?

– Маленька мурашка на шляху геніальності! – це твої слова.

Одного разу ти випадково розчавив мене. Велика, мудра й геніальна людина просто не помітила дрібної комашні під ногами. Ти уявити собі не міг, що й мурашка має душу, серце і повну криницю сліз, заповнену зневаженим коханням.

«Любов довготерпить і все пробачає». Так каже моя мама. Тепер я знаю, що не все. А може, тоді це й не любов. Моє кохання було високим, як найдовший літній день, і вірним, як тінь, що завжди поруч. Воно літало попід хмарами й було вище неба. Воно розганяло негоду вітром пристрасті, коли буревій вирував над твоєю головою і затуляв зорі. Моє кохання ходило землею і збирало нектар з квітів для твого натхнення. Воно клало під ноги гірські едельвейси і, як цвіт папороті, здійснювало мрії. Моя душа вимагала небагато: трішки тепла, трішки поваги, трішки любові.

Одного разу в твоєму житті з’явилася нова інша. Скільки їх було: для натхнення, для самоповаги, для творчого збагачення… Завжди знаходилося виправдання зрадам. Творчість генія потребувала постійних «свіжих емоцій»… Та цього разу ти привів її не в свою майстерню, як зазвичай робив. (Якби це відбувалося у твоїй майстерні, то мураха і цю гірку пілюлю легко проковтнула б.) Але… Ти привів її до мене і поклав у наше ліжко. Ви лежали під нашим небом, грілися нашим сонцем, вкривалися нашим коханням… Я стояла і дивилася, як довкола мене помирає цілий світ, гасне сонце, падають зорі, вкривається іржею небо, пліснявою земля, кригою вода в криниці, а в душу заповзає темрява. Ти самовпевнено встаєш з ліжка. Брутально відштовхуєш мене від дверей спальні та говориш:

– Слухай, мурахо, не затуляй мені сонце! – і грюкаєш перед моїм носом дверима.

І тоді я вмираю. Розчиняюсь легким серпанком у теплих променях світанку, стаю холодною кавою, не придатною до пиття, стікаю цівочкою на брудну від недопалків підлогу…

Помираю…

Ти не прийшов ані на похорон, ані на поминки… Тоді не прийшов.

Мене воскрешали довго. Мамині сльози вливали в тіло життя. Мамині руки гоїли рани. Мамині слова лікували душу. Але все ж мене – тої, яку ти знав, – більше немає. Сходи на цвинтар спогадів і занеси їй ці жовті квіти. Я люблю жовтий колір, та ненавиджу віднедавна жовті троянди, бо це твої квіти, це її квіти. Квіти тої, якої вже нема.

Бо коли помираєш – стаєш іншою.

Я змінила смаки і вдачу, навіть сонце та небо, колір волосся, зачіску, фах, прізвище та ім’я. Я змінила номери своїх телефонів: і мобільного, і домашнього. Зробила у квартирі ремонт, купила нові меблі, вставила нові вікна для нового сонця… Два з половиною роки я не могла жити в одному місті з тобою, дивитися на одні зорі, пити одну воду. Мені здавалося, що це все отруєно тобою. Від кохання до ненависті – один крок. Так кажуть, можливо. Скільки кроків від кохання до байдужості – я тепер знаю, набагато більше. Ти мені байдужий. Це навіть гірше, ніж ненависть. Ти поки що цього не розумієш. А може, й не зрозумієш ніколи… Та мені…

…байдуже.

Бо нарешті Львів перестав бути для мене тільки тобою. Виявилося, що він набагато кращий від того Львова, який ти мені відкрив. Місто прийняло мене, бо я зрозуміла його сльози, його дощі, його меланхолійний настрій, замішаний на каві і на старих мурах давніх кам’яниць. Я навчилася не впадати від його дощів у депресію. Навчилася блукати його мокрими вуличками під парасолькою і без. Навчилася чути, як крізь його бруківку й товщу літ росте трава біля костелу Івана Предтечі, в якому молилася ще дружина князя Лева Констанція. Навчилася слухати, як розпускається перша брунька у Стрийському парку, зацвітають перші весняні котики в Шевченківському гаю, цілуються голуби під рукою коронованої Свободи біля куполу етнографічного музею. А як мелодійно чалапає старими вуличками напівпорожній трамвай! Як сонно дрімає годинник на Ратуші! І тільки гонорова панна Слава на фронтоні оперного театру так само мужньо й пафосно тримає у своїх тендітних та чіпких руках пальмову гілку…

Ти, напевне, вважав би мене божевільною, якби почув, що я бачила на власні очі, як Львів своїми сльозами розчісує кам’яні гриви старим левам, що дрімають біля порохової вежі? І як біля Домініканського собору Єпифаній Дровняк дружньо підморгує мені та промовляє: «Вільним фальшиве небо не потрібне»? І я йому вірю, вірю місту, але не тобі…

Я навчилася відрізняти фальш від правди, любий. Тому – обережно зі словами.

А ти безупинно говориш. Перечіпаєшся на деяких словах, закінчення ковтаєш. Дивно, раніше цього якось не зауважувала. Та ти навіть трохи картавиш. Це мене смішить. Я гидливо кривлюся, наче з’їла щось кисле. І продовжую варити каву. Таку, як ти любиш, – густу, смоляну, темну, з гвоздикою, корицею та терпкістю.

Простір кухні наповнюється запашним ароматом. У Львові кава завжди особлива. І кожна правдива львівська ґаздиня має свій винятковий рецепт. Моя кава теж унікальна. Бо вона пахне не лишень гвоздикою та корицею… Ще трохи сухими пелюстками хризантем, які я завжди додаю до кавових зерен, коли їх мелю.

Розливаю терпкість у крихітні горнятка. Ти так любиш цю каву: міцну, чорну, хризантемну.

– Знаменита кава, мурашко! Як завжди – бездоганно та елегантно. Густа, наче смола. Темна, наче горобина ніч. Гірка і запашна, наче справжня жінка. Наче Ти. Ніхто так вишукано не вміє заварювати каву.

Здивовано вглядаюся в тебе. О, невже ти став романтиком? Таких панегіриків моя кухня від тебе ще не чула. Моя кава для тебе завжди була лишень кавою…

Та я чомусь геть не млію від твоїх компліментів. Бо це лишень букви, філігранно загорнуті у слова, а потім переведені у мелодику твого голосу, який фальшивить. Тебе це бентежить. От і цукор розсипав. Знічено почав його збирати. Ти п’єш каву з цукром? Відколи? Напевне, це старість, бо солод перебиває смак гвоздики, аромат кориці, терпкість хризантем і ти це знаєш.

Говоримо ні про що, ведемо світську розмову – або товчемо воду в ступі. Ти продовжуєш мене дивувати , сиплеш компліментами направо і наліво. Про новий колір мого волосся, який мені так пасує, а красивій жінці пасує все, про те, що я змінила не тільки шпалери в кухні, а й гардеробчик – довжину спідниці та довжину ніг, що ошатність у моїй кухні та й у всій квартирі така, що аж хочеться тут залишитися жити… Хапаєш мене за руку, підносиш її до губ. Цілуєш мої пальці. Кажеш, що моя шкіра пахне хризантемами та кавою, що усміх мій, наче у янгола, що уста мої, наче стиглі вишні.

Слова, слова, слова… О, звісно, таке чути завжди приємно. Слухати та не вірити.

Раптом прокидається бурчанням домашній телефон. Визволяю свою руку з міцних твоїх обіймів. Неспішно виходжу в коридор і беру слухавку. Телефонує мама. Вона на відстані чує… тебе. Говоримо про якийсь дріб’язок, нагадує, що у мене важлива зустріч за годину. Я пам’ятаю про це і все ж щиро мамі дякую за нагадування. І не тільки за це… Бо вона мені щойно ще раз нагадала, хто ти насправді такий. Чую, як на тому кінці мама кладе слухавку. Та все ще тримаю свою біля вуха.

– Так, так. – Голосно сміюся. – Я тебе також цілую, любий. Так, так! Я тебе також кохаю. Незабаром побачимось.

Кладу слухавку. Знаю – ти дуже уважно слухаєш. І «вірно» все зрозумієш. Збираю всю свою силу волі в кулак. Озираюсь і шпортаюсь на твоєму розпачливому погляді. Очі кольору неба заволокло грозовими хмарами. Двобій завершено. Якусь мить мовчимо. Тиша, здається, з’їдає звуки і робиться вологою. Від неї пітніють долоні. Ти так і не зрозумів, коли програв. Металічним безбарвним голосом порушую мовчання:

– Вибач, любий друже! У мене побачення. Трішки поспішаю. Приємно було зустрітись та довідатись про твої успіхи. При нагоді відвідаю твою виставку, обіцяю. Спасибі за запрошення. Бувай. Привіт львівському бомонду.

Тепер ми квити – цього разу я зачиняю перед твоїм носом двері, не грюкаючи, тихесенько і назавжди.

У мене справді зустріч: ділова й дуже важлива. Я впевнена – все буде бездоганно. Що мені якісь там багатоголові дракони? Адже я перемогла самого мінотавра, який ладен був мене з’їсти…

Шукаю мобільний, як завжди, десь посіяла. Він спокійнісінько мовчить на холодильнику в кухні. На столі натикаюсь на каталог твоєї виставки. Спеціально залишив. Не встояв, щоб не похвалитися. На обкладинці натюрморт із жовтих троянд, під ним готичними літерами виписано – «Персональна виставка “Муза”». Цікаво, хто вона – твоя Муза, та жінка, котрій ти присвятив цілу виставку? На обкладинці, під назвою так гарно говориться про неї: «Всі портрети художника присвячені одній жінці, Музі митця. Єдиній, справжній, неповторній…» Я рада, що ти знайшов її. Ту – єдину. І вже не сприймаю твій візит як спробу нападу. Розумію його як намагання вибачитися за помилки минулого. По-іншому ти перепрошувати не вмієш.

Мобільний озивається музикою літа, мелодією Вівальді. На екрані висвітлюється невідомий номер. Якусь мить вагаюсь: а може, відключити? Я ж поспішаю… І все ж – беру слухавку. Раптом щось важливе…

– Алло! Слухаю!

Перегортаю сторінки каталогу. Там портрет жінки. Очі на півсвіту та розкішне темне, як ніч, волосся, розвіяне вітром. Здається на мить, що ця прекрасна жінка ширяє між зорями, які миготять у неї за спиною. Така невинна і щаслива жінка… Вдивляюсь в очі твоїй Музі. І ціпенію… Та це ж… Я впізнаю… себе.

Слухавка наповнюється розпачем:

– Алло! Сонечко моє золоте! Ангелику мій найдорожчий! Мурашечко моя люба! Ти мене чуєш, чи чуєш!? – Як відчай, твій голос. – Я кохаю тебе. Я кохаю тільки тебе! Кохав і кохаю тільки тебе! Ти – моя Муза. Я не можу дихати без тебе. Не можу й жити. Все сподівався – це мине. Адже художнику для справжньої творчості потрібна барвистість… Я колись так думав. Так, я – ідіот. Зрозумів це лишень тоді, коли ти пішла. Для чого мені всі жінки світу, якщо єдина і найважливіша – не поруч? Я нікого, крім тебе, не можу кохати. Я малюю тільки тебе, снишся мені тільки ти. Я більше не літаю у снах. Це ти давала мені крила. Пробач мені, кохана, за все пробач. За дурне хмільне непорозуміння. За той вечір. Я ледве його пам’ятаю, п’яний був. Ти несподівано зникла. Квартира порожня, телефони вимкнуті, на старій роботі тебе нема і не знають, куди виїхала. Я шукав тебе, навіть не одну ніч прочекав під дверима квартири. У міліцію, в розшук подавав. Через знайомих у паспортному столі тебе розшукували. Все намарно. Хтось пустив чутку, що ти за кордон виїхала. А тиждень тому на вокзалі випадково зустрів Ґєника. Він і сказав, що ти зараз у Львові і мешкаєш там, де й мешкала. І номер твого мобільного він дав. Я нарешті набрався сміливості і… Я вже тиждень приходжу. Стовбичу під вікнами. Вивчив твій розпорядок дня, коли ти йдеш на роботу, коли повертаєшся, хто тебе підвозить під будинок машиною і якою… Пробач мені, за все пробач. Мені ніхто, крім тебе, не потрібен. Я змінився, я став іншим, і я не можу без тебе. Мені сняться запах твого волосся й ніжний шепіт твоїх долонь. Ти – моє натхнення. Я загину без тебе. Помру.

Ти говориш – говориш – говориш. Фальшивиш. Забагато пафосу, любий. Я кладу телефон на стіл, не відключаю. Це надовго. Побалакай з моєю кухнею – можливо, їй буде цікаво. Мені – вже ні!

Виходжу в коридор. Беру сумочку. Підфарбовую губи. Із дзеркала на мене дивиться впевнена в собі жінка. «Доведеться знову змінювати номер мобільного та, можливо, і квартиру теж. Але не місто. Львів любить мене!»

Вибігаю з будинку в літній львівський вечір. Він такий паркий і тривожний… «Добре, що у мене в сумочці парасолька. Буде дощ!» Проходжу повз Палац мистецтв. Стіни… Стенди… Бігборди… З них на світ божий гордо та велично дивиться твоя Муза. Тільки на мить зупиняюсь перед величезним плакатом. Вдивляюсь в очі жінки. Ніжний літній вітерець розкуйовджує моє тепер руде волосся, і воно стає, мов крило птаха. Майже як на картині. Але я тепер навчилася літати. Я це знаю, бо моє життя – це не Ти. Небо ще більше пахне дощем, вітер – вечором. Впевнено шепочуть губи:

– Я виграла не тільки битву. Я виграла війну, Голіафе!

Грім гучним бубоном гримає в замкнені ворота неба. І небо не витримує ударів, розчиняє браму, випускаючи на волю баских коней-блискавок. Перша крапля дощу скорботно й зі смутком падає на плакат, котиться щокою Музи. Друга, третя, п’ята…

Муза плаче…

Леся Олендій

Італійський нащадок

Із потеплінням на розі площі Ринок, отам, де майже через століття знову запрацювала ресторація пана Едзя – її відновив його правнук із Австралії, поблизу фонтану з Адонісом, увагу перехожих привертає суперсучасний художник. Навколо нього згуртувалося коло роззівак. Він струшує в руках фарби-спрей і бризкає на папір, прудко змінюючи кольори. Потім кольорову абстракцію легенько розмазує долонями. Знову бере пляшечки-спрей, далі промокає кольоровою газетною вирізкою. Після чергового збризкування підправляє невеликою губкою. І знову в його руках змінюються різнокольорові пляшечки. Все повторюється по колу, і врешті вимальовується морський краєвид. А навколо вже розкладені малюнки з іншими природніми і міськими пейзажами, звірами. Мода на створювання картин фарбами-спрей добігла й до Львова.

Вони на десять хвилин злилися з натовпом, спостерігаючи за вправністю модерного митця: Роксоляна такі дива бачила вперше, а Софія терпляче їй товаришила. Повз чорну ринкову кам’яницю, супроводжуваний вереском застільників-туристів, проїхав столик на колесах.

– Однак… – усміхнулася услід Софія. – Туристичне місто дарує мешканцям і гостям розваги як ексклюзивного характеру, так і запозичені, зплагіачені у кмітливіших європейських друзів і підтасовані під характер рідного… іноді удосконалені.

Подруги відволіклися від споглядання створення модерних картин.

– Львів запозичив, безперечно, туристичний трамвайчик. – Роксоляна махнула рукою в бік фонтану Діани – відправного місця міських туристичних трамваїв. – А що запозичив і удосконалив?

– Не здогадуєшся?! Запозичені танці під відкритим небом міських вулиць у Львові отримали власне обличчя з сезонною пропискою – Танці на Ринку… Ходімо до мене. – У натовпі Софії вмить забракло повітря і простору, захотілося втекти від міського гамору.

Подруги винирнули з гурту, що щільним кільцем оточив художника.

– Щось таке… – розпочала Роксоляна і вмовкла, шукаючи вдале порівняння. – …не знаю… вражає. Але я от думаю, чи матиме це мистецтво довге життя.

– А графіті? Як думаєш, графіті залишить по собі слід у часі?

Роксоляна несподівано спинилася і вигукнула:

– А й правда! Це ж графіті! Графіті на папері! Ультрасучасне на старенькій площі історичного міста. Контрасти життя.

– Місто, як дитя, живе, змінюється і проявляє власний характер, – усміхнулася Софія.

Вони сиділи на її просто й затишно облаштованій кухні-вітальні з невеличкою барною стійкою і двома високими стільцями. У серці Львова. Вікна Софіїної квартири виходять на внутрішнє подвір’я, що одним боком виводить на площу Ринок, а іншим – на Театральну. Помешкання в історичному пасажі Андреоллі придбала як спадок від львів’янина, який емігрував у білокам’яну. І хоча в останні роки вона також змінила країну постійного проживання, наміру продавати квартиру не мала. Вклала в неї чимало грошей і праці задля перетворення сірих облущених стін у простір, що дихав свіжістю кольору лазурі, і заміну смердючого прогнилого паркету, що розповзався під ногами, на міцні прохолодні кахелі кольору дуба. Задля збереження давнього історичного вигляду – а Софія цього ой як прагла, – за порадою дизайнера інтер’єрів, відновила дерев’яні балки на стелі. Стіни прикрасила квітковими фотопейзажами, створивши ілюзію присутності в квартирі живої флори. Тканинно-пластикових квіткових замінників у своєму помешканні не терпіла.

Софія збила міксером молочно-полуничну масу, дочекалася Роксоляниного нетерплячого постукування нігтиками по поверхні стійки. Розлила у високі склянки рожево-пінистий коктейль. Розклала на блюдечках тістечка і присіла навпроти подруги, яка, Софія це знала напевне, налаштувалася її слухати. Примружила очі і з насолодою відкусила улюблений еклер.

– Ти обіцяла… е-е-е… літературну історію… львівського… італійського… словом… – наполегливо стукнувши нігтиком по стійці, нетерпляче зауважила Роксоляна, коли Софія доїла тістечко.

– Не тільки обіцяла, а й розкажу… бо Львів – то є наше місто, – кивнула Софія.

Так добре…

Запаморочливо спокусливий перелік смаків ароматного гарячого вина у карті львівського закладу розсіював увагу. І збивав із пантелику так само, як несподіване звучання арії Фантома з мюзиклу «Привид опери» посеред метушні по-осінньому меланхолійно замріяної італійської Пізи. Вона навіть не знає, що її тоді більше збентежило – оперний спів серед гамірної вулиці чи музична тональність вибраного твору з життєвими хвилюваннями, що шматували серце співака. Той спогад про відвідини італійського міста зі століттями падаючою вежею пульсуватиме хвилями емоцій у Софіїному серці завжди. Вбого вбраний молодик, який співав для перехожих під відкритим небом Італії, голосом, за звучання якого в стінах оперних театрів світу міг би отримувати високі гонорари, розворушив її прагматично налаштовані на сприйняття історико-архітектурних красот мізки. Його спів рвався з нутра не благанням кинути кілька центів у тарелю, грошової тарелі біля нього не було. Оперний спів посеред вулиці як намагання привернути увагу до лише йому одному відомих речей… Софія зупинилася і вислухала арію до кінця.

Щиро зааплодувала й підтримала вигуком «Bravo!». За її спиною почулися оплески і хриплувате чоловіче «Bravo!». Співак засоромився і зашарівся, вона підбадьорила його усмішкою.

Високий чорнявий італієць виник збоку і прохрипів несподіваним запитанням:

– Здогадуюся, що сакральну музику ви любите не менше, ніж оперний спів. Чи знаєте, що зараз у Пізі проходить фестиваль сакральної музики?

Заскочена Софія мить мовчала, роздивляючись незнайомця. Їхні погляди зустрілися, і вона, відчувши до нього довіру, відповіла:

– Я обожнюю храмові співи, а ще більше – звучання органу. А…?

– …сьогодні концерт у головному соборі міста.

– Хотіла б на ньому побувати. На нього ще можна придбати квиток? Ви мені покажете, де продають квитки на концерт? – поцікавилася стурбовано. – Ну ж бо, поспішімо, поки ще всіх не розкупили! – Вона по-справжньому захвилювалася, аніскілечки не переймаючись тим, що в незнайомця можуть бути власні інтереси.

Він усміхнувся:

– Вам не варто аж так перейматися. Ходімо!

Відпочивали у Львові «На бамбетлях». Відколи разом, у цю кав’ярню зазирали часто, і не лише через близкість до її квартири. Тут їм було добре. Йому загалом імпонувала атмосфера цього давнього українського міста, в серці якого почувався, як на землі да Вінчі. Дихання рідної країни на львівській площі Ринок відчув ще до того, як Софія розповіла, що усі ці будинки зведені його земляками з півночі Італії.

– Але ж ти не любиш великих міст, а Львів – місто-мільйонник, – заперечила жінка, коли він уперше зізнався їй у своїй любові до Львова.

У відповідь загадково усміхнувся:

– Не важливо, скільки людей живе у цьому місті. І так, я справді не люблю великих міст. Але Львів… то є Львів. – Фабіо зачудовано роззирався навкруг себе.

– Тобто? – не вгамовувалася Софія, вимагаючи чіткого пояснення його відчуттів. Її власні почуття до Львова були родовими, в’язали її з містом невидимими ниточками, як дитя з мамою. Вона навіть далеко від нього, заплющивши очі, гуляла улюбленими вуличками, вдивляючись у театральний вир «Золотого лева». Шпорталася слухом за «Jazz…» . Шурхотіла ногами по вкритих листяним кольоровим килимом алейках Стрийського парку. Підіймалася на Ратушу і птахом ширяла над дахівками старих львівських кам’яниць. Медитувала на біблійних персонажів із обличчями колишніх львів’ян розенівських розписів у Вірменській церкві. Ностальгувала за богемною атмосферою давно не існуючого клубу «Лялька»…

– Львів для мене – не велике місто, а місто, яке я люблю, незважаючи на чисельність населення в ньому, – перервав її думки Фабіо.

– І як давно ти зрозумів, що любиш не велике місто Львів, а Львів, тому що це – Львів?

– З першого знайомства.

Його перший візит став визначальним у їхніх почуттях. Над містом у вигляді перших несміливих сніжинок кружляло передвістя близької зими. Листопадове небо затягло сіро-білими, збитими у вату хмарами. Перехожі куталися у величезні, накручені навколо ший аж до підборіддя шарфи, капюшони пуховиків, високо підняті хутряні коміри. Холодне вологе повітря пробивалося крізь одяг, легеньким морозяним поцілунком торкалося не прикритих рукавичками пальців. Площею Ринок продзеленчав сяючий порожниною, з рахованими пасажирами трамвай. Чотири з половиною тисячі прописаних у Львові левів разом із містом дрімали дрімотою суботнього ранку. Софія й Фабіо посмакували кексами з кавою латте у «Світі кави», вийшли у прохолоду осіннього ранку і взяли керунок на Високий Замок. Поки дійшли і видряпалися на львівську гору, не звиклий до таких довгих походів пішки Фабіо засапався. Софія краєм ока спостерігала, чи не вималюється на його обличчі роздратування. Натомість зауважила вдоволену усмішку. На горі Фабіо обійшов оглядовий майданчик, задивився на роздмуханий вітром український прапор, витягнув із торбинки фотоапарат і попросив його зазнимкувати. При цьому чи то їй здалося, чи він справді сказав: «Бандера». Як справжня галичанка, Софія, віддаючи фотоапарат, з тремкою повагою до італійця, так добре знайомого з українською історією, поцікавилася, звідки йому відомо про українського національного героя. Той здивовано здвигнув плечима – не знає такого. Вона не вгамовувалася – покрутила запитання з іншого боку.

– Ти говорив – Бандера?

– Так, так! – весело погодився він. – Я забув, як це, – він вказав на стяг, – називається англійською.

Тоді вони в спілкуванні ще міксували мови – англійську з італійською.

– Нашою мовою – bandiera [8].

Софія не втрималася і весело розсміялася з їхнього втішного непорозуміння. Фабіо розсміявся разом із нею. Їй хотілося сміятися і сміятися. Аби не холодне повітря… Він розповів, що бував на просторих міських оглядових майданчиках Будапешта, Рима, Флоренції. Львівський на них не схожий, бо такий невеличкий, що перебування на ньому наповнює кров адреналіном. Софія зацікавлено слухала свого італійського друга.

– У нас є й інший, у підніжжя Замкової гори. Можливо, той більше схожий на майданчики європейських міст. Показати ще й той?

Вони спустилися до підніжжя Замкової гори і дивилися на Львів крізь розібрані до зими дерева. Але цей майданчик не справив на Фабіо такого ж враження, як верхній.

Опісля сходження на Замкову гору Софія повела Фабіо на визначений нею як «найсмачніший у світі» гарячий шоколад. Отой, що, як розповідають туристам екскурсоводи, продають і купують за золоті дукати зі скарбниці львівського лева-фінансиста. В один із наступних вечорів, у підземеллі цього закладу, за філіжанкою помаранчевого гарячого шоколаду, вони заручилися.

До столика, за яким сиділи Софія й Фабіо, підійшов офіціант. Попросили записати замовлення за кілька хвилин, бо ще не визначилися. Софія читала винну сторінку і згадувала свої минулі сатисфакції від споживання глінтвейну. Фабіо хотілося скуштувати кожен: основний набір – гвоздика, кориця, помаранч, яблуко, цитрина обов’язково присмачуються приправами і коньяком чи чаєм, медом чи вермутом, білим ромом чи кавою, лікером чи яблучним соком. Отой, що з вермутом, білим ромом чи лікером, на білому вині припарюють.

Знову підійшов офіціант і записав замовлення. За кілька хвилин Софія потягувала крізь соломинку запашний карпатський глінтвейн – у рідному краї і пісня своя, Фабіо смакував медовий. На столі розсіювалося рівне полум’я свічки, крізь яке Софія дивилася на коханого і думала про те, що щаслива у своєму подружжі як жінка, котра достатньо насолодилася власною незалежністю, сплетеною з активних буднів в українському рекламному менеджменті з численними заходами, презентаціями і фуршетами. Софія думала про те, що вдовольнилася й самотніми ранками, коли, прокидаючись, втішалася несподіваною егоїстичною думкою: «Як добре, що нікому не треба готувати сніданок!» – настільки вже звиклася зі щоденним побутуванням, підпорядкованим самій собі. Вона щаслива! Життя, у бонус за довге очікування, подарувало подружжя, визначення якому віднайшла раніше: так добре, що звідти не хочеться виходити.

Софія спокійно сприймає трудоголізм Фабіо. Знає: за свою щоденну дванадцятигодинну зайнятість на власному підприємстві, де немає часу для позашлюбних романів, потішить її чудовими вихідними з обов’язковим виїздом у невідому їй раніше місцевість. При добрій погоді за вікном – коли не дощить і не мете снігом – його жодна телепрограма вдома не втримає. І жоден зручний диван не замінить йому стрічок доріг і котушок нових вражень. Мандрівки з Фабіо присмачені лише їм обом відомими приватними відчуттями. Ранок в Альпах у містечку з цитрусовою назвою Лімоне, що в один бік окреслюють територію Італії, у другий – Франції, вони згадують щоразу, збираючи торбу в гори. Вона ще напівдрімала, а він уже шумів водою у ванній. Раптом двері рвучко розчинилися і звідти вискочив із тюбиком у руках Фабіо. Її сон розвіявся, як від несподіваного подуву ураганного вітру, коли він тицьнув їй під ніс крем для боротьби з копійчаними білими плямками на шкірі і, округливши очі, спромігся на видих:

– Що це таке?

– Мій крем. Він тобі потрібен?

– Я ним щойно почистив зуби, бо він лежав біля зубних щіток, – скривив рота так, як вона кривить, коли він намагається запхати в неї цукерку «Liquirizia» [9]. Жодні запевнення щодо користі для людського організму Софію не переконують – для неї це не більше, ніж несмачна і погано прийнятна її слиновидільними рецепторами темноколірна гидотка.

– Він лежав поруч із зубною пастою. До того ж на ньому напис українською мовою. І… – Вона ще хотіла додати, що зубна паста – не оселедець у банці, якого в Італії не готують і не продають, тому транспортувати її з України в Італію не має потреби. Не договорила, бо несподівано скосив напад сміху.

А Фабіо… він не пожбурив у неї тюбиком із кремом і в пориві люті не витиснув усю його місткість у смітник. Не вихлюпнув на її голову потік добірної лайки, переводячи стрілки власної неуважності на її безвідповідальне розміщення лікувального крему для шкіри на поличці у ванній поруч із тюбиком зубної пасти. Він реготав разом із нею, змахуючи з очей сльози сміху і здригаючись від поколювань у животі.

Вони допили глінтвейн і вийшли у пронизаний вологістю та осінньою прохолодою день, що поволі поступався вечору. Звернули в пасаж Андреоллі, відчинили двері під’їзду, піднялися у своє львівське помешкання. Минало три роки від дня знайомства у Пізі й два роки одруження.

– Фабі, ти мені обіцяв, що зробиш сьогодні кілька зізнань.

– Так, моє кохання. – Ці слова українською мовою він завчив так само чудово, як «Доброї нічки! Солодких снів!».

– Насамперед я хотіла б урешті почути: як тобі вдалося роздобути тоді для мене квиток на концерт у duomo [10] в Пізі?

Він хитро усміхнувся, відкинув із її чола пасмо волосся і прошепотів на вухо:

– Якщо чоловікові подобається жінка, для нього немає нічого неможливого.

Фабіо знову не сказав Софії, що квитки на концерт у собор роздавали безкоштовно; що на момент їхнього знайомства квиток був уже в нього в кишені і призначався для його сестри, але коли він зауважив, як зачаровано Софія слухає вуличного оперного співака, завмер, зачудований нею, ніби співала вона.

– І чому я погодилася піти з тобою на той концерт? – Софія грайливо надула губи.

– Тому що я тебе вибрав і тобі залишалося тільки погодитися. – У його очах заіскрилися щасливі вогники.

«Еге ж, був би в тебе вибір, коли б сама тебе не вподобала», – усміхнулася подумки Софія. А вголос замуркотіла:

– Гаразд! Зараховано. Давай друге зізнання. Але я хочу знати правду, правду, правду. Чим тебе найбільше приворожив Львів?

– Ооо… – багатообіцяльно затягнув Фабіо. – Насправді все просто: у ньому переплелися життя моїх пращурів і моє. Хіба цього не достатньо?

– Хм-м… – Софія намагалася здогадатися, що він має на увазі. У спілкуванні з Фабіо ніколи не можна бути певним – говорить він серйозно чи жартує.

– Думаю, достатньо, – погодилася, намацуючи його зізнання.

– От і добре! Мій пращур Павло Римлянин набудував тут чимало, аби я почувався в українському Львові як удома. А ще моє відчуття дому тут посилює твоє, моє кохання, львівське походження.

Роксоляна закашлялася:

– Твій Фабіо – справді нащадок славного Павла Римлянина? Тож який давній зв’язок із Середньовіччям!

Софія розреготалася:

– Жартуєш?! Він такий же його нащадок, як я – Соломії Крушельницької.

Роксоляна й собі розсміялася:

– То він у тебе ще той кадр! А зрештою, він має рацію: нація ж у них одна.

– Ото ж бо! – погодилася Софія і додала: – Він у мене і львівські легенди не гірше за Сажотруса розповідає.

– Оце так! Хочеш сказати – сам вигадує?

– А то!

– І…? – Роксоляна благально подивилася на Софію.

– Жодних і… тільки при нагоді. Лише в авторському виконанні. Бо я так не вмію.

Гори і море

Софія вийшла з будинку, зупинилася біля пальми і задивилася на вершини гір удалині. Вони такі непостійні у своєму вигляді – повсякчас змінюють вбрання. Як жінка, для якої одягатися за останніми модними викликами – співати в унісон із часом. Альпи Софія споглядає щоденно, відколи оселилася тут. Вони вписалися в нові краєвиди її нового життя, далекого від рідного Львова. Із українським містом молоду жінку єднають картинки-спогади. У них виринає й колишній актор зі втраченим розумом, який у її студентському минулому читав чудернацькі вірші в єдиній кнайпі на Вірменській, де в місті левів і досі заварюють каву в турках.

Вона думає, чому Італія, чому саме Північна Італія стала місцем її нового проживання, і знаходить у цьому логічну послідовність своїх найглибших почуттів. Її первинне захоплення вибудованими північноіталійськими архітекторами кам’яницями на площі Ринок трансформувалося в північноіталійську прописку, переродившись у реальність із давно загаданої однієї-єдиної жартівливої й водночас ефемерної мрії про щоденне споглядання поважних у своїй непорушності гірських вершин та емоційно неспокійного моря. Із гірськими вершинами все склалося якнайкраще – милується Альпами відразу з порога нового будинку, у якому проживає разом із Фабіо. Живуть не в горах, а на тлі гірських краєвидів. Відбулася заміна моря на величезне озеро. Вона – не проти. Друге за величиною озеро Італії Лаго Маджоре непідробно хвилюється і шумить, як справжнісіньке море. І вода, хоча й не солона на смак, пахне майже як морська.

Софія відсунула дверцята книжкових поличок. Взяла в руки товстий італійсько-український словник. Розгорнула. На підлогу впав складений вдвоє аркуш білого паперу. Присіла на шоколадно-білу овечу шкуру. Розгорнула. То було багато років тому зафіксоване на папері жартівливе новорічне бажання: «Хочу триста шістдесят п’ять днів на рік милуватися гірськими вершинами і морем».

Життя зіграло з нею власний жарт. І настав час його відкорегувати. Разом із Фабіо. До того ж останнім часом її італієць особливо наполегливо говорить про те, що Павло Римлянин кличе його у Львів на постійне проживання.

Ірина Хомин

Мрія про Леополіс

Є у світі місця дивовижні, місця сил, особливих енергетичних полюсів, місця-стихії. Місцини, де згодом зростають міста, – і міста ті завжди мають у собі щось від вічності, достоту довершені. Їх неможливо здолати, хоча вони століттями можуть бути поневолені. Їх неможливо описати словами – хіба відчути. Тілом, душею, розумом… Спробувати осягнути, а потім здатися, покинути цю невдячну затію.

І зроджуються в тих містах люди непереможні, досконалі й незвідані для самих себе. Люди, в яких живе сама стихія.

«Хіба ви не знаєте, що людина – храм Духа Святого?» – спитала б неодмінно вона. Якби могла говорити…

Особисто я знав декілька таких міст. Але два з них апріорі виняткові. Це міста левів. У будь-яких значеннях слова. Міста, назви яких збігаються, хоч звучать зовсім по-різному. І місця ці, знаєте, справді впродовж віків відповідали своїм назвам.

Одне іменується Львовом. Так, те саме місто, назване в честь князя Лева, місто, на гербі якого грізна кошача істота роззявляє пащу і красується кігтями десь під муром із трьома баштами. А інше місто – Сінгапур. Назва цього індустріального, одного з найбагатших полісів світу, як виявилося, складається з двох слів: simha – «лев» і pura – «місто». Місто велетнів будівель, хмарочосів, що шпицями сягають неба. Місто, при погляді на яке складається незмінне, трохи моторошне враження, наче якимсь незнаним чином раптом потрапив у майбутнє.

«Це твоє майбутнє», – сказала моя двоюрідна тітка, нарізаючи фрукти в невелику глиняну мисочку, аби за мить залити їх йогуртом.

Вона приїхала сюди давно, ще зовсім молодою, закохалася в земляка, вихідця з України, який уже мав тут досить непоганий бізнес, і зосталася назавжди. Колишня львів’янка, вона жартувала, що не змінила міста, лише трохи перенеслася в майбутнє, бо ж навіть у назві воно залишилося містом лева. Але то, звісно, було неправдою. Їй іноді дошкуляла ностальгія. Щонеділі за звичкою бувала в церкві. Населення релігійне, однак усе, геть усе по-іншому. Християн досить, однак досить і представників інших релігій. Утім, усе під контролем уряду, тому проблем жодних: усі толерантні, взаємоввічливі, хороші. Але коли почалася та рекламна кампанія нового іміджу Бога, ініційована представниками церков, вона вибирала на ринку лише ті яблука, на яких чорно-біла наклейка сповіщала: «Це яблуко я виростив спеціально для тебе. Бог». Справно отримувала безліч sms, надісланих нібито від імені Бога, дивувалася креативним гаслам на автобусних зупинках, сіті-лайтах у метро й раділа, що рекламна кампанія стала настільки популярним хітом, що аж тутешній уряд захвилювався.

Мене Сінгапур дивував іншими площинами. Насамперед краєвидами. Безкінечними надсучасними видовищами, що займали велетенський простір, розділений водоймами. Уночі височезні, спроектовані з неймовірною точністю і з сучасним баченням багатоповерхівки вражали якоюсь небаченою гармонією світла, що перетворювало край на інопланетні експозиції. Утім, уся візія міста запросто відображалася в одній місцині – у парку під назвою Марін Лайф, океанаріумі, що викликав у відвідувачів чітке відчуття перебування на морському дні. Авжеж, а де ще ви запросто побачите понад вісім сотень видів морських тварин? І я на початках також, стоячи перед громіздкими скляними перегородками, спостерігав за ареалом океану, забувши про подих і не маючи в голові жодної думки.

Але згодом моє ставлення до міста змінилося. І думки повернулися в голову. Після смерті тітки в спадок мені перейшла трохи дивна для цих країв будівля і з’явився занепалий бізнес, яким уже давно толком ніхто не займався. Тому всі активи я перевів у готівку з думкою зробити із будівлі невеличкий готель. А що з житлом у Сінгапурі ніколи не було проблем, то мій готель мав би мати якусь родзинку, яка приваблювала б до нього туристів, а то й зовсім не іноземців. І така родзинка була. Покійний тітчин чоловік, її земляк, свій не надто великий будинок на три поверхи звів таким, які звик бачити на батьківщині. Ну, у Львові точно така оселя нікого б не здивувала. Бо навіть ліпнина на фасадах, барельєфи несли в собі щось чисто львівське. А надто – ота морда лева над входом до будинку. Мабуть, тітчиного чоловіка теж мучила ностальгія. Так, у кожного свої яблука…

Треба сказати, законодавство Сінгапура дуже прихильне до іноземців і ведення ними бізнесу в країні. А що ще чекати від країни, де є один із найбільших на планеті, четвертий за величиною фінансовий центр і яку світовий банк відзначає як державу, де найлегше у світі робити бізнес? Так, і до слова – акт незалежності тут було підписано у 1965 році (всього), а до того Сінгапур перебував певний час під владою то японців, то британців, а перед тим іще когось. Подейкують, процвітання краю зумовили зручне географічне розташування і незмінність влади, бо ж та сама партія перемагала у виборах від п’ятдесят дев’ятого року. А ще – оте загадкове слово «меритократія», адже серед претендентів на владу тут завжди освічені люди, для яких особисті здобутки є вагомим показником.

І я не раз думав: от якби такий принцип меритократії – іншому місту Лева, в якім площа Ринок чи літом, чи взимку незворушно дихає густими ароматами смаженої кави. Той аромат невидимими нитками снує поміж промінням сонця, надаючи й самому місту кавового присмаку. Там, випиваючи чашку кави поміж давніми мурами, думаєш: чи не в минулому я? І якщо справді існує часовий дисонанс, то тут легко опинитися в глибині віків, і тоді здається, що ось-ось із-за рогу будинку вийде панна в середньовічному вбранні. Хоча, правду кажучи, побачити людей у вишиванках, етнічному одязі, тут зовсім не складно. Місто справді є візією минулого, чимось, що гвіздочком припинає вічність, де тогочасність і майбуття зрослися воєдино.

Ріка тут схована під землею. Її вже ніхто ніколи не побачить. Її завжди тут не вистачатиме…

Я щоранку випиваю чашку аж терпкої від міцності кави, звареної в джезві, сідаю з тією чашкою на широчезне підвіконня і, ще сонна, роздивляюся обриси міста. А воно онде, мов на долоні розкинулося переді мною. З мого вікна бачу багато, та ніхто не бачить мене. Тому можу влітку сісти тут просто в нічній сорочці, моїй улюбленій, отій блакитній із тоненькими бретельками, можу не зібрати розтріпане від сну волосся. А восени понад смішну байкову піжаму з кумедними малюнками накидаю на плечі плед, бо так тепліше. Мене ніхто не побачить, тут тільки кава і я… Уже давно тільки я…

Шкода, що ріка захована під землею. Шкода її, бо вона навіки, як і я, мовчазна…

Але найбільшою особливістю свого готелю я хотів зробити деякі внутрішні його риси. Ні, я нічого не планував чудити з архітектурою. Я тільки хотів збагатити інтер’єр картинами – але картинами з чисто львівськими пейзажами. Я хотів частинку Львова. Саме частинку Львова в Сінгапурі. І щоби на тих картинах Львів постав не теперішнім, а дещо давнішим. Хоча би двадцяті-тридцяті роки минулого століття, коли вулицями пафосно їздили тогочасні авто з кругленькими боками, а дами з хутром на плечах демонстрували витонченість і красу.

Я хотів часточку елегантного Львова. І саме за цим приїхав у княже місто на початку літа, коли люди не пригнічені справами, а отже, можна домовитись із якимось художником про серію картин. Картин для мого готелю.

– Вони мають задовольнити смак витонченої публіки, – пояснював я приятелю, який мав зв’язки з митцями. – Там буває досить багато мистецького люду, а також політиків. Далеко не всі вони українці, хоча великий відсоток – зі слов’янських земель, однак я хочу, щоби вони захоплювалися Львовом так само, як я. Відчували його й поважали…

У будинку були зала й декілька приміщень із окремим виходом. Колишні господарі планували їх із думкою про гостей. Бо це ж вельми зручно і для візитерів, і для господарів, коли люди приїжджають на декілька днів, але ніхто нікому не заважає, кожен займається власними справами і лише десь увечері збираються за столом або й після вечері та, провадячи розумні бесіди про мистецтво й політику, поволі п’ють вино або каву.

Я вирішив таку традицію дещо вдосконалити. Вимислив, що в моєму готелі час до часу будуть влаштовуватися мудрі бесіди на ті ж мистецькі теми. І навіть почав домовлятися з цікавими людьми цієї царини про їхню присутність або й лекції – а чому ні? На мою думку, в очах суспільства це могло б піднести готель на сходинку вище і привабити елітну публіку, яка б віддавала перевагу проживанню саме тут.

Одного разу довелося стати свідком курйозної, як на мене, сцени. У театрі «Еспланада» під час виставки скульптур, коли ненароком зайшла дискусія про безмірну могутність людини, моя тітка без злого умислу згадала десь прочитані слова Івана Багряного: «Ми не дискутуємо. Він доводить, що походить від мавпи, а я хочу походити від Бога».

Опісля цих слів моя скромна тітка була змушена перетворитися на справжню левицю, що відстоює своє лігво. А її опонентами стали чоловіки – освічені, високомірні, з поблажливою посмішкою недовіри на вустах. Їхній хижій натурі чомусь не припали до вподоби слова Багряного.

«Якби могутність людини була найбільшим, що є у світі, то було б дуже сумно, – зауважила тоді тітка, але її спитали, ким був той Багряний. – О, то був великий письменник, за його творами знято фільми, а романи перекладені багатьма мовами. Ви не повірите, але моя батьківщина дала світу багато талановитих людей». І просто ствердно кивнула головою, наче намагалася цим підсилити власні слова.

А потім довго говорила мені про те, як шкода, що стільки люду було знищено тоталітарною системою, і як шкода, що світ не знає про них.

«Про нас він не знає», – точніше, сказала вона.

Тому я захотів розповісти про свою землю, про ті таланти, що зродилися на ній, я хотів представити мою країну сучасною і водночас наділеною скарбами віків. І можете не сумніватися: найбільшим скарбом є людина.

Тож оте приміщення з окремим входом мало слугувати такою собі площадкою для лекцій і дискусій. Ні, звісно, не лише про мою країну. Але багато в чому – про неї. Про нас.

Гострі шпилі храмів тягнуться до неба. Півкруглі дахи схожі на збільшені черепашачі панцирі. Безліч будинків зведені в минулих століттях, тож приваблюють самою своєю старовиною. Чомусь часто покрівлі оповиті чимось схожим на туман, і це надає панорамі особливого шарму. Утім, це якщо дивитися зверху, з мого вікна.

Усередині місто інше. Воно живе своїм особливим життям, без слів промовляючи до людей. У цьому ми з ним схожі.

Викладені бруківкою вулиці могли б розповісти багато про те, яким було життя сто чи двісті років тому. Могли б, якби хто спитав. І кожен будинок міг би багато повідати, кожен має свою власну історію. Але ж ніхто не питає.

І я теж могла би багато розповісти. Без слів. Бо сучасні засоби таке дозволяють, у цьому мені значно легше, аніж тим, хто жив колись давно.

Тому я беру планшет, кладу його в широченьку кишеню свого коричневого піджака (ніколи планшет не буває в сумці, бо це надто далеко, тож незручно щораз діставати ) , на мить озираюся, згадую про скрипку й забираю її з полички в шафі біля вхідних дверей. Мабуть, я дивна, бо люди зберігають на верхній поличці шафи капелюхи, шапки, інше, що може стати у пригоді перед виходом на вулицю, а в мене там скрипка. Справжнісінька скрипка.

Біля ліфта минаюся із сусідкою і приязно всміхаюся.

– Привіт, Юліано! – уголос каже та й посміхається теж.

Юліана – це я. Насправді Юлія, але чомусь усі звикли кликати мене Юліаною. То мало бути моє сценічне ім’я. Сто років відтоді минуло…

На вулиці, біля лотка з цукерками вказую продавщиці на трюфель у блакитній обгортці й швидко вибиваю пальцями на планшеті: «200 г». Мої улюблені, завжди їх тут купую.

– Сьогодні може бути дощ, – аби щось сказати, говорить продавець, молода симпатична брюнетка.

Вона завжди мені щось говорить і не чекає відповіді. Як і всі інші не чекають. Бо я – німа.

Шляхом усе ще намагаюся пояснити Олександру, що саме мене цікавить. Картини, на яких зображено Львів. Повинно бути чітко зрозуміло, що це саме Львів. Але той Львів повинен бути незвичним.

На «Вернісажі» побіля театру імені Заньковецької потрібного не виявилося. Звичайнісінькі тобі картини, тож Сашко почав помітно нервувати. Схоже, зрозумів, що просто не буде, і, мабуть, пошкодував, що поспішив згодитися допомогти мені заради старої дружби. Хоча чому, власне, старої? Мене не було тут трохи більше двох років, проте нічого, зовсім нічого не змінилося в місті.

– Гаразд, – граючись у руці ключами і не збавляючи ходу, каже Сашко, – ходімо до мого знайомого, у нього завжди можна щось цікаве побачити. Має щось на кшталт галереї…

– На кшталт? – перебиваю, бо мені не сподобалося саме слово. Адже мені потрібні лише високоякісні речі.

– Там не тільки його картини. Має знайомих, які приносять іще й власні. – Мій співрозмовник озирається, щоби прочитати мою реакцію. – Загалом, там можна побачити досить незвичні речі…

– Сподіваюся, львівських Далі там немає?

– І навіть ковані вироби. Тобі не потрібні ковані мистецькі речі для твого готелю? Коштують недешево, але… – Сашко знову обережно зиркає на мене і пришвидшує ходу. – Просто завжди таке подобалося. Для такого готелю воно в самий раз.

Поволі мова переходить на справи мого співрозмовника, і я вже слухаю про репортажі й статті, написані про різноманітні мистецькі заходи, та про іншу журналістську працю свого друга Олександра. Адже саме це дозволяє йому постійно перебувати в середовищі митців. Так, пам’ятаю, ще років п’ять тому Сашко писав для якогось сайту про все на світі. Тепер каже, що дописує на декілька сайтів, а ще – для глянцевого журналу. До того був редактором видання на політичні теми. Не склалося з політикою? Чи тема культури більш приваблива? Утім, не питаю, бо нинішнє його заняття таки стало мені у пригоді.

Коли беру в руки скрипку, прикладаю її до шиї, то спочатку випростовую все тіло, а потім поволі, наче налаштувавшись на якісь видимі лише мені одній хвилі, прикладаю смичок до струн – і для мене зникає цілісінький світ. Ні, краще сказати, виникає зовсім інший світ, усесвіт, ойкумена принаймні… І, щоби відчути оту іншу реальність, я прикриваю очі.

А тоді з’являється музика.

Вона просочується з того іншого світу окремими нотами, звуками, переплітається із в’язким повітрям тутешнього світу – і постає мистецтвом.

Мені завжди чомусь здавалося, що скрипка плаче. Саме плаче. Але в тій зажурі є щось безкінечно світле й щире, вічне, таке, що жоден інший інструмент просто не в змозі видобути із себе. А ті ясні зітхання і плачі постають настільки живими, що хочеться пропускати кожен звук крізь себе, мов особливу енергію, мов ти сама стаєш частиною трансцендентальної субстанції і співтворцем.

Але творцями чи пак співтворцями насправді були ті, хто писав оту музику. Кажуть, Паганіні написав свою першу мелодію, ще будучи дитиною. Та хіба лише він?

Утім, коли маю дуже хороший настрій, мені найбільше до вподоби саме Паганіні, надто його каприс номер двадцять чотири. Трохи пафосно, правда? А так, зазвичай, Вівальді.

Скрипка любить мистецтво.

Звуки скрипки добре привертають увагу поціновувачів високого, а навколо багато витворів мистецтва. На їхньому тлі я здаюся живою декорацією, яка прикликає в закапелок відвідувачів. Бачуся якимось продовженням кованого виноградного гілля, що стоїть поруч, приперте до муру, і може послужити витонченою аркою над вибагливими ворітьми.

Навіть заради цікавості люди нехай зазирнуть сюди, у вузький простір між двома стінами, наповнений картинами, кованими речами, витесаними з дерева фігурами й речами вжитку, – а тоді приведуть сюди знайомих чи хоча би повідають про бачене.

Павло, власник цього дивовижного місця, каже, що ідея музикою скрипки привернути сюди люд – непогана. Тож я іноді граю тут трохи, мені це навіть подобається.

Сьогодні нехай послухають Вівальді.

Музика скрипки заважала. Ні, звучання її було прекрасне. Мелодія ніжно розливалася у просторі, заповнюючи не лише бачене, а й щось глибоко у свідомості, – саме це й заважало. Я не міг зосередитися, бо не знаходив того, що вимріяв. Чи існували такі картини взагалі? Можливо, якби у творчості когось із митців я помітив хоч натяк на те, що панувало в моїй уяві, то міг би пояснити й домовитися про серію картин. Цікаво, чи до зими ці картини були б написані? Чи до весни хоча б…

Але бажаного я не бачив. Реалістичні замальовки Львова, більш чи менш чіткі. Звичайні картини без жодного авторського акценту, яких безліч у місті, у будь-якій крамниці, де торгують мистецькими полотнами. Були картини із вкрапленням фантазії автора: зігнуті ліхтарі, що обрисами нагадували в’юнкі рослини, випуклі стіни будівель, які насправді мали б бути зовсім прямими. Утім, від мого задуму все це було далеким у суті.

І тому музика трохи заважала. Скрипалька симпатична. Струнка фігура, потерті джинси, скромна кофтина з неглибоким декольте, коричневий піджак. І розтріпане волосся. Дивлячись на цю молоду жінку, і собі хотів заплющити очі й слухати лише музику. Якби ж потрібно було тільки це…

– Відволікає, – кивнув я Сашкові в бік скрипальки, – її б десь у філармонії послухати…

– Навряд чи, – недбало відповів друг. – А як тобі ця картина?

Світлі фарби й акуратно промальовані деталі претендували на схвальну оцінку. І я б навіть запитав про автора. Якби погляд не прикипів до іншого виробу.

У тоненькій акуратній дерев’яній рамці до стіни був прикріплений невеличкий гобелен. Ні, спочатку я чомусь подумав, що то також картина, намальована пензлем, намальована витончено – так, що кожна деталь, кожна дрібничка промовляла до поціновувача досконалістю і резоном. На гобелені красувалося місто. Однак пізнаваний Львів був іншим. Просто іншим. Так, як бачив це я, – а може, і ще глибше. Зображене місто здавалося давнім. Навіть не двадцятого чи дев’ятнадцятого століття, а ще трохи давнішим. Не знаю, що саме давало зображеному такий ефект. Світлий тон ниток? Сплетіння шовку, що додавало тканому особливого блиску? Чи саме бачення митцем тогочасного міста, древнього, загубленого в минулому?

– Це ж гобелен, – дещо здивовано зауважив Олександр, – річ, асоційована радше з далекою середньовічною Францією, аніж із тутешніми землями. А якщо ще глибше зазирнути, то й із самим Єгиптом… – Усмішка друга красномовно свідчила сама за себе, мовляв, я ж говорив, що ти не знаєш, чого бажаєш. А вголос Сашко толерантно повів далі: – Навряд чи можна послухати її гру десь у театрі. Освіту, кажуть, має… Та на роботу не візьмуть – бо німа.

Я не відразу второпав, що мова вже не про мистецтво, а про дівчисько, що грало на скрипці.

– Ні, слух має, зі слухом усе гаразд. То в неї після аварії на авто… І кажуть, мала стати професійною співачкою – чи то оперною, чи… Бо голос був надзвичайний. Так кажуть. Однак голосу вже не повернути, а німу скрипальку ніхто не ризикнув узяти на роботу. До речі, вона автор отого гобелену, що тебе так зацікавив…

Монотонна Сашкова промова не дала можливості зрозуміти сказаного. Подібно до крапель дощу, що рівномірно глухо вдаряються в поліетиленовий настил, вони були лише звуком, який, однак, не ніс жодного змісту. Чи, може, непростий сенс отих слів не хотів вкладатися у свідомість?

Оперна співачка? Німа?

Безперспективна скрипалька – чи ткаля?

– Он іще одна її робота. Зрештою, сюди більше ніхто гобеленів не приносить… – Олександр насолоджувався кожною миттю фурору, який створили його слова в той час, як я, мов причинний, підходив до наступного тканого полотна. – Тут вона нічого не закінчувала. Ну, в сенсі, не має відповідної освіти. Але, кажуть, у родині ткали й передавали знання новим поколінням. І навіть, подейкують, полотна роблені на якомусь спеціальному ткацькому верстаті, копії колись привезеного з тієї ж Франції. Але все це чутки. Не мав можливості з нею поспілкуватися, сам розумієш…

Розумію. Бо як поспілкуєшся з німою жінкою, яка тільки підробляє ткацтвом? Усього лиш непрофесійно створює гобелени. Навіщо такою цікавитися журналісту, який пише на високомистецькі теми? Одначе я знову не спитав про таку професійну негармонійність.

Я на мить озирнувся на скрипальку, яка щойно почала нову мелодію, і знову втупився у виріб. На гобелені жінка із загорненими в хутро плечима, опустивши голову, мандрувала осінньою, засланою опалим листям площею Ринок. Усе так, як було в моїй уяві. Як це взагалі можливо?

Схоже, ота молода німа жінка бачила світ моїми очима.

Іноді люди стають здалеку, слухають мою гру на скрипці і йдуть. Картини їх не цікавлять. Вони здаля почули музику, тож прийшли лиш послухати. І видно, що задоволені, бо усмішки на обличчях, привітні погляди, навіть іноді можуть підійти і слово сказати. Щоправда, хіба слово, бо, побачивши мій розгублений погляд або простягнений у руці планшет із записами, поспішають зникнути, заховатися серед буденних клопотів.

І тільки я ніколи не зможу заховатися сама від себе.

Коли зайшли оті двоє, відразу зрозуміла, що буде певний клопіт. Особливо той кароокий аж надто часто кидав на мене незадоволений погляд. Хм, у добротному випрасуваному костюмі, сорочка кремового кольору – вигляд у нього престижний, але недобрий настрій людини вгадується здалеку. А той інший раз чи два вже тут був. Чомусь просто недолюблює мене. Можливо, за те, що я у цій сфері не так давно й самоучка. Ні, звісно, беру уроки в маминої подруги, але ж освіти немає. І мовчу постійно. Бачила, як дівчата з ним фліртують, але ж я так не можу… Флірт через планшет – ото було б смішно…

Щоправда, мені не смішно, я б не сміялася. Інші б сміялися.

До повного щастя не вистачає того, щоб саме вони розглядали мої гобелени. Невже придбають? Ні, швидше кепкують: он, озираються, перемовляючись. Хоча гроші мені, звісно, незайвими будуть… Учора на площі Ринок, граючи на скрипці, трохи отримала від перехожих. Але попереду будні й дощі, туристів буде небагато, а городяни й поготів не захочуть прогулянок.

Чомусь давно в мене не купували гобеленів. Так, звісно, це рідкісна річ, тож якщо хто й зазирне на закупи, то швидше шукають картину. А можливо, нікому не потрібні ті гобелени – це ж я за них так ухопилася, це лиш мені вони подобаються, і тільки тому, що бабця колись їх ткала, а потім навчила мамину подругу. Виходить, та тепер просто віддає борг, навчаючи мене ремесла ткалі. Однак мабуть-таки гобелени людям не потрібні, бо й тими, фото яких виклала на сайт, ніхто не цікавиться, хоча, як на мене, там просто прекрасні речі.

Ні, уміння ткати не стало найбільшою моєю мрією. Найбільша мрія – спів. У мене ж був неймовірної сили і краси голос, мені ж пророкували велике майбутнє в опері. Мій унікальний голос надзвичайно високо оцінювали фахівці… І що зосталося? Лише планшет, невеличкий гаджет із сенсорним екраном…

Досі часто сниться сон, наче в моїх руках скарб – велика золота прикраса, інкрустована діамантами. Діаманти виграють на сонці сяйвом, переливаються барвами, відблиски лягають на руки, обличчя. Та враз один необережний крок, і міст піді мною провалюється, ненадійні дошки ламаються і летять у безвість, а я опиняюся у воді, борсаюся, виринаю, хапаю повітря й усвідомлюю, що скарбу в руках більше немає. Він назавжди поєднався з рікою, якої теж не існує.

Я завершую гру, і той кароокий сміливо наближається до мене. Що в його очах? Маю звичку читати в погляді. Очі надзвичайно багато можуть сказати про людину, набагато більше, аніж слова, яких, на жаль, потім часто зрікаються.

У цих очах подив і захоплення. Невизначене питання. Ні, він не питатиме. Просто просить показати інші вироби. У мене тут іще два гобелени, вони в залі. Я кладу скрипку у футляр і жестом запрошую йти за мною. Ми мовчки проходимо коридором – чому він мовчить? – і опиняємось у невеликім приміщенні, стіни якого густо при крашені картинами. Мої гобелени – подалі від вікна, бо тканина не любить сонячного проміння.

На однім із полотен – храм. Такий, яким був приблизно три сотні років тому. Я чомусь упевнена, що він був саме такий: із нерівними стінами і плющем на мурах із ламаного каменю, тьмяними глибокими вікнами і хрестом угорі. Храм із неодмінно відчиненими дверима – навіщо в храмах зачиняють двері? Храм Параскеви П’ятниці. Щось у нім від готики, а щось від бароко, а щось від мене самої, бо він таки інший, аніж на тих фото, що я знайшла в Інтернеті для ескізу.

– Церква Параскеви? – здивував несподіваний прихильник моєї творчості. – Але насправді вона трохи інша. – Він не зводив із мене очей, доки я не кивнула головою, а тоді повернувся до гобелена й повів далі: – Тут будівля значно світліша, у тому смислі, що відчувається добра енергетика. То, певно, ваше… Олег. А вас звати Юліаною. Приємно познайомитися.

Планшет, який було опинився в руках, помандрував назад до кишені. Він все говорить сам. Думає, що я зовсім немічна? Це ж тільки голос…

Але для мене голос – це направду все.

Перед наступним гобеленом замовк. Мабуть, зараз кепкуватиме. Бо на нім виткана ріка. Ріка, якої вже ніколи не буде. Викладені камінням береги, обабіч будівлі, старовинна частина міста. Будинки мають не надто давній вигляд. Коли я працювала над цим гобеленом, думала про те, як би виглядало місто, якби ріка була не схована, а вільно текла своїм руслом. Я зовсім не думала про оцінку мого твору, просто створила щось, що бути могло, але ніколи вже не буде – як мій голос…

– Полтва, – почула від нього. – Душа міста.

Я заперечливо хитнула головою і кинулася до планшета. Мій співрозмовник здивовано почекав, але, про все здогадавшись, узяв гаджет до рук.

«Не душа. Тільки голос. Без душі місто мертве. Без голосу живе, але стає мовчазним».

Мовчазним, як я, але навіщо йому про це думати?

Вона зображає місто світлим, до безкінечності світлим. А ще – найкращим, яким воно могло би бути. Не в багатьох є талант побачити хоча б те добре, що існує насправді. А вона бачить те, що могло б існувати. Ідеальний варіант для мого готелю, адже і там стіни почують про тих, хто міг би жити, але кого немає, про кого світ мав би знати, та про кого ніколи не чув. Ідеальний інтер’єр для того, щоби презентувати світу країну в найліпших її проявах. Навіть спроектувати такою, якою вона могла би бути, якби зосталося все те найкраще, чим обдарувала непроста історія.

Дивлячись на гобелени цієї німої жінки, я зрозумів, що зможу втілити свою мрію. Мрію про «Леополіс».

«Леополіс». Така назва його готелю.

Десь на третій зустрічі він розповів про свій задум стосовно зали для дискусій. Розповів детально про сам готель, показав фото інтер’єру, щоб я могла краще зорієнтуватися, що саме від мене очікують. Ми підрахували кількість гобеленів і зрозуміли, що таким чином будуть оздоблені лиш головний хол, коридорчики на двох верхніх поверхах і, звісно, приміщення для лекцій.

Треба сказати, я підхопила добрий вірус, а саме заразилася його ідеєю про лекції, дискусії, цікаві бесіди про мистецтво й історію, про відкриття світу і презентацію рідної країни в чужому краю. Бо це також була моя мрія. З давніх-давен, коли, ще будучи студенткою, самотужки вчитувалася в рідкісні історичні факти, вивчала минуле по моментах, клаптиках, вимальовуючи собі мозаїку того, що відбувалося насправді… Ні, краще сказати, ткала в уяві полотнище справдешньої історії, не знівеченої чужими поглядами загарбників, які зусюди марили перетворити мою землю на провінцію, – а цього їм ніяк не вдавалося, наче вища сила, сам Бог, не дозволяв загубити таку коштовну перлину в мороку і в сплетінні неправди.

Мама іноді сміялася, кажучи, що мені потрібно було б вступати на історичний, бо з мене вдався б найбільш голосистий історик у світі – ніхто б не перекричав. Насправді вона любила мій голос і ніколи б не дозволила використати Богом дарований талант не за призначенням, хотіла чути мій спів…

Мама… Як добре, що ти не дожила півроку до тієї страшної аварії, у котрій я втратила найцінніше…

Відтоді ось уже декілька років я не маю жодної близької людини. Моє життя стало схоже на щоденні простуваті ритуали: приготувати каву, залити окропом вівсяну кашу, зазирнути в соціальні мережі й підглянути, що доброго робиться у світі. Знаєш, мамо, якби не соціальні мережі, я б від самотності з’їхала з глузду. Вони, мов наркотик, дають ілюзію потрібності людям, віртуальним співрозмовникам, однак розумію, що все це самообман. Але це також непогане середовище оголошень: яка і де подія має відбутися. Й одразу обговорення: той захід вартий уваги, а той не дуже… Я іноді ходжу на вистави в театр, люблю такі дійства, мамо, а іноді десь у кутку слухаю поетичні читання, знаючи наперед, що ніколи не зможу бути на місці тих людей. Мені дано тільки чути…

Я сто років не пекла смаколиків. Бо навіщо мені одній – це нецікаво. Авжеж, духовка в нашій плитці все ще надто палить знизу. Однак це не завадило мені спекти вишневий пиріг, отой, зі збитими білками зверху, безе себто.

Я чомусь вирішила, що було б непогано пригостити його власною випічкою. Не знаю чому. Просто захотілося. Захотілося побути жінкою, навіть якщо він нічого зайвого не запідозрить.

Але він дивиться на мене такими очима, мамо, що мені здається, наче подобаюся йому. І йому подобаються мої гобелени. А мені – його захоплення «Леополісом».

– Хочу глянути на той верстат, – пояснив Сашко, збиваючи попіл у попільничку. – Кажуть, унікальна річ. А заодно помилуюся вашими ескізами і її виробами. Ти постійно говориш про неї, тож я й сам почав задумуватися, як міг проґавити такого талановитого митця в нашому місті.

Ми допили каву в схованій за латинською катедрою кав’ярні, поговорили про життя – про все на світі і ні про що водночас, бо скільки потім не намагався, не міг згадати хоч однієї важливої речі, наче й не було тих балачок. Хіба про Христю, дівчинку, з якою Сашко пов’язував свої майбутні плани й випитував мене про особисте. Я розповів йому про Магду, смагляву креолку, що з діда-прадіда була місцевою в Сінгапурі. Її родина мала непоганий бізнес, а сама вона, отримавши юридичну освіту, вирішувала правові питання в тім бізнесі. Познайомилися наче недавно, однак стосунки мені здавалися перспективними, тим паче що то була непогана можливість асиміляції з місцевими. А хто із приїжджих не мріє стати «своїм» на чужих землях, плануючи зостатися там назавжди?

Магда має зелені очі, темне волосся і смагляву шкіру. Утілення жіночності. А про «Леополіс» пожартувала: «Ти плануєш створити конкуренцію “Еспланаді”? Цього ще нікому не вдалося, навіть англійцям, що звели ту другу залу. – Чомусь у той момент торкнулася щокою мого плеча; ось була в неї звичка при розмовах про серйозні речі нагадувати, що вона кокетлива жінка. – Треба, щоб підтримали люди. Розумієш?»

Розумів і був певен, що з часом мені таки вдасться переконати зеленооку креолку в перспективності своїх планів, бо ніколи не міг забути того прикрого випадку, коли мене попросили назвати щось найбільш визначне, що б характеризувало мою країну, а я не міг визначитися. Бо ці люди хотіли почути про здобутки мистецтва, про видатних моїх земляків. І я розумів, що таких людей було безліч, їм просто не дали стати знаними. Розумів, що визначного в моєї країни вдосталь. Але водночас розумів, що доведеться й багато чого пояснювати. Наприклад, чому країна не стала однією з найрозвинутіших. Чому ми не стали одними з найкращих. Потрібно багато пояснень, і я планував такі пояснення світу надати.

Але іноді скептичні нотки в словах Магди примушували задуматися: чи варто все це починати?

Він каже, що мусить знайти спосіб привабити до «Леополісу» людей. І, звісно, інтер’єр, вигляд – це дуже важливо. Мабуть… Та значно важливіше саме наповнення лекцій. Шкода, що не можу говорити, бо маю чимало цікавих ідей.

Зустрічають по одежі, а проводжають по розуму. Сенс цієї приказки направду золотий. Лише якщо вдасться зацікавити відвідувачів лекціями, люди підтримають проект. А для цього потрібно переконати людей, що ті лекції будуть корисними також для них, тобто для їхнього середовища чи країни. Потрібно показати, що ми сильні й самодостатні, адже тільки тоді з нас братимуть приклад. Бо якщо бесіди будуть лише пізнавальними, то, хоч і цікаві, швидко набриднуть. Ні, цим світ не спокусиш… Упевнена, щось можна вигадати.

Але, звісно, моя справа маленька – лишень гобелени. Смішний такий, питав, чи впораюся до Різдва. Це ж тільки півроку! Майже три десятки гобеленів. Та мені б до наступного літа встигнути…

Усе це добре, а вишневий пиріг різати зараз чи потім, коли приготую каву? Чи любить він солодке взагалі?

Ось вона, точка містерії, де народжується нове творіння, готове прикрасити світ. Місцина, де вертикальні й горизонтальні нитки, сплітаючись, утворюють щось витончене й безмірно прекрасне. Подібно до доль людей, шляхи яких, перетнувшись, творять історію світу.

Ні, мої думки зовсім не пафосні, бо направду кожен наш учинок впливає на майбутнє, і не лише наше особисте. Ми ніколи не дізнаємося, що могло б трапитися, якби раптом за останні в гаманці гроші не придбали таку-то книгу, а потім, навіть не почитавши, подарували її комусь зі знайомих. А раптом та книга ненароком вплинула на чиєсь нелегке рішення? А раптом хтось на війні вижив лише за рахунок того, що зачитався трохи довше і його, сидячого біля стіни, не помітив снайпер? Ніколи цього не знатимемо. Але, бачте, ми ж могли просто не купити книгу – бо в гаманці останнє.

Дивний пристрій у меншій кімнаті трохи нагадував вертикальну раму з натягненими від верху до низу нитками. Раму доповнювали механізми, до яких теж пучками тягнулися рівнесенькі промені ниток. Унизу того пристрою вони намотувалися на витесані з дерева овали, а посередині між натягненою основою проходила довга дерев’яна, ретельно обтесана палка, і я чомусь відразу охрестив її човником. Під ним осиротіло виднілася почата частина полотна. Як і інші гобелени Юліани, цей обіцяв прикрасити світ пастельними тонами. Чомусь любила вона саме такі барви. Але мені то на руку. Бо такими самими пастельними кольорами в «Леополісі» були вкриті всі стіни. Я не вигадав нічого кращого для готелю. Принаймні, мені цей колір говорив про елегантність.

«Бо вишукано», – відписала Юліана, коли запитав її про барви гобеленів.

Останнім часом ми спілкувалися через Інтернет, тож мали змогу більше обговорити. Розмови дедалі частіше заходили подалі від справ, і я помалу почав забувати про її німоту. Лише отак, під час зустрічей, планшет із записами нагадував про цю особливість дівчинки зі скрипкою.

А якось у випадково залишеному на столі планшеті я побачив недописаний вірш:

Скрипалька бере в руки інструмент,

пучками ніжно пестить довгі струни,

смичком лоскоче… Є у неї хист.

І в цей інтимний для них двох момент

для неї світ зникає весь і всюди…

– Ти можеш стати поеткою, – сказав їй тоді, бо вірш припав мені до душі. – Чи багато в тебе текстів? Було б гарно видати збірку.

«Ні, – відписала вона, – у поезії головне – спосіб її подачі, декламація, а в книгах мало хто читає поезію, хіба дуже відомих авторів. Я не можу виступати на читаннях, тож не маю жодного шансу бути почутою. Тому я ніколи не стану поетесою».

І ми перевели мову на щось інше, бо я не люблю торкатися чиїхось ран. Навіть якщо ці рани не кровоточать. Хоча, звісно, біль теж буває різним… А сьогодні я волів вести бесіду лише про щось добре.

– Мені говорили про копію жакардового верстату, – засміявся Олександр із виглядом, наче щойно розвінчав обман. – Бо кажуть, гобелени, які робиш, можливо виткати лише на таких, спеціальних.

Жінка стенула плечима й навіть не торкнулася планшета. Натомість підійшла до столу, де купкою лежали сім відібраних гобеленів, зроблених трохи швидше. Усі одного розміру, вони ідеально пасуватимуть до стін мого готелю. Другий і частина третього поверхів, можна сказати, уже мали своє оздоблення і лиш чекали, аби надягти розкіш від Юліани Кардаш. Усі вони містили в собі щось добре. На тканих полотнах вулиці здавалися значно світлішими, бо руки майстрині виправляли візію навіть найбільш похмурих закутків княжого міста Лева.

То було місто очима німої скрипальки…

Я не знала, чи сподобається йому запропоноване. Дуже хотіла, щоб сподобалося. Жила надією, що оскільки до душі замовнику припали попередні мої роботи, то й прийдешні мали б так само.

Замовнику… Смішне таке слово. У стосунку до нього воно зовсім не пасує. Але я звикла серйозно ставитися до праці, тож, коли займаюся гобеленами для його готелю, Олег для мене – замовник.

Я ввімкнула ноутбук і швидко знайшла приготовані ескізи. Це те, що потім у полотні втілять нитки. Знову треба буде докупити багато шовкових ниток. Місто має бути лише світлим, і людське око повинно помічати те сяйво, щоб, дивлячись на гобелен, іноземці говорили собі: «Те місто надто прекрасне, я хочу багато про нього почути. Хочу відвідати ту місцину».

Мабуть, я трохи ідеалістка, правда? Але мене ніхто не переконає в тім, що наше місто, яке століттями було твердинею національної свідомості, яке щоразу ставало на оборону людських цінностей та в самій своїй основі зоріло цитаделлю духовності, може бути зображене по-іншому.

– На ескізах багато храмів, – почула я позаду голос Олександра й уже за мить простягнула йому планшет.

«У нашому місті справді багато храмів. Релігійність – частина нашої свідомості».

Схоже, моє зауваження не переконало несподіваного гостя, бо він кинув на Олега погляд і криво посміхнувся.

– Але ж, мабуть, у нашому місті є й інші цікаві місця, які варто відкрити людям, котрі ніколи тут не побувають?

– Це лише частина ескізів, – раптом втрутився Олег. – Ми з Юліаною вже домовилися, що інші ескізи й зображення на них обговорюватимемо через Інтернет, коли повернуся в Сінгапур. Відстань тепер не є проблемою.

Звучало безапеляційно й дещо жорстко. Олександр запитливо зміряв нас обох, але чомусь вирішив не сперечатися, хоча слова й тон друга йому явно не сподобалися.

Вона й так старається. До чого тут його прискіпливість? Я від усієї душі сподіваюся, що Юліана не образилася. З якогось часу я перестав називали її скрипалькою чи ткалею, перестав вживати слово «німа», бо краще сказати «мовчазна». Бо мовчання дає надію, що це тимчасово й одного разу воно обірветься. Німота такого шансу не дає.

Для мене вона була Юліаною.

Ескізи обіцяють переродитися у виняткові витвори мистецтва. І гобелени – це значно краще, аніж картини, бо не так буденно для вишуканої споруди, на яку я перетворю свій «Леополіс».

А що саме місто Львів завжди було сповнене неприхованого трепету перед Богом, то це правда. Я тут зростав, тож знаю. І це те, за чим завжди тужила моя тітка.

Його «Леополіс» буде справжнім Леополісом, який завше воскрешав нашу країну із занепаду. Адже місія Львова – це місія оборонця й духовного провідця. Цікаво було б хоч раз завітати на ті чудові бесіди, що їх провадитимуть мудрі люди. Потім розповім йому про деякі свої ідеї стосовно лекцій. Завжди вірила, що цей світ стане кращим завдяки знанням.

Сашко тепер мовчить, це добре, це дає можливість іще раз переглянути ескізи й упевнитися, що для замовника вони ідеальні. А це найвища похвала для митця. Ну, правда, це лише початок, адже попереду ще безліч основної роботи, та все-таки…

Вона веде нас до кухні, де на великій пласкій тарелі з позолотою на окрайцях приваблює погляд випічка. Висока, з нерівною поверхнею, де грудками перемішалося безе і ще щось темно-червоне. Бере великий ніж із дерев’яною ручкою і кроїть пиріг на квадратні частини. За декілька хвилин закипає чайник , а ще за якийсь час ми із Сашком смакуємо дивовижною гербатою із зібраних нею складників. Окрім м’яти сильно відчуваються вишня і смородина. Напій насичений до легкої гіркоти, але це тільки додає смаку вишневому пирогу, що в устах перетворюється на ягідну патоку.

– Ти їй подобаєшся, – стверджує Сашко, спостерігаючи, як Юліана повертається з балкону з тарілкою полуниці в руках.

І я не можу не погодитися, бо погляд її темних очей із-під густих вій щоразу боязко ковзає по мені, наче запитує, наче приглядається чи просто намагається добачити в мені хоча б інтерес, якщо не симпатію. Утім, хапаю себе на думці, що і я так само дивлюся на цю жінку, у душі якої сховано стільки таланту й любові до мистецтва.

Юліана лиш на мить відвертається, щоб помити полуницю, і друг штурхає мене ліктем, мов якого школяра, киваючи в бік господині.

– Чи можна палити на балконі? – але, бачачи розгублений вигляд Юліани, відразу ж додає: – Піду на сходи.

Розумію, що він навмисне залишив нас удвох, але не знаходжу теми для розмови, бо думки тільки про одне: я їй справді подобаюся? І що ж далі?

Деякий час ми мовчимо, ніби й мій голос кудись зник, і мовчати нам затишно. Навіть не хочеться порушувати ідилії, та коли вона все-таки бере до рук планшет і швиденько вистукує на сенсорному екрані слова, я поспішаю спитати:

– Що робиш завтра ввечері? Ти не проти провести його разом зі мною?

Її рука завмирає над екраном, а обличчя поволі повертається в мій бік. Для неї то несподіванка. Для мене теж. Бо не планував нікому призначати побачення.

Так, для мене це теж раптово. Як і вишневий пиріг, з якого залишилася тільки частинка.

Я давно не була на побаченні. Справжньому й такому неочікуваному. Цікаво, чи будуть квіти?І що ж тепер надягають на зустріч? Сукню чи можна просто джинси? А зачіску роблять?

Ой, навіщо ж я закриваю обличчя руками перед люстерком? Добре, що я тут сама-самісінька, бо якби хто побачив, то б вирішив, що дивачка якась.

Не пригадаю, коли востаннє відчувала таку велику радість. Хочеться стрибати, бігти кудись, щось робити. Та натомість я лишень горілиць лягаю на ліжко і, вдивляючись у стелю, посміхаюся найщирішою в житті посмішкою.

Мабуть, я теж йому подобаюся. І це неймовірне щастя.

Це було помилкою. Було помилкою запросити на побачення німу жінку. Про що я з нею говоритиму? Вірніше, як із нею говоритиму? Вона відписуватиме на своїм планшеті, а я провадитиму монолог?

У цю мить я зненавидів саме слово «планшет».

Але ж про щось спілкуватися буде потрібно. Десь у Сінгапурі на мене чекає Магда. Ні, я ще нічого не вирішив. Однак перспектива всеньке життя прожити з мовчазною жінкою мене не надто приваблює. Звісно, бесід мені не бракуватиме, адже власний бізнес не дасть можливості нудьгувати.

З часом з’являться діти – а як інакше? – мине небагато часу, і вони виростуть, залишать дім і нас самих. Вечорами я переглядатиму новини, можливо, щось розповідатиму своїй мовчазній дружині, або й сам стану мовчазним.

Хоча насправді ця жінка, яка дивиться на світ моїми очима, має в собі щось таке, що не відшукати в жодній іншій, навіть якщо обійду цілісіньку земну кулю. Навіть якщо зазирну в кожну шпаринку світу, у кожен народ – не натраплю на рідну до болю душу, в якій сховані всі мої мрії, яка є продовженням мене самого, бо варто поділитися якимись сподіваннями, як вона одразу власними думками встеляє мені шлях, мов тканим дивним полотном, скеровує, радить.

У театрі можна мовчати. Просто мовчати цілісінький вечір. Адже перше побачення не повинно бути довгим, утім мусить стати цікавим. Театр ідеальний для такого варіанту. Зрештою, вона ж майже оперна діва. Без сумніву, її зацікавить вишукане видовище.

Згасло світло, поволі стихли розмови навколо, люди зачаїлися в очікуванні дійства. Добре, що я таки надягла суконку, бо коли побачила в його руках квитки в оперний, мені стало недобре від думки про джинси, відкладені останньої миті. Суконка була дуже проста, темно-синя, до колін, без будь-яких прикрас, лягала щільно по талії й не претендувала на те, щоб у ній переглядати «Аїду» мовою оригіналу. Та все-таки це краще, аніж джинси й кофта – хай і улюблені.

Ми сиділи в однім із перших рядів, тож досить добре могли розгледіти золотаві костюми виконавців. Могли відчути дух Єгипту, який створювали декорації й добра праця акторів. Відчай суперництва між Аїдою та Амнеріс – і тієї злощасної миті я мала б задуматися над тим, чи є в мене суперниця. Бо це ж дивно, щоб молодий розумний чоловік не мав поруч жінки. Проте біль, який, здавалося, принишк і лиш іноді давав про себе знати, знову розірвав свідомість. Цей біль я відчула фізично. У горлі стала грудка, єством розійшлася млість, очі опалило чимось пекучим. Плакати посеред опери в театрі? О, мені хотілося ридати, мені хотілося кричати! Якби ж можна було кричати, я б заполонила цим звуком увесь простір навколо. Але звуків не було. У мені вже давно не було звуків… Я – тільки місто без ріки. Людина без голосу. Німа скрипалька.

Якби ж ви чули, як гарно вони співали, як переливалися їхні голоси, як гучно розливалася пісня! І я так колись могла. Мій голос оцінювали як один із найсильніших і найкращих. Мені пророкували сцени знаних театрів світу!..

Схопила себе на тім, що опустила голову й дивилася на свої руки замість споглядати виставу. Треба примусити себе. Які вони гарні… Ось Радамес милується рабинею Аїдою, ось донька фараона Амнеріс замишляє лихе…

– Усе гаразд? – поруч турботливий голос мого Радамеса.

Але ж чому саме Радамеса? Адже в мене немає суперниці. Бо не міг би чоловік запросити німу жінку на побачення, якби мав іншу. Знаю, що не міг. Тим більше – Олег.

Однак відчуваю, як пекучі краплини покидають межі очей і зрошують обличчя. Ну ось, догралася, зіпсувала собі макіяж.

– Усе гаразд? – знову.

Чи він забув, що я німа? Забув, що не можу відповісти? Де ж той планшет? Зовсім немає часу на пошуки в сумочці, бо пекучі сльози застилають світ, і я кидаюся до виходу. Якомога швидше минаю обурених і дещо здивованих глядачів, примушуючи їх пропустити мене, і аж у вестибюлі розумію, що вийшла не сама.

Тут спокійно. Яскраве світло, порожньо й майже не чути співу.

Я, мабуть, уже ніколи не зможу спокійно слухати прекрасний оперний спів…

Який же я дурень! Повести її на оперу, знаючи, що вона втратила голос… Адже вона могла зараз запросто стояти там, на сцені, якби не злощасна аварія. Могла співати разом із усіма. Я…

Для чогось таки додивилися оперу, хоч я пропонував піти геть, знайти затишне місце в кав’ярні й побути там або просто блукати вулицями міста. Та, певно, чогось не догледів у ній або просто не знаю жінок, бо недбало, із помилками набраний напис на планшеті сповіщав: «Я хочу їх чути». На жаль, відмовилася зайти в кав’ярню опісля. На жаль чи на щастя? Навіщо мені дивитися, як заплакана жінка щось відписує мені на гаджеті або просто мовчить?

На її вулиці затінок, незабаром темнітиме. Добре, що порожньо, бо це дозволяє поставити авто майже біля під’їзду, аби Юліана могла швидко зникнути всередині. Будинок у центрі міста, але поміж вузьких, маловідомих і відлюдних вулиць. Тут рідко трапляються перехожі. Дім збудований, певно, на початку двадцятого століття, стіни полупані, двері старі, вікна дерев’яні й негарні, припалі товстим шаром пилу.

Я відчиняю дверцята з думкою про те, чи цілувати в щічку, чи просто сказати «до зустрічі», але, поки роздумую, в її руках опиняється планшет.

«Кави?»

Таке коротке слово. Але я не хочу давати їй примарної надії.

Однак залишити саму в такому засмученому стані також не можу.

Я, мабуть, справила на нього жахливе враження своїм риданням в оперному. Негайно потрібно все виправляти.

Кави?

Ні, звісно, кавою не обмежуся. Я покажу йому майже завершений гобелен, думаю, буде задоволений, бо цей витвір дуже добре підійде до його готелю і задуму. На нім – Святоюрська гора й написи латиною. От уже нехай надивляться чужоземці, який він, Леополіс. Упевнена, гобелен обов’язково висітиме на стіні лекторію.

Ми доїдаємо вишневий пиріг, дивимося у вікно на сутінки й обговорюємо мої гобелени та його «Леополіс».

«Він повинен бути справжнім Леополісом, яким було місто в усі ті часи, коли наша держава мусіла вистояти, відродитися. Він повинен розповісти світу про наші культурні надбання. Мусить стати на чатах духовності».

– Мусить розповісти про нас, – чомусь каже Олег, наче все це стосується лише нас двох, утім, помічаю, що подумки він десь далеко, хоча світло в очах виказує захват.

«Ти виставиш у ютубі відео лекцій?» – питаю з надією на запрошення до самого Сінгапура.

Але його правда: що робити німій жінці на лекціях і балачках розумних людей?

«Ти міг би влаштувати щось на кшталт телемостів із людьми з інших країн, – пишу після паузи, – таким чином можна привернути більше уваги в науковому й мистецькому середовищі тих чи інших держав».

– Вірно кажеш… – Він у захваті, щось говорить мені, розповідає про свої плани стосовно «Леополісу», а я підкидаю йому свої ідеї, наскільки це дозволяє швидкість друку, але в певний момент розумію, що хочу говорити про інше.

Як може сказати про свої почуття німа жінка?

І я вчинила єдине, що могла…

«Ходімо», – пише вона.

Для чогось залишає на столі планшет, бере мене за руку й тягне з кухні. У коридорчику відпускає руки й далі, посміхаючись, манить за собою пальцем. Із шафи витягує футляр, і я не відразу розумію, що в нім скрипка.

Ще більше дивуюся, коли відчиняє вхідні двері й веде мене східцями вгору, а що квартира на останньому поверсі, то ми швидко опиняємося на даху. Тут щось на кшталт невеличкої площадки перед низькими, майже квадратними заіржавілими дверима, тобто такий собі маленький оглядовий майданчик. Місто мов на долоні й, оскільки сутінки майже сповили простір, вабить нас далекими обрисами, яскравим світлом і затишком. Іще не зовсім темно, тож помічаю, що дах укритий червонуватою, місцями облізлою бляхою, як і багато інших старих будинків у центрі Львова.

Юліана стає на краєчку площадки, виймає з футляра інструмент і підносить до шиї. Вона прекрасна на тлі нічного міста. Вітер розвіває її волосся, а смичок і скрипка надають видовищу виняткового шарму. У повітрі чомусь пахне кавою.

Жінка починає грати.

Звуки розтинають повітря, розливаються навколо красивою мелодією. Якоїсь миті здається, що все тремтить від голосу скрипки, але ні, насправді світ застиг, слухаючи прекрасне. Після незнайомої спокійної мелодії чую «Шторм» Ніколо Паганіні, а потім щось від Вівальді, а далі вже й не намагаюся вгадати автора, просто милуюся музикою. Дивуюся, чому ніхто не скаржиться на гру посеред ночі, але за кілька хвилин будь-які думки зникають із голови й у світі залишається тільки мелодія, прекрасна музика чарівної скрипальки.

Зізнаюся, мені ще ніхто ніколи не грав на скрипці. Я ще ніколи не чув скрипки вночі на тлі подекуди освітленого міста. Жодна жінка ще ніколи не чинила для мене чогось такого виняткового.

І я не знаю, як сказати їй, що вже післязавтра лечу в Сінгапур.

* * *

Осінь у Сінгапурі побалує вас шквальними вітрами й майже спекою. І якщо про спеку ви ще маєте уявлення, то вітри дивуватимуть силою і наполегливістю. Так, і не варто забувати про парасолю, бо осінь тут є королівством дощів. Цим Сінгапур знову-таки дещо схожий на Львів, тільки дощі тут більше нагадують короткочасні, небувалої сили зливи, адже живлять артерії рік. І, звісно, тут значно тепліше, аніж у княжому місті Лева.

Магда дуже зручна. Вона допомагає мені у вирішенні багатьох юридичних питань стосовно бізнесу, у неї безліч ділових контактів, а ще вона помалу вводить мене в місцеві кола. Це дуже вигідно, і я не можу їй сказати про Юліану. Просто не можу вчинити їй таку прикрість. А нещодавно під час Фестивалю середини осені – є тут таке родинне свято – вона зауважила, що мешкати в готелі – це все одно що в офісі, бо житло повинно бути окремо від бізнесу, хоча б задля відпочинку. Так, у неї багато спільних планів для нас. Мушу сказати, у той момент ми споглядали червоні ліхтарі, яких на свято понад берегом без ліку, тож я не посмів зіпсувати гарній креолці такого хорошого настрою.

Ось уже декілька місяців час від часу отримую гобелени. Вони прекрасні. На полотнах дивне давнє місто, яке є і якого водночас немає у світі. Місто, яке несе в собі світло. Юліана пише, що працює настільки швидко, як то лишень можливо. А ще в неї багато яскравих ідей щодо лекторію. Будучи нечужою в мистецькому середовищі, уже домовилася з багатьма цікавими митцями про лекції на різні теми, тож завдяки їй чимало професорів і відомих людей залучено до мого проекту. Це теж не абищо.

Ми з нею спілкуємося через Інтернет. Та відчуваю, що мені цього вкрай мало. Я мушу бачити її очі. Мушу чути її гру на скрипці. Іноді вимикаю світло, відкриваю навстіж штори й вікна, знаходжу в Інтернеті записи творів видатних композиторів і слухаю, смакуючи хороше вино або каву. Але кава тут інша на смак, і видовище з вікна теж інше – не панорама дахів давнього міста, а неонові свічки хмарочосів, що сумно навіюють думки про штучність, а відтак – нещирість. Я хочу справжнього…

– До вподоби Ванесса Мей? – одного вечора спитала Магда й наступного дня принесла звідкись декілька дисків із записами скрипкової музики.

Відтоді вона часто питала про ті диски або намагалася в розмові підкреслити її заслугу щодо моїх вподобань. Однак їй ніколи не збагнути, що запис і жива музика вельми різняться між собою – так само як спечений удома вишневий пиріг відрізняється від тістечок зі штучним джемом, які ми купуємо в супермаркеті неподалік і які тут називають загадковим словом «мункейк».

Я поволі доводив до ладу готель, прикрашав його стіни гобеленами. О, це був цілісінький ритуал, адже сам визначав місце кожного полотна й обов’язково брав участь у його кріпленні. Подовгу придивлявся, чи рівно розміщений виріб і чи відповідає він інтер’єру. Одного разу дизайнер мене перепитала, чи не зайва вона, бува. Ні, звісно, не зайва, їм усім просто не зрозуміти, що ці гобелени виткала сама Юліана Кардаш. Хай краще хвилюються за те, що перед Новим роком готель має прийняти перших гостей.

Ще більше я турбувався про лекторій. Меблі, освітлення, знову ж таки інтер’єр… Безліч зв’язків із відомими й цікавими людьми. Цей проект посів чи не найчільніше місце в моєму житті. Мрія про «Леополіс» із кожним днем набирала дедалі більше рис своєрідного втілення зменшеної в масштабах місії самого Леополіса, тобто міста Лева. Мрія про щось, що є безкінечно значимим і духовним і що розповість світу про мою країну, її здобутки й видатних людей, чий вагомий внесок збагатив світову спадщину. Такою була моя мрія, витоки якої – у Львові.

Однак насправді місто жило в ній. Вона сама була містом. З безкінечними пастельними тонами, давниною і сучасністю водночас, невидимим світлом поміж безлічі деталей і закутків, із мудрістю, схованою в камені, з нестримною жагою життя замурованої назавше ріки. Містом із ароматом натуральної кави й зі звуками гри вуличних музикантів. Вона була Леополісом.

Тож мрія про місто розкрилася мрією про жінку – тендітну, беззахисну, позбавлену найціннішого й водночас із неймовірною жагою високого і значимого… І я жив цією мрією.

Десь на початку зими листування раптом обірвалося. Без жодних пояснень чи слів на прощання. Мені на рахунок були повернені кошти за невиконане замовлення.

Партнерство це партнерство, хіба можна просто так розірвати ділові домовленості? Але угоди ми не підписували, та навіть за наявності такої я, звісно, ніколи б не притягнув Юліану до суду.

Просто не міг второпати, що сталося. І найгірше те, що мені її не вистачало…

На жаль, підготовка до відкриття готелю ніяк не дозволяла покинути все й поїхати до рідного міста. Мусив за всім прослідкувати, мусив відчути життя готелю в перші дні: чи все гаразд, чого саме не вистачає, і ще сотні питань, відповіді на які мусив дати саме я. Але вже перед самим Різдвом за юліанським календарем нарешті придбав довгоочікуваний квиток на літак до України.

Можете зі мною сперечатися, але одне є вічним – Львів узимку казковий. Сповите легендами й снігом місто дихнуло на мене морозяним вітром і міцно сповило обіймами. Через прийдешнє свято в повітрі відчутно піднесений настрій; дещо подібне я вбирав у себе, дивлячись на її гобелени. Ось воно, світло міста Лева, затаєна внутрішня радість, містерія, пов’язана з іншими вимірами і світами. Звідкись долинають звуки коляди. У центрі чи не на кожнім кроці можна узріти свіжоспечені пампухи, адже нині Святвечір. Це нагадало мені й про кутю. Треба завітати до родини, хоч моя з’ява буде справжньою несподіванкою, ніхто ж бо не знає про мій приліт.

Цікаво, вона готує кутю? Авжеж, готує. То, може, до родини завітаю аж завтра? Хоча аж дванадцять традиційних страв навряд чи будуть на її столі. Бо навіщо одній людині стільки?

І тут у моїй голові на мить промайнула дивна думка про те, як ми вдвох готуємо Святвечір у Сінгапурі. Ото було б часточкою Львова вповні!

Двері квартири зачинені. Я простояв під ними години дві, час від часу натискаючи на кнопку дзвінка, хоча й так було зрозуміло: якщо досі не відчинили, нікого немає вдома.

А раптом поїхала в село? Мабуть, є в неї десь родина, а я тут стою, чекаю…

– Певно, місяць, як її не бачила, – відповіла сусідка, молода жінка у вкритому борошном фартусі і з вимазаними чимось масним руками.

– Можливо, вона щось говорила? – глибоко всередині війнуло недобрим передчуттям.

– Ні, нічого. Вибачте, у мене пампухи згорять…

Ще одні зачинені двері. Де в місті можна знайти людину, якщо вона вже місяць не мешкає вдома? Цієї миті, стоячи посеред чужої сходової клітки й відчуваючи холод у зимовому, вологому від талого снігу пальто, я зрозумів, наскільки мало про неї знаю. Майже нічого. Майже півроку всі наші розмови більше крутилися навколо мене й моїх справ. Я не питав про її мрії – а вона ж, без сумніву, їх мала і плекала сподівання на здійснення. Більше того, я жодного разу не поцікавився, чи є в цьому місті хтось із рідні чи хороших знайомих, до кого вона могла б звернутися в разі потреби. Мусив визнати, що не знаю, де її шукати.

Зітхнув, наче хотів видихнути із себе оте недобре передчуття. Незважаючи на вологу й холод, усередині відчував жар і неприємну млість.

У час Різдва всі крамниці чи галереї зачинені. Єдина надія на Сашка, він дуже близький до творчого середовища, тож, можливо, щось зможе сказати? Не могла ж вона просто зникнути?

Ми зустрілися в «Сідлі» – досить просторій і затишній кав’ярні неподалік пам’ятника Адаму Міцкевичу. Замовили гарячого чаю, горілку і щось просто поїсти, оскільки Сашко прийшов після роботи, а я ще й різки в роті не мав. Почали говорити про справи, не знав, як запитати про неї отак одразу. Розповів про готель і перших клієнтів, про свій проект і підготовку до перших бесід. Хвалив гобелени, сподіваючись, що друг сам скерує розмову в потрібне русло…

Він заговорив про ситуацію в країні і про те, що війна таки впливає на творчі плани митців, та й узагалі на життя кожного вона впливає. І багатьом його знайомим надійшли повістки.

– Запрошую тебе до Сінгапура, – натякнув я. – До речі, хотів просити тебе зайнятися промоцією мого проекту.

– Подумаю, дякую, – скупо пролунало у відповідь, і я не знав, чого саме стосується його вдячність – пропозиції виїхати за кордон чи перспективи стати PR-менеджером проекту, що має шанси отримати світове визнання.

Розмова не клеїлася, і горілка не смакувала. Ні я, ні він не запропонували налити другу чарку.

– Як вона? – спитав я напряму. – Не знаєш, де можна розшукати? Бо сусіди вже місяць її не бачили. Припинила співпрацю, повернула кошти…

– Ні, не знаю. – Утомлена посмішка на обличчі, у руках конверт. – Також давно її не зустрічав. Просила передати тобі ось це.

Я втупився у величенький конверт, намагаючись збагнути, що все це означає. Чому Олександр відіграє роль посередника між нами? Що в конверті? Він немов прочитав мої думки.

– Готівка за останнє окреме замовлення. – Трохи помовчав, наче на щось очікуючи. – І надіслане тобою портретне фото, з якого Юліана мала робити ескіз для гобелену.

Нісенітниця. Я не міг пригадати, щоб надсилав якесь фото. Ми ж про все домовилися: на гобеленах лише Львів, лише місто. Тим паче жодного окремого замовлення й не було…

Ухопив конверт і обережно розкрив його, витягнув величеньке кольорове фото, та так із ним у руках і завмер. Зі світлини на мене дивилася зеленоока креолка в розкішній сукні і з багатим намистом на шиї.

Мій друг сидів напроти й зацікавлено позирав на мене. У погляді не було нічого, проте я знав, що мушу щось сказати. Хоч щось сказати.

– Я не робив цього замовлення, – відрікся, не в змозі відвести погляду від фото.

– Магда?

– Вона не знала про Юліану, – безапеляційно й упевнено.

– Або вдавала, що не знає, – сухо й без інтонації.

Рясний дощ заливає капоти авто, лунко вдаряється об залізо, асфальт і розсипається навсібіч величенькими водяними коронами. Вулиці помалу перетворюються на своєрідні мутні ріки з відблисками барвистих кольорів, що щедро ллються з вітрин і вивісок. Нічне місто приймає дощ.

Тут, у кав’ярні, сухо й затишно. Ця місцина – одна з нових, ще не багата на відвідувачів. Стіни – імітація цегляної кладки, позаду мене – великий увімкнений екран, навколо – трохи декоративних свічок на столах і поличках, світло, як і годиться, вимкнене. Я граю на скрипці, а на екрані поволі з’являються рядки моїх віршів:

І потім скрипка розкаже

все, що ніколи не зможу

промовити.

Час від часу озираюся, стежу за словами, що зринають нізвідки, але здебільшого прочитую рядки в пам’яті й угадую, де варто зробити паузу чи навпаки – пришвидшити гру. Сьогодні я – віртуоз…

Суголоссям співатиме в вечір —

в такі миті у ній я живу.

І ніхто не згадає злословити,

і ніхто не кине у плечі

слово-камінь про мене. Одну

зафрендила душею і поглядом —

то моя єдина подруга,

хоча й скрипка. А ми подібні…

Цікаво, чи хтось із відвідувачів читає ці рядки?

Всі мелодії наші – на двох.

В нас тендітні тіла і ніжні,

і так легко зірвати з вуст стогін,

коли вміло торкнутися

пальцями

струн…

Іноді підглядаю за гостями свого творчого вечора, пробую вловити настрій, вдивляюся у вираз облич. Хм… Майже не перемовляються, дивляться на мене й на екран.

Злине звук

смичка дотиком, словом, розумом —

лиш заради мелодії, чару,

лиш заради безумства і шалу…

Мабуть, таки читають… Екран цього вечора – мій своєрідний голос, а музика скрипки лиш супроводжує мою поезію.

…то моя єдина подруга;

вона мовить, а я – мов німа…

Так дивно. Усміхаюся від спогаду про те, як Олександр умовляв мене відважитися на цей експеримент. Довго вмовляв. А я не погоджувалася, боялася, що видасть Олегу і той прийде послухати мою гру. Чи хотіла б я, щоб він прийшов? Не знаю…

Сашко мені наче й не надто близька людина. У нього прекрасна дівчина, і вони щасливі разом. А мені він хіба приятель. Усе це була його ідея: і записи на екрані, і скрипка. А відвідувачам, здається, подобається…

в ній триває моя таємниця;

ми поєднані: скрипка і я.

Я мешкаю за містом у гарному котеджі, заможні господарі котрого виїхали за кордон. Є в їхніх планах іноді навідуватися додому. Дім гарний, наповнений творами мистецтва, тож ніяк не можна було залишити його без догляду, адже починалася зима й помешкання потрібно опалювати, щоб не панувала сирість. Через терміновість господарі вирішили, що моя німота не є надто великою вадою. Мені потрібна була робота, бо від замовлення для «Леополісу» я відмовилась, а гра на вулицях міста при морозі й вітрі – річ досить дошкульна й невдячна. Так, і гобелени я більше ніколи не виготовлятиму, бо навіщо мені ці спогади й біль?

І ось я живу тут, доглядаю за будинком, підливаю вазони, стежу, щоб у помешканні панували тепло й сухість. Отримую непогану платню. Підробляю фрілансом. І все було б добре, але іноді так самотньо, аж десь глибоко в грудях стає боляче. Тоді беру скрипку, смичок, стаю посеред кімнати або виходжу на подвір’я – і починаю грати. Для самої себе, бо мене тут ніхто не чує…

Я рада, що сьогодні моє вміння творити оцінять люди.

Чи хотіла б, щоб і він прийшов?

І тут, як трапляється в таких історіях, ненароком зиркаю на Сашка й бачу поруч нього того, за ким побивається моє серце.

Лиш на мить я сфальшивила в нотах. Лиш на мить припустилася помилки. Та, певно, навіть ті, хто не розбирається в музиці, це відчули, бо бачу здивовані погляди.

Лиш на мить заплющила очі, аби не бачити ані поглядів, ані його. На мить…

А коли придивилася – ні, то не він, то хтось схожий. То тільки незнайомець, який присів за столик Сашка і Христі, щоб послухати мою гру.

Однак я знову заплющую очі. Так краще, так не очікуватиму того, що ніколи не трапиться, – і більше не помилюся в нотах.

Скрипка – єдине, що в мене є. Я в неї, а вона – у мене. Потрібно буде згадати про це, коли вийду під дощ. Під справжню весняну львівську зливу…

Мій проект успішний, а готель досить популярний серед туристів. Бізнес доволі вдалий і прибутковий. Житло я таки придбав окремо, правда, неподалік готелю, на узбережжі. Однак Магди там немає, бо одного ранку ми зрозуміли, що бачимо світ по-різному. Подейкують, вона вже знайшла собі пару й віднедавна мешкає десь у Великій Британії.

Проект приносить хороший прибуток і в перспективі претендує стати одним із найпопулярніших у світі. Даремно Сашко відмовився займатися його промоцією. Кажуть, добровольцем пішов в АТО, а за місяць його й не стало: загинув у полоні, так і не зрадивши своїх. Шкода. Він був одним із найкращих, кого я знав.

Можливо, мій задум багато в чому відрізняється від початкового варіанту, первинної мрії про «Леополіс», бо якоїсь миті я втратив до нього цікавість. Це сталося ще тоді, коли зникла та жінка, Юліана, – німа ткаля і скрипалька. Тепер розумію, що мав до неї почуття.

Я досі люблю подовгу дивитися на її гобелени, як колись любив спілкуватися з нею в Інтернеті, і дуже шкодую, що надто мало у Львові милувався її грою на скрипці. Часто згадую ту жінку, бо її думки багато в чім були слушні й досить незвичайні.

Але в одному вона помилилася: ріка – не лише голос, а й душа міста. Душа є, але вона глибоко захована, її вже ніколи ніхто не побачить. І та жінка десь є, тільки мені її ніколи не відшукати й не повернути. Мій проект також втратив душу. Ні, щось у нім залишилось, але воно сховане, скуте, невидиме… І я більше не відчуваю в нім привабливості і смислу.

Ні, мене все влаштовує, бо іноді серед рутини і буднів з’являється щось витончене й особливе. Таке, як плани на майбутнє. Як велична мрія про «Леополіс». Як спогад про мовчазну жінку зі скрипкою в руках під зоряним небом на тлі нічного давнього міста.

Тетяна Белімова

Найперший

Тільки раз і не більше,

Знаю, не більше,

Щоб забути назавжди…

Марійка Бурмака. Місто янголів і дощів

Леонід прийшов завчасно, до побачення лишалося добрих десять хвилин. Звичка… Букет – цього разу з рожевих гладіолусів – по сезону, у пакеті – шоколадні цукерки й пляшка вина, у кишені – заповітний ключ! Сьогодні особливий вечір? О! Сьогодні дуже особливий вечір! Він довго чекав. Скільки? Майже дев’ять місяців? Може, трохи менше… Але вона того варта! Вона, безумовно, того варта! Вона – Катя, його дівчина, яку знав давно, чи не з дев’ятого класу, разом ходили до Малої академії наук – тільки на різні напрями. Проте наважитися на щось серйозне («серйозне» – у сенсі попросити телефон, подзвонити після довгих і болючих вагань: а раптом відмовиться зустрітися, хоча й дала цей заповітний номер?) зміг лише, коли побачив її випадково в університетській бібліотеці центрального корпусу.

Леонідові батьки аж ніяк не здогадувалися про його захоплення, хоча біля будинку Каті (та й у самому помешканні) він з’являвся регулярно, ніби декларуючи серйозність намірів. Але зізнатися своїм? Їхній націл на Ізраїль, оформлення документів, продаж майна, списування з родичами і знайомими… Ейфорія впереміж із мандражем… Як воно там поведеться? А раптом не вийде? Не приживуться? Не опанують іврит?

Моральний бар’єр ніби вже було подолано, і все впиралося у документи. Сумніви також викликало Леонідове навчання. Реальний фах, та й диплом львівський «там» ніби котується… Ще два курси… Не кидати? Чи кидати? Довчитися і втратити два роки? Зберегти два роки й розпочати навчання знову, вже в Ізраїлі?

Сказати їм зараз про Катю він не міг. Принаймні не за таких сімейних обставин. Все було б набагато простіше (хоча… хтозна?), якби вона теж мала хоч якийсь мінімальний стосунок до Ізраїлю. Леонід навіть взявся розпитувати її батьків про родовід і скрушно відзначив, що тут зовсім інша етнічна чистота.

Але ж Катя була така чудова! Просто виняткова дівчинка! Певно, ще дівчинка. А як інакше? Їй лише два місяці назад виповнилося вісімнадцять. Катя – справжня україночка, була дуже гарненькою, проте не тільки це вабило до неї, бо ж навколо повно вродливих дівчат, повз яких проходив, розглядав, можливо, навіть щось відчував і спокійно (інколи роз’ятрено, чого вже гріха таїти) йшов далі. Привабливість Каті була якась ірраціональна, із прихованою таїною на споді.

Пригадав, як уперше почув її вірші – ніби відкрив для себе оцю дивну українську мову, таку анахронічну тут, у мегаполісі. Катя віршувала українською – і це також вражало, бо народилася й виросла в Києві. І звідки в неї цей націоналістичний накал? Також її дивний життєвий вибір – філологічний факультет… Кому це зараз потрібно – у добу комерціалізації? Можна захоплюватися віршами, але життя диктує зовсім інше. І, звісно, хор. Їхнє перше побачення збіглося з її виступом. Це був типовий концерт, під час якого з’явився на сцені ніби воскреслий образ пізнього декадансу – оксамитова сукня до підлоги, довгі коси, яскравий, підведений пурпуром рот, що округлювався на музичних фразах.

Катя співала в університетському хорі, і Леонід, завжди чутливий до мистецтва, сприйняв це за знак – це і є вона, та сама! Повз таку неможливо пройти!

Катя, звісно, про Ізраїль нічого не знала, хоч, може, про щось і здогадувалася. Леонід, тактовно замовчуючи родинні зв’язки, неодноразово заводив мову про те, як там гарно живеться його колишнім однокласникам та іншим знайомим. Але ж вона мала дізнатися? Коли? Як? Про те, щоб взяти її з собою… Батьки… Обставини національної приналежності… Все було надто складно! Та життя – одне. І чи варто замислюватися про нього аж так глобально? Зараз у них кохання (обоє вони так це і називали), а завтра? Хай це буде завтра, та й по всьому.

Нарешті на доріжці з’явилася Катя. По-літньому відкритий сарафан, не викличний, не вульгарний, але все ж дражливий відвертими лініями (за смак він теж цінував її, як за певну, у багатьох відсутню чесноту), мінімум косметики, довгі коси, що вільно розсипаються під час ходи. От тільки… Скільки вже просив…

– Привіт, Катрусю! Сонечко, зітри помаду! Ти й так гарна! Чесно!

Так вдало все склалося. Навмисне не придумаєш. Квартира їхніх знайомих, які вже декілька років щасливо насолоджувалися життям у тій самій землі обітованій, була у наймі і звільнилася від чергових пожильців. Його батьки займалися питанням оренди за довіреністю – на правах друзів. Нових мешканців поки не було. Приходило кілька клієнтів подивитися, але договір ніхто так і не уклав. Леонід наважився і потай взяв ключа від помешкання. Це був такий шанс! А де ж іще? У себе вона не погоджувалася, та й там весь час хтось крутився… У нього – це теж була якась фантастика, бо мама працювала вдома. Тож не можна було упустити таку можливість.

У нього ще ніколи не було нічого. Ні з ким. Їй він, ясна річ, натякнув, що має досвід… Не міг же визнати, що це для нього вперше? Та й, прочитавши так багато на «цю» тему, вже й сам повірив, що таки досвідчений. Про Катю – він не сумнівався ні хвилини, якось думка навіть не працювала у цьому напрямку. Він був би не розчарований (ні! це навіть не те слово!), він, певно, був би прибитий, якби дізнався, що в неї вже «було», що вона має хоч і мінімальне, але власне, не вичитане, уявлення про це. Така скромна відмінниця, домашня дівчинка…

Минулого літа Катя вступила до університету. Стільки мрій – планів – сподівань – відкладених вражень – емоцій! Радість від здійснення мрії! Життя таки прекрасне, бо має чудовий багатообіцяючий початок. Катя вже збиралася з батьками на дачу, коли несподівано подзвонила Оксана Михайлівна, керівниця секції української мови в Малій академії наук, і сказала, що терміново потрібні волонтери для міжнародної літньої школи.

– Ми щороку відправляємо наших випускників працювати у літній школі «Крок до України», – пояснювала Оксана Михайлівна.

– Ну не знаю… – Каті не хотілося відмовляти керівниці, але й знову брати на себе якісь обов’язки не було жодного бажання.

– Це у Львові! У львівській Політехніці! Проживання й харчування – безкоштовно… Зарплатні, звісно, не буде, але є можливість провести три тижні у Львові! Погоджуйся! – вмовляла Оксана Михайлівна, наголошуючи на різних перевагах такої роботи – і досвід, і спілкування, і міжнародні контакти. Вичерпавши запас красномовства, керівниця скоромовкою додала, що Мар’яна і Юра – близнюки Катиного віку, які ходили з нею разом до Малої академії, – вже дали згоду.

Катя довго вагалася, тому, коли все ж зважилася поїхати, квитків до Львова вже не було. Вона приїхала на два дні пізніше від офіційного початку роботи міжнародної школи. Заспані близнюки зустріли її о шостій ранку на вокзалі. Веселий перегук трамвайчиків, що розверталися на мініатюрному колі, характерні інтонації мови львів’ян і, звісно, запах кави, який сочився, здавалося, із кожної шпаринки…

– Це Львів, мала! – підморгнув Юрко, старанно імітуючи місцеву вимову.

На вулицю Лукаша, до гуртожитку, де їх розмістили, дісталися за півгодини. За цей час Катя дізналася все про міжнародну школу, але найбільше почула про студента з Пітера, який теж приїхав вивчати українську.

– Антон? Цікаво, який він? – Катя роздивлялася фасад старовинної, ще, певно, австрійських часів будівлі, у якій їм відвели двомісні кімнати: студенти львівської Політехніки роз’їхалися на вакації, і гуртожиток спорожнів.

Мар’яна не встигла відповісти.

– Салют, девчонки! – Біля Юрка стояв він, Антон, худий, довгий, смаглявий, із в’юнкими пасмами непокірного волосся, майже Електроник зі старого радянського фільму, привабливий із першого погляду. Чого він піднявся у таку рань? До занять у школі ще було зо три години. Почув про приїзд нової волонтерки? Чи так захотіли зірки на небі, які мають дивну здатність впливати на долі людей, хоч і сяють далеко у глибинах Всесвіту?

Катя уподобала Антона з першого погляду. Цей російський прононс, незвично правильна вимова й наголоси… Не лише у Львові, навіть у Києві ніхто так не розмовляв. У перший день знайомства вона вже знала, що він закінчив три курси престижного факультету найвідомішого в його рідному Пітері вишу, марить дипломатичною кар’єрою і впевнений, що колись здобуде Премію Миру.

Антон був просто приголомшливим! Співав пісні Цоя під гітару, яку не полінувався привезти з собою. Робив стійку-переворот, як акробат, розгойдуючи своє довге тіло. Читав на пам’ять поезію Блока, Аненського, Гумільова, Ахматової, і російська поезія срібного віку, знана виключно з хрестоматій, зазвучала якось так… навіть не по-особливому, а в авторському виконанні – виконанні Антона. А вони втрьох (вона і Юрко з Мар’яною) завжди никли біля нього. Він затьмарював усіх, диктував і визначав розклад дня після занять, місця здибанок, умови гри чи, радше, якоїсь веселої дурні (не важило у що, не важило як, чи в картярського «дурня», чи у просту шкільну гру «слова», «міста»), очолював їхні походи на дискотеку в невеличкий нічний клуб «Цаца» в кінці вулиці Лукаша.

Тут, на закуреному танцювальному майданчику, підсвіченому неоновими променями, Антон урешті зробив вибір між Катею і Мар’яною. Це вперше відчуте суперництво особливо вразило Катю тим, що супротивницею стала та, яка минулого й позаминулого року була подругою. Оці всі безкінечні дуелі-поєдинки між ними – хто краще зможе насмішити Антона, хто сяде біля нього в трамваї чи за столиком у «Копальні кави» – закінчилися з офіційним запрошенням на повільний танок… Мар’янка відразу щезла. Юрко ще тупцював якийсь час, про щось перемовляючись із дівчатами-волонтерками, які теж облюбували «Цацу», але врешті і його не стало.

Перший поцілунок… З ним! Цього не забути ніколи! Потім будуть інші поцілунки (багато чи мало – хто їх рахуватиме?), спершу, звісно ж, із ним, пізніше – з кимось іншим… Але цей… Вперше відчута ніжність, довіра, якесь іще не усвідомлене бажання і оце невисловлене, але відчуте – нехай – це – не – закінчується! Ніколи! Нехай його руки обіймають! Його губи цілують! Полиски ліхтарного світла відбиваються від старовинної львівської бруківки!

Антон… Чому всі грані буття зійшлися в ньому одному? Він був такий, про якого завжди мріялося! І водночас він був зовсім не такий, яким уявлявся у снах – мареннях – проекціях – візіях майбутнього життя. Оце вигоріле до білого буйне волосся, і на противагу йому – майже циганська засмага. Майбутній фах високоповажного дипломата, і водночас схильність до епатажу, безкінечної дурні й розігрування. Але всі ці його вади й чесноти були ніщо у порівнянні з успадкованим від батька прізвищем на «ко» й абсолютно свідомою декларацією своєї російськості, її первинності й вищості стосовно всього «мєснава»…

«Для чого тоді приїхав сюди?» – це запитання не могло зірватися Каті з язика. Чи то природна толерантність ставала на заваді, чи небажання втягувати Антона в якісь дискусії з присмаком політики? Якось у нього прохопилося, що це батько «настоял на изучении украинского»…

Усі вони втрьох – Юрко, Мар’яна та Катя, – не змовляючись, запопадливо переходили на російську з Антоном, хоч це було проти правил міжнародної школи. Вони як волонтери мали усіляко допомагати іноземцям, серед яких було декілька поляків, словаків, один чех, бельгієць і з десяток канадійців, опанувати українську. Невипадково і місцем проведення літньої школи було обрано Львів – цьому сприяла не так приголомшлива архітектура міста, як мовне середовище. Проте Антонова нехіть до навчання була настільки виразною, незавуальованою, що усі волонтерські й викладацькі старання здавалися тим самим бісером, який утрапив куди не слід.

– Что-то мне сегодня недосуг… Давайте еще по городу прогуляемся… – повторював він щодня, ніби мантру.

Для Каті, яка останнім часом намагалася розмовляти українською, хай книжною, ніби виписаною зі шпальт словників, але своєю – рідною – національною, це стало перманентним докором сумління, який, звісно ж, частково нівелювався усвідомленням того, що Антон тільки по батькові українець і ніколи не жив тут.

Внутрішнє сум’яття роз’ятрювало Катину душу щоразу, коли вона чула від Антона: «Чи була б Україна, якби Росія не виграла Вітчизняну війну?», «Яка у вас література? Хіба ваших письменників знають у світі?», «У вас ніколи тут не було ні батюшки-царя власного, ні держави!», «Ви ж – хохли! Хохлома, одним словом!»

Він просто не знає, але вона йому розкаже. Ніколи не чув, але від неї почує про все: Трипілля – Скіфи – Княжичи – Престольний Київ – Січ – Крути – Сандармиг – Соловки… Вона ще не знала у свої сімнадцять, що світогляд двадцятирічного – цілком сформована річ, у яку вже, на жаль, неможливо внести жодних змін чи корегувань…

Це сталося, коли до завершення роботи школи залишалося п’ять днів.

– Давай не пойдем сегодня в «Цацу» со всеми… Хочу тебе на гитаре кое-что сыграть…

Літній розморений спокій, який особливо відчувається в місті. Сутінки приносять бажану прохолоду, яка вливається разом із одиноким комариком-дзюбриком у розчинене вікно. Всі розійшлися, хто куди. Більшість поїхала до центру, де на площі Ринок – тисячі розваг для туристів: кава, музика, сувеніри, нічна фотозйомка і навіть фаєр-шоу. Вони, певно, залишилися вдвох у величезному гуртожитку.

Чи мало це статися тоді з Антоном? Чи варто було втекти і чекати того – самого – єдиного, із яким до шлюбу? Так, зрештою, в один голос радили мама й бабуся, наводячи безліч дидактичних «прикладів» із життя і без кінця повчаючи, як мають поводитися пристойні дівчатка. Але життя одне, і чи виправдано було б відкладати все на потім, до заміжжя, якого може й не статися? Всі ці питання навіть не виникли у Катиній голові, хіба що постфактум, коли вже й розмірковувати, власне, не було над чим. Більше того, вона наївно не припускала, що й Антон замислюється над «цим» чи планує «це». Хіба що жартома? Це ж були лише його кпини про «взгляды девушки пушкинского века»? Адже вони знайомі якихось два тижні…

Катя була заскочена зненацька.

– Но ведь ты же знала, что это непременно произойдет? Или ты не любишь меня, детка?

Як можна було відмовити Антону, якого сама ж піднесла на п’єдестал, кому днями й ночами строчила вірші («ну ладно, прочти… хотя на вашем телячьем…»), жартома називала Блоком і він приймав це як належне («не ты одна заметила»), про якого визнала, що він єдиний – на – цій – планеті – і – навіть – у – космосі – такий. А інший? Який інший? Хіба може бути хтось після Антона?

Тоді, у Львові, Каті здавалося, що вона зустріла кохання свого життя.

– Тебе не могло понравиться! У тебя же первый раз! У женщин так не бывает, глупенькая!

Вона сиділа на його ліжку, звісивши ноги, а він поклав голову їй на коліна («хочу спать! устал!»). Перебирала непокірні в’юнкі пасма. Його волосся… Таке рідне… Воно пахло чимось дуже знайомим – вітром, сонцем, львівською кавою. Ліхтарі безсоромно підглядали за ними крізь казенні, непоказні фіранки, через що утворювалися химерні розсипи візерунків на підлозі. Вуличне світло відбивалося від дзеркальних дверцят шафи, яка стояла навпроти вікна. І там, у цьому трохи тьмяному нічному люстрі, Катя побачила дивне видиво, яке закарбувалося у її пам’яті назавжди: гола вона, лише білі трикутнички від купальника світяться на засмаглому тілі, і Антон, звісно ж, теж без одягу, довершений своєю статурою, бронзовим кольором тіла із білими залисинами сідниць, ніби антична статуя бога Аполлона з підручника світової історії, тільки жива, тепла й… кохана.

– В моем доме не видно стены… – наспівував Антон під гітару.

Катя не знала, куди подітися від сорому. Її присутність явно заважала бельгійцеві Дану, який мешкав разом із Антоном у кімнаті. Йому слід було десь прогулятися, що він, зрештою, і зробив. Катя піти першою не могла. Дан, певно, про все здогадувався, як і більшість студентів літньої школи, тому зібрався і пішов у місто. Це було востаннє, і тому, певно, їм обом так хотілося «цього» знову.

Поїзд «Львів-Санкт-Петербург» рушав о дванадцятій за місцевим часом, а Катин – до Києва – мав бути пізно ввечері того ж дня.

– Ну, прощай, моя хохлушка!

Хохлушка… Це, певно, така невесела птаха, як ота давньоруська чайка-зигзиця. Що ж, літай, чаєчко, над сумним осіннім Дніпром, над рідним Києвом, і ніколи, чуєш, ніколи не лети до казково щасливого Львова, бо такого міста вже нема на мапі світу. Принаймні для Каті.

Ні зальотів (це теж життєвий фарт!), ні дзвінків… Чи можна рахувати той один-єдиний?

– Як ти доїхав?

– Спасибо, все хорошо…

Ні минулого, ні майбутнього… Лише вірші – вірші – вірші, сумні, як осінні листочки… самотні, нікому не потрібні, як засохлі квіти у вазі.

Де проходить та межа, коли кохання переростає у свою протилежність? Із яких глибин підсвідомості виринає люта ненависть до того, кого ще вчора обіймав – цілував – віддавався?

Коли батько наприкінці жовтня сказав Каті, що їй дзвонив «молодий чоловік із приємним голосом» («ні-ні! він не назвався, лише спитав, коли ти будеш»), вона відчула, що літо повернулося – хай на день – годину – відстань дзвінка! Але це дзвонив не Антон. Це був Леонід, давній знайомий по Малій академії, серйозний, розумний, ґрунтовний у всьому до дрібниць.

– Де ми можемо зустрітися? Приходь на концерт до центрального корпусу! Я буду виступати з хором.

І він прийшов. Із великим букетом – урочистий і дорослий – справжній кавалер. Леонід був таким не схожим ні на кого із її знайомих. Катя губилася у його присутності і навіть не відразу наважилася назвати його Льонею – так просто, по-домашньому…

Льоня і найменшою мірою, звісно, не скидався на Антона, радше був його антиподом. Він відразу погодився розмовляти з нею такою-сякою українською, хоч і був із російськомовної родини («жили по всяким городам и весям»), цілком щиро захоплювався її віршами і співом і навіть перейнявся питанням її родоводу, роздивляючись запропонований батьками альбом зі старими, пожовтілими від часу світлинами.

Ні. Космосу не було. Не було польотів. Не віршувалося. Але була дружба, спільні інтереси, постійні теми для обговорювання, «культурні» походи: музей зброї, відреставрований природничий та інші, оперний театр, різноманітні мистецькі виставки, презентації, зустрічі; зрештою, його КВН-івська розвесела компанійка, яка прийняла її, ніби рідну. Поступово народилося захоплення. Та й як таким можна було не захопитися? Ерудованим, розумним, начитаним, зі своєрідним (але менше з тим) почуттям гумору? До Льоні була інтуїтивна довіра, що важило чи не найбільше у цьому зв’язку. Навіть мама зронила якось, що «за таким будь-яка проживе, мов за камінною стіною». От тільки… до себе Льоня її не запрошував («це моє особисте життя – до чого тут батьки?… ще не на часі… мама часто хворіє, а зараз узагалі на лікарняному»).

Чи було це кохання? Чи можна було ствердно відповісти на це запитання, знаючи, як можна шаленіти – горіти – божеволіти від одного лише дотику?

«Це було вікове!» – переконувала себе Катя. Люди дорослішають, і їхні почуття змінюються. Вперше, певно, закохуються саме так, ніби впадають у лихоманку… А потім одужують, уже мають імунітет і зрілі почування.

«Він мені підходить. Він такий, яким має бути мій хлопець », – написала Катя про Льоню у своєму щоденнику. Про те, що це був вибір розуму, а не серця, вона не зізналася… навіть собі…

Льоня довго не міг відчинити дверей – чи то від хвилювання, чи замок і дійсно був «із секретом»?

– Завтра підемо до мого товариша на квартиру? Він, правда, зараз не в Києві. Просив приглянути… А потім іще кудись сходимо, добре? – запропонував їй Льоня напередодні.

Катя чула, як стишився його голос. Навіть телефоном передалися флюїди неспокою. Вона розуміла, що він чекає на відповідь, бо ж і так ясно, навіщо йти на чужу квартиру, коли хазяїв нема. І вона погодилася. Все вже між ними було погоджено, чого ж тепер комизитися? От тільки… Вона так і не змогла розповісти Льоні про свій «перший раз»… Та й чи треба? Але ж не сказати теж не випадає? Може, безпосередньо «перед»? Чи вже після того «як»?

«Цього разу все буде добре! Льоня – такий, як я! Ніби моє продовження! Він мене кохає і розуміє!» – занотувала Катя після телефонної розмови. Чи хотілося їй близькості? Вона не знала, але думала, що у процесі стане ясно. Він же не буде її силувати… Хто завгодно, лише не він! От тільки, коли він ніжно лоскоче її колінце чи намагається опустити руки трохи нижче талії, замість знайомого гарячого тепла виникає якесь тупе одерев’яніння. Але ж це мине?

Вже випито було півпляшки вина із принесених Льонею пластикових стаканчиків (не варто брати хазяйські… невідомо, хто тут квартирувався…), але все йшло якось не так. Катя була затиснена, певно, від хвилювання… Перший раз…

Вона цілувала його, але не жагуче, а ніби механічно. Попросила опустити жалюзі, потім – розкласти диван, бо так має бути більше місця.

– Перший раз завжди нелегко… але головне – почати… – ніжно шепотів Льоня їй на вушко.

Він стягнув із неї білизну. Сарафан вона зняла сама – яке полегшення, бо впоратися з цією бісовою шнурівкою на спині… це теж не з першого разу вийде… Тепер залишилося небагато – стягнути власну білизну, а далі… вже природа візьме своє.

Місто закоханих у Катиній пам’яті грало мелодію любові і вабило, вабило, вабило. Чомусь спогад про Львів виник саме зараз і ятрив душу. Так невчасно і несподівано…

Льоня пестив Катю так, як знав (чи думав?), що треба. Компетентні джерела радили робити саме так. Вагомі видання підказували, як слід поводитися з жінками. Льоня намагався розворушити її, втягти в процес. Катя ніби завелася і почала рухатися в межах жанру, але коли за тими ж неписаними правилами їй треба було взятися за нього, раптом вся зажалася, потім сіла та відвернулася.

– Вибач… – Катя роздивлялася стіну.

Подальший її вчинок просто шокував! Згребла свої речі й кинулася до ванної.

– Вибач… я не можу… певно, іншим разом…

Льоня провів Катю додому, зловив першу-ліпшу автівку, яка їхала до центру. Ні, тлумитися у громадському транспорті після всього пережитого сорому, ганьби, приниження він не міг. Вона відмовила! І чому?

Льоня повільно плівся сквериком Чкалова до свого будинку на вулиці Гончара. Усі вільні лавиці позаймали парочки, які цілувалися-милувалися без жодних упереджень і забобонів щодо моральних – національних – релігійних ознак… Ніби на зло! А йому дісталася така от чудна дівчина (справжнє чудовисько, чого вже там…), голова якої забита якимись дурницями чи вичитаною старосвітчиною (або ж самостійно вигаданими фантазіями, від чого, однак, не легше).

– Льонічка! Де ж ти ходиш? У такий день?

Мовчки дивився на батьків, які вдвох вийшли до передпокою, ніби на Новий рік чи день народження, коли необхідним є сімейний кворум – для підсилення урочистості, – і щасливо переминалися, тамуючи дурнуваті посмішки.

– Льонічка! Є! Ми отримали дозвіл від міграційної служби Ізраїлю! І тьотя Рая сказала, що допоможе нам замовити квиточки за пільговим тарифом!

Слухав батьків, які навперейми поспішали донести до нього цю радість, цю пісню пісень, і ніби не чув їх. Чи просто зміст сказаного ще не просочився, не осів у голові? Всі думки крутилися навколо Каті, її останніх слів про те, що все буде, «це вже точно!», але наступного разу. Якого наступного? Може, йому за тиждень уже доведеться полетіти звідси… назавжди…

– Льонічка! Чого ж ти не радієш? А! До речі! Тобі на домашній щойно дзвонила та дівчинка… яка не має звички називатися… вона невихована… А хто її батьки? Вони хоч євреї?

Та він уже не слухав їх, бо був не з ними. Швидко схопив телефон і побіг до себе в кімнату.

– Я буду дзвонити! Потім поговоримо!

Лежав, відвернувшись до стіни. Заходила мама – вдав, що спить. Поправила подушку, забрала телефон і вийшла.

Катя назвала його зрадником, коли він півгодини тому їй усе розказав про Ізраїль, про переїзд, про своє нове життя. Може, не варто було поспішати? Сказав би завтра. Наживо, так би мовити. Але так хотілося поділитися радістю з нею, найріднішою!

– Я приїду за тобою! Може, через рік, а може, й раніше! Там дуже гарно! Ми будемо щасливими, ось побачиш!

А вона? Сказала, що в неї інша батьківщина і що вона нікуди не поїде! Хіба не дурна? Просто хвора!

Рвучко встав, дістав їхню спільну фотокартку із шухлядки столу і розірвав її, отак просто розчахнувши їхнє спільне зображення на дві половини. Відірвав від себе. Назавжди.

Любов Долик

Дзвінок

Ці гудки такі довгі, наче темні безпросвітні коридори. Ідеш навпомацки, а темінь ніяк не закінчується, ідеш, ідеш… «Та візьми вже телефон, візьми!» – волає твоє нутро, воно починає плакати, скімлити, як жалюгідне мокре цуценя, покинуте під смітником у дощову погоду. «Візьми телефон, прошу тебе, візьми», – губи твої не ворушаться, то ворушиться прохання десь у животі, під останнім рядом ребер, і ти забула, що переходиш дорогу, що треба бути уважною, дивитися на світлофор, зважати на машини.

– Алло!

Блискавка? Постріл? Чи то тролейбусні «роги» злетіли з дротів?

Це Він! Він таки відповів! Від несподіванки ти ще мить мовчиш, тоді включаєшся, вірніше, спрацьовує вмикач мовлення у твоєму організмі:

– Привіт! Ну, нарешті! Я вже не знала, що й думати…

– А що думати? Я живий, у міру здоровий. Он, чергую нині на заправці. Чула такі оптимістичні новини? Я ще живий! Уявляєш? Ми он на Провідну неділю ходили на цвинтар. Так от, повідомляю тобі: я на цвинтарі свого надгробку ще не знайшов – значить, іще не вмер! – Він сухо сміється, деренчить тим сміхом, наче залізним прутом по металевих ребрах паркану, і ти мимоволі зіщулюєшся. Стає зимно і незатишно. Несподіванка відповіді, пластмасові жарти, його пересохлий, як стебло торішнього борщівника, голос гасять внутрішній трем, затикається оте скімливе цуценя, що так просилося з-під смітника, залишається подивований жаль. Роззираєшся довкола – а де ж Він, той, кого ти так хотіла почути? Невже це і є оте довгоочікуване диво – сухий деренчливий звук у телефоні?

Ставиш протокольні запитання про здоров’я, дітей і життя загалом. Він чемно тобі розповідає, при нагоді повідомляє, що «бомби падають уже зовсім поряд», – це знову з розряду жартів про смерть, яка забрала до себе життя одного з ваших спільних знайомих. Знову пластмасові фрази про життя, яке так скоро біжить, що ми вже добралися до «п’ятидесятництва», скоро пенсія і старість… На цих словах спотикаєтесь і ти, і він. Провисають десь там, у радіохвилях, невимовлені запитання про головне, болюче і невідболіле… «От бачиш, життя пробігло, всі потроху вгомонилися», – повідомляєш йому бадьоро і трохи зарізко, наче стару наволочку рвеш на шматки: р-раз – і по всьому. Не треба цих невимовлених запитань і спогадів.

«Я думав, що буду в твоїх краях, може, хоча б на каву сходимо», – чи то питає, чи то пропонує. Ти вже не замислюєшся, не аналізуєш. Розумієш: це знову ж таки для дипломатичного протоколу, зберегти етикет, субординацію стосунків… Яких стосунків? Зберегти лице? У кого є лице? У нього? Найрідніше, найдорожче…

«Звичайно, якщо будеш, телефонуй!» – Як добре вміти грати у волейбол! М’ячик чемних слів літає через сітку, то вже не сітка, то вже височенний паркан між вами, замасковані живоплотом бетонні мури, і ви обоє прикидаєтесь, що все гаразд, що нічого довкола не змінилося.

«Ти змінився!» – відчайдушно кидаєш йому. Він аж захлинається цією фразою, вмовкає, опустивши руки і плечі… М’ячик гепнув об високий бетон і повернувся до тебе.

«Але це нормально! – знову, наче линву через прірву, кидаєш йому рятівну фразу. – Ми всі міняємося». Ти не можеш лишити його отак, без надії, без порятунку, ти досі дорожиш його спокоєм, теплом у його очах, у його голосі. Хай навіть воно призначене не тобі, а вже зовсім іншій жінці. Просто ти досі його любиш. І тому знову кидаєш линву через прірву. А раптом – врятуєш?

Ти не розказала йому про сни. Про те, що він знову вів тебе крізь натовп, як тоді, на київському вокзалі. Про те, що він знову торкався рукою твоєї спини, а ти відчувала дотик крила і знала, що то янгол так тебе торкається. Хто? Він – янгол? Ні, швидше навпаки! Проте снами не дуже покеруєш, і той доторк таким і залишився – легким світлом на твоїй шкірі, ти сама ставала легким світлом і… підіймалася у небо. Мабуть, через цей сон тобі так хотілося повернутися – в ту, минулу реальність, яка стала такою нереальною казкою. Наче і не ви там були, і незрозуміло, навіщо такі сни до тебе приходять.

Він так до жорстокості детально описував поїздки до нової своєї жінки, буденно і впевнено розказував, що вона в курсі про колишні ваші зустрічі і що вона навіть інколи коле його в очі цими спогадами. Жартома. Чи це така мудра жіноча стратегія? Чи вона так ревнує його? Чи просто перевіряє реакцію – якщо вже не дуже сахається, значить, таки йому попустило. Ну що, ти б мала тішитися – вона ревнує, він досі реагує… не все зникло безслідно із твоєї минулої реальності, га? А тобі тепер як треба? Як хочеш?

От дивне створіння, погляньте, людоньки, – длубає себе гострим скальпелем запитань і сама аж завмирає: ой, болить! Мазохістка!

Як ти тоді сказала, пам’ятаєш? Ну, тоді, як він тобі купив морозиво, повів тебе у центр, до фонтану. Тоді була така сама розкішна весна уповні – дихала тобі небом таким духмяним, п’янким, пестила тебе листям ніжним, повносилим, очі твої спочивали зором на цьому зеленому розмаю. А він…

– Я маю щось тобі сказати.

Був зосереджений, твердий лицем, аж трохи побіліла шкіра на вилицях. Ти не помітила зміни його стану, ти була захоплена обіймами весняної розкоші, тішилася світові і тому, що ось втекла із тим, хто серцю милий, у такий чудовий день. Все погане і несподіване стається одного чудового дня.

– У моєму житті з’явилася інша жінка.

Фонтан стрибав собі на сорока прозорих ніжках, деколи вище, деколи трішки пригинався, вифуркував у повітря веселі сяйливі крапельки. Ти милувалася грою води, ти вже почула те, що він сказав, але вірити ще не могла. Ти опиралася по-дитячому щиро і безхитрісно: от затулю вуха – і все неправда. Або вдам, що не почула. Але він повторив. Чи то фонтан повторив? Чи то листя тобі прошепотіло?

– Так, у моєму житті з’явилася інша жінка. Я не хотів би, щоб тобі це сказали чужі люди. Я розумію, що це звучить для тебе жахливо. Але краще я скажу сам, аніж ти маєш почути від когось. Я знаю, що завинив…

Він говорив іще щось, але слів ти вже не чула. Ти почала розуміти, що вода у фонтані – іржава, тече з металевих труб і пити її не можна, вона придатна лише для цього безглуздого бовтання посеред площі. На листі вже лежала липка пилюка, ти раптом уздріла, що листя отут, посеред травня, уже втомлене цією вулицею, задихається у газах і диму, пилюці. Хтось накидав недопалків коло лавки, обгортку від морозива, і твоє морозиво ось уже зараз потече, впаде недоречним кавалком тобі на спідницю…

– Я не знаю, як ти тепер будеш почуватися, – нотка співчуття, вини затремтіла коло твого вуха.

Ти тоді стрепенулася, наче прокинулась. Світ упав. Тінь упала в цей світ. Ти збагнула. Ти все збагнула.

– Як? Як я буду жити? – помовчала. Хапнула повітря, бо чула цунамі сліз, що наростало зсередини. – Так, наче руку відрубали праву.

– Як? – Він не сподівався такої відповіді. Ти завжди була оригіналкою, вміла його дивувати.

– Саме так. Калікою безрукою. Тільки ти не переймайся. Я не докорятиму тобі. Якщо тобі так краще – хай так буде. Я справлюся.

– Хай так буде, – повторила те, що вгадала щойно. Мовчала. Складала думки докупи, а вони розсовувалися, наче недбало накидані мішки, – важкі, неоковирні, сповзали на долівку, а ти тягла і тягла їх догори.

– Я знала, що нам не бути разом. Я до цього готувалася. Ну що ж, я сильна дівчинка, ти ж знаєш. Тепер можна сказати все. Я люблю тебе. Я просто тебе люблю. Ти… Ти не знаєш, чи маєш право таке сказати. Ти мене не любив, напевно. Але зараз мовчи. Якщо любиш – хочеш зробити щасливим того, кого любиш. Пам’ятаєш, я так тобі говорила? Ні, я не говорила, я писала тобі. Так от, я хочу, щоб ти був щасливим. Я тебе відпускаю.

Він знічено схилив голову, потім глянув тобі у вічі. Ти витримала цей погляд. Він питав, чи це правда. І ти не відвела очей. Правда. Тільки боліло праве плече. У правій руці тануло недоречне морозиво. Ти підвелася і пішла на тролейбус. Попросила не проводжати. Ішла і не розуміла. Розуміла і не розуміла. Трималася строго спокійно, чемно проїхала дві зупинки, вийшла швидше на одну, пройшлася вулицею. Йшла – і знову нічого не розуміла. Вдома довелося швиденько готувати вечерю, рубати капусту на салат… Ледь не врубала себе по руці здоровенною ножакою – так захотілось гострого фізичного болю. Аби затлумити те, що звивалося-зміїлося всередині, що скручувало, як осінній листок, докупи – згорнутися, сховатися, не знати…

Навіщо ти йому знову подзвонила?

Ольга Деркачова

Серце зі Львова

Адаме, бачиш: грудневий вечір злизує сонце? Останній місяць року збирається до втечі, як і я. Тікати завжди легше і простіше, Адаме. Хай навіть це лише Львів і лише на кілька днів. Хоча хтозна…

Адаме, тут неймовірна ковзанка. А я… Як завжди, вдягнена не до речі і не до місця. Тому, плутаючись у своїй довжелезній сукні, яку ти чомусь називаєш мормонською, заздрісно дивлюся на дівчаток, що ковзають штучною кригою.

А колись, Адаме… Колись було так гарно ковзати справжньою грудневою кригою. Ковзати до ночі, доки мама криками не заганяє додому. Ковзати до синців та болю в колінах. І знаєш, навіть зараз, коли ковзаю пізньовечірньою ковзанкою, час від часу роззираюся, шукаючи мамин голос, що кличе додому.

Безтямно блукаю від Ратуші до Домініканського собору, від собору до крамнички з карамельними будиночками та ялиночками. Солодкі сердечка, що тануть… Не люблю ні льодяників, ні карамелі. Їх треба довго тримати у роті, смакуючи і насолоджуючись. А я так не можу, я повинна одразу їх розгризати, ледь не ламаючи зуби. Я не вмію терпляче чекати. Я не вірю, що можна спокійно чекати. Я більше ні в що не вірю, Адаме.

Майже вночі повертаюся до готельного номера. Варто було б написати тобі або подзвонити, Адаме. Але… Доведеться брехати, як минув мій начебто насичений справами день. А я не маю сили на брехню. Тим більше тобі. Я ні на що не маю сили. Просто хочу лягти і померти.

Так буває, Адаме. Живе людина, живе. А потім щось обривається усередині, немов у годинниковому механізмі, – і все. Зупинка. Адаме, тоді нічого не рятує. Ні робота, на якій просиджуєш ледь не до ночі, ні подруги, ні безхатьки, яких годуєш канапками, ні штучні ліхтарики, до яких тулиш руки, щоб зігрітися, бо рукавички забула колись у його машині, а тепер туди нема вороття.

Дуже болить, Адаме. Дуже.

Знаєш, втекла сюди, бо думала, що тут мені стане соромно за свою слабкість. От Львів. Поглянь лиш на нього. Стільки усього було, а він стоїть і усміхається, немов не болить його історія. Немов у нього усе гаразд. Усміхається навіть тоді, коли туристи здирають із нього шкіру. А потім нарощує нову. І наче нічого не було.

А зі мною не так. Я не вмію нарощувати нову шкіру, мені не може не боліти моя історія, і я не можу вдавати, що усе гаразд. Тому так міцно тримаю тебе за руку, Адаме. А ти думаєш, що то від любові.

Люблю готелі. У них легше переживати самотність, ніж у напівтемній квартирі. Ти сам у номері, але знаєш, що за стінкою безліч незнайомців. І якщо ти крикнеш, то збіжиться увесь персонал, і не лише з цікавості. Тому я не кричу.

Зранку їм готельну вівсянку з консервованими полуницями. Свіжа полуниця завжди нагадує серце. Ти можеш заховати його у долоні, а якщо стиснеш сильніше, то потече, ні-ні, не кров, полуничний сік. Але ти не стискаєш, ти просто обережно його тримаєш, немов захищаючи від усього, що може статися з цим бідним серцем. Мене б так… Хоча вони були вже у мене. Немов в іншому житті. Там, де усе було правильно і так, як мало бути. Так, як не буде ніколи. Полуничне серце… Без захисту… Беззахисне…

І я знову вирушаю на Ринкову площу, ховаюся серед туристів, то одних, то інших, слухаючи шматочки історій різними мовами про бруківки та будівлі. Серця зі Львова. У маленьких і великих коробочках. Карамельні. Шоколадні. У мене на грудях кавове. І теж зі Львова. Старий (старовинний?) медальйон, усередині якого кавове зернятко. Нещодавно віднайшла його в одній із маминих скриньок. А я забула про нього… Давно забула…

Ми їздили у четвертому класі на екскурсію до Львова. Він тоді був інакшим, але таким, що… Коли я оговталася, то не бачила ні вчительки, ні екскурсовода, ні однокласників. Єдиний доцільний вихід із цієї ситуації – стояти коло Ратуші і плакати. Що я і зробила. Тоді було легше. Тоді можна було не боятися незнайомців, які могли запросто підійти, взяти тебе за руку і шукати разом із тобою твою вчительку. Так було і зі мною. Тістечко в одній із кав’ярень на маленькій вуличці (незнайомець зізнався, що ніколи не вмів давати собі раду з жіночими сльозами, але він знав, що солодощі допомагають) і кава. Ні, не пила, просто дивилася, як її готують на розжареному піску і як п’є її незнайомець. Моїх однокласників ми відшукали без особливих труднощів.

– Усі туристичні маршрути однакові, – усміхнувся незнайомець і простягнув мені невеличкий медальйон. – Тримай на згадку про Львів.

– Я не можу, – злякалася.

– Візьми. Його носила моя донечка.

– А де вона?

– На небі. Сьогодні їй виповнилося би десять.

– Як мені… А вам не шкода? Це ж пам’ять.

– Ні, це болісний спогад. Треба відпускати минуле і жити далі. Ні-ні, його треба любити, пам’ятати й жити. Тому тримай.

Відкрила медальйон в автобусі. Там було маленьке кавове зернятко. Немов серце зі Львова…

Грудень. Скоро католицьке Різдво, а перед тим святий Миколай роздаватиме усім дарунки. Знаєш, Адаме, цьогоріч писала йому листа. Просила про одне – аби повернув минуле. Навіть відповідь від нього надійшла, що йому дуже шкода, але він не може повернути кохання, вбите війною. А ще побажав мені миру. О, так, звісно! Миру моїй порожній оселі! А на могилі мого чоловіка мирно ростимуть квіти. А вдома мирно тьмянітиме посмертно виписана йому медаль. А в моїй країні колись таки запанує мир. От лише він не побачить цього, Адаме. Ніколи. І я не хочу. Бо я захлинаюся від новин про цю війну-не війну. Знаєш, Адаме, як це страшно? Оголошують, що було вбито десятеро, п’ятеро у важкому стані. Вони не називають імен, а за кілька годин ти дізнаєшся, що один із тих десяти – твій. От усе так просто у них, Адаме! Уявляєш: вони оголошують, що десятеро вбитих. І все! Немов немає у них імен та коханих, немов немає в них дітей та батьків. І це не війна? Адаме, коли ми не називаємо імен загиблих, а лише цифри, то хіба ж це не війна?

Автоматично ловлю саксофонні мелодії. Скерцо. Автоматично беру вело-каву. Еспресо без цукру. Автоматично сідаю на лавці. Сіре небо та саксофон. Мелодія розтікається бруківкою, чіпляється за колеса трамваїв та штани перехожих. Струшую її рештки зі своєї мормонської сукні. Адаме, Адаме… Якби ж ти знав…

Але ти нічого не знаєш, Адаме… Та й добре… Просто зникну, немов ніколи і не було мене у твоєму житті. Ще перед моїм від’їздом (ти ж не знав, що то втеча) ти склав, Адаме, цілий список того, що я маю подивитися не як туристка, а як людина, що хоче краще знати місто. Колись давно ти мешкав у Львові. Але ти не любив про це говорити, Адаме. Не питала чому. Я ніколи не ставлю запитань і не люблю, щоб мене запитували. Я вже тоді знала, що нікуди не піду, але подякувала тобі, Адаме, і сховала аркуш до сумки. Я ж не повернуся звідси, тому не треба буде брехати, що я це все бачила, або ж пояснювати, чому не встигла подивитися…

– Нащо ж ти так зі мною?

Здригаюся від слів, уперше за ці кілька днів промовлених до мене.

– Адаме?

– А хто ж іще? Тільки не питай, як знайшов тебе.

– Не питатиму. Самотню людину найлегше знайти у натовпі туристів.

– Ідемо звідси. Кав’ярню на Вірменці знаєш?

– Ні.

– Ти хоч щось із мого списку читала?

– Ні, Адаме… Я ж…

– Збиралася померти у Львові, так?

– Адаме… Не треба…

– Добре, ходімо пити каву… Помиратимеш потім.

Гарячий пісок… Стара джезва… Я вже чула саме цей кавовий аромат… Так не буває… І хто з нас першим це сказав? Я чи ти, Адаме, коли розглядав мій медальйон? А ми ж тоді так і не спитали одне одного про імена…

– Це не мине. Воно завжди болітиме. Просто змирися і навчися з цим жити, – шепочеш і обіймаєш.

І я відчуваю себе малесеньким кавовим зернятком у твоїх руках, Адаме…

Ніка Нікалео

Піаністка

Славка розсерджено гримнула дверима і плямкнула сигналізацією. Здавалося, що її маленький «Фольксваген Жук» розлетиться на кавалки. Перехожі зачудовано окинули оком модну пані на високих підборах, яка безперешкодно заїхала на площу Ринок. Потрапити сюди автівкою можна лише за спеціальною перепусткою. І те, що Львів – європейське місто, не переносить його в інший світ. Він існує тут же, у тій самій Україні, на грішній землі.

– Ти чуєш?! Альо? Альо? – Вона занадто голосно гукала, як на спокій та неквапність старого міста. Люди роззиралися. – Я вже тут! Замов мені еспресо з прянощами.

Красива ставна жінка у червоному впевнено, але дещо знервовано цокала шпильками по середньовічній бруківці, яка певно що збереглася лише тут, біля Ратуші. На усіх інших вуличках та провулках її настирно замінювала інша, гірша, дрібніша нова, що за одну-дві морозні зими тріскала, надщерблювалася і «пливла». Та час змінювати старе на нове вже давно полонив Львів.

Звичайно, то не є так трагічно і по-варварськи, як у Станіславові, де нахабно руйнували-зістарювали сторічної давнини особнячки, а натомість зводили надприбуткові типові коробки новобудов-багатоповерхівок. Львів не дає себе нищити, задіюються і товариства охорони пам’яток архітектури, і галасливі громадські організації, і, де це можливо, Юнеско. Тому старе місто дозволяє лише обережно вклинюватися поміж будівель класицизму, бароко чи сецесії, не порушуючи гармонії. Футуристичні будівлі тут погано приживляються. Усе більше сецесія, еклектика, псевдобарокові готелі та хостели, банки та офісні центри. Львів’яни ревно бережуть традиції, хоча часом якийсь олігарх і спокусить кого треба великими відсотками. На жаль, се ля ві, як кажуть французи…

– Я йому все: і обід під ніс, і чисті-випрасувані сорочки, і увагу всю, якої потребує, а він… зі шльондрами! А най би його шляк наглий трафив! – Славка не стримувала емоцій перед подругою, яка співчутливо слухала її ридання. – Мною аж колотить від нервів та злості! А ти би бачила, що то за малолєткі… Худе, дрібне, ноги-патички, якесь таке воно нещасне, що най го чорт пірве. І шо він там найшов?!

– Славуньо, та чи то вперше, що ти так ревнуєш?! Та не переймайся, то ненадовго, – втішала подруга.

– Я ревную? Я не ревную, а зла! І хто тобі таке сказав, що ненадовго? Вже півроку валандається з дівкою. А я ні сном, ні духом.

– Та-ак?! – здивовано затягла коліжанка. – А хто тобі повів?

– Та ж Дзюньо з нашої старої квартири. Ти ж пам’ятаєш, який він байошник. А нє-нє, та й скаже поміж пліток правду.

Старий листоноша Володя, або Дзюньо, як усі кликали його, жив неподалік центру, на Франка під сорок третім нумером. Колись, іще у студентські роки, там мешкали і Славка з Іриною. Вони на двох винаймали двокімнатне помешкання в австрійському будинку старого жида по балкону, але з усіма вигодами в однієї панянки, яка поїхала вчитися до Лондину, та й так не повернулася, вискочивши там заміж.

– Ой, Дзюньо?! Йди-йди… Не слухай того старого квадратового йолопа. Він тобі ще не таке оповість, – зневажливо відгукнулася подружка.

– Їрцю, ще ти не нервуй мене! – по-старому, по-колєжанськи кинула Славка. – Ай, холера… Кєпіть, а не кава! – скрикнула пошепки, обпікши піднебіння щойно звареним напоєм.

У кав’ярні на Староєврейській завжди затишно, хоч і велелюдно. Зазвичай тут збирається богема міста: художники, реставратори, скульптори, музики… Захоплені своїми розмовами та трошки вже напідпитку, вони зовсім не звертали уваги на двох екстравагантних молодих жінок у кутику біля бару. Мало хто сюди приб’ється?! Півміста туристів ходить і ніц. Тут незмінно пахло чоколядою, пряною гвоздикою, смаженою кавою та… здається, хтось щойно курив дзиґара.

Місто Магдебурзького права вже давно толерантне до будь-яких проявів інакшості: до одягу, до зачісок, до релігії, автівок, музики і політики. І парадокс: тим не менше тут, як ніде, бережеться українська автентика від пісні до вишивки… Шматочок Європи у самій душі України.

Славка та Ірка – подруги дитинства, що виросли в одному із сіл поблизу Львова, – звикли зустрічатися саме у цьому кафе. Тут почувалися собою, спілкувалися так, як у дитинстві, «без літературних закидонів». Та й творча атмосфера, яка тут панувала, входила в резонанс із їх спільним настроєм і разюче різнилася від того життя, яке провадили обоє.

Ірена працювала у сьомій музшколі на Горького вчителькою. Закінчивши музучилище на Шашкевича, вона почала викладати уроки гри на фортеп’яні. Славуня ж одразу вискочила заміж за перспективного львівського бізнесмена і, народивши двійко дітлахів, вирішила насолоджуватися життям. Спа-салони, Канари-Балеари та усі інші «прєлєсті жізні» стали незмінними атрибутами її життя.

Ірена й досі жила самотньо. Винаймала кімнату майже навпроти відділку міліції у двоповерховій квартирі-будиночку старенької польської пані Ядвіги. Ще за часів студентства, от уже й справді кращих років свого життя, брала у полячки додаткові уроки з сольфеджіо й гармонії. Згодом, коли померла помічниця пані, а сама Ядвіга сягнула вісімдесятирічного віку, приходила допомагати старенький по господарству і доглядала за невеличким садочком у подвір’ї її міського обійстя. Одного разу зізналася старенькій у своєму безгрошів’ї та поневіряннях відтоді, як розійшлася зі своїм обранцем, колегою Славчиного чоловіка, успішного підприємця. І на пропозицію залишитися жити при старій учительці музичної теорії охоче погодилася.

Вони щоранку пили каву, зварену по-польськи – з гвоздичкою, з коричкою, – прикушуючи свіженьким круасанчиком, що Ірена купувала неподалік у цукерничій на Пекарській, хоча насправді то була вулиця Туган-Барановського. Стара усе називала по-своєму, так, як ото було колись, іще до тих бісових «совєтів». Ввечері на мініатюрній терасі у садочку з трояндовими і гортензійовими кущами, які цвіли вздовж цілого літа, вони сиділи за таким же крихітним столиком з карафкою вишнівочки, яку бабуся робила власноруч із морелей, що росли на одній-єдиній вишеньці у саду. І мріяли…

Ядвіга була вельми освіченою і доброю жінкою. Ще у 1946 році її примусово переселили з Польщі, з Любачівського повіту разом із батьками. Тоді таких сімей було близько двохсот. Багато натерпілися вони за життя. Так і залишилися тут чужими, поляками. І хоча Ядзя була етнічною українкою, але все ж полячкою і по духу, і ментально. Ревно відвідувала недільні служби Божі у Латинському соборі на Катедральній, вперто готувала Святу вечерю 24 грудня щороку та й усі інші католицькі свята з усім західним світом. Новий рік називала Сільвестром. Заміжньою не була. Залишилася дівкою довіку, про що не дуже шкодувала. У своїх візіях ніколи не бачила себе у лоні сім’ї. Батькам завше казала, що «є одружена з інструментом». Концертувала, їздила по усьому Союзу, заробляла, як на ті часи, грубі гроші. Мріяла про великі конкурси, але підступна спадкова хвороба, яка рано почала скручувати і дубити пальці, поволі ставила хрест на амбіціях. Боролася до останнього, аж доки одного дня не змогла повноцінно зіграти жодної ноти. Не скиглила і не жалкувала. Відтоді подалася у музичні теоретики. Львівське музучилище із превеликим задоволенням поповнило лави своїх викладачів славнозвісною Ядвігою Зборовською. На роботу в консерваторії годі було й зазіхати, адже вона лише для своїх, обраних. Місцевий парторг у житті б не погодився на такий мезальянс. Та й Ядвіга не вельми бажала у той комуністичний серпентарій. Звиклася з новою роботою і зажила розміреним провінційним життям. Бо Львів поволі ставав провінційним. Після розвалу совєтів усі таланти і мозок відтікали до Києва, столиці незалежної України, як то колись було із Москвою. Львів якось непомітно переставав бути душею України. Та Ядвігу Станіславівну це турбувало все менше і менше.

Натомість вельми переймалася недолею приведеної Ірени (як її охрестила на свій, польський манер), її занапащені з тим «мордерцем» молодії літа. Так назвала її нареченого, чи то пак громадянського мужа, коли одного разу крізь вікно зустрілася з ним поглядами. Вона мріяла за Ірену про її щасливе майбутнє, діточок, яких їй не було дано.

А крізь прочинені вікна з Поліграфічної чулося шурхотіння віника двірнички Зосі, дзвін старенького трамваю, що повертав на Франка біля салону «Чародійка», глухі перегукування сусідок…

І коли одного ранку пані Ядзя не відгукнулася на привітання, Іра розридалася і зрозуміла, що назавжди втратила найближчу подругу та мудрого порадника. Більше – втратила усе. Бо жити їй тепер було ніде, прохарчуватися самій складно, та й одяг купувала лише на великі оказії. Залишилася у неї тільки напіврозвалена хатинка далеко від Львова…

Похорон пані професорової, як її називали сусіди, був велелюдний, але тихий. Ядвігу поховали на Личакові, на алеї митців, де до кінця віків залишилися зірка світового оперного мистецтва Соломія Крушельницька, видатний композитор Ігор Білозір, талановитий художник Євген Манишин та інші непересічні українські особистості.

Приїхав провести в останню путь свою двоюрідну тітку по дідусеві її єдиний спадкоємець Марек Зборовський. Вилощений мужчина середніх літ, атлетичної тілобудови та зі швидким, пронизливим поглядом успішної і кмітливої людини. Дивився крізь Ірину, як крізь скло, наче її не існувало. Не ображалася, бо й справді: хто вона тут така?! Їй навіть було лячно, що не сьогодні-завтра скаже вимітатися під три чорти – а куди?! Та він не поспішав. За українськими законами вступав у володіння спадком за півроку. Тому на другий день після погребіння покійної виїхав з будинку, залишивши по собі шлейф аромату дорогих парфумів у кімнаті для гостей, де ночував, та гору немитого посуду на кухні.

Ірена втішилася його від’їзду, бо ж він навіть не попрощався, не кажучи вже про те, що за два дні жодного слова не промовив до неї. Хоча б за влаштування усього подякував… Та де там! А нехай. Зате ще було цілих три місяці зими і три – осені до його повторного крижаного приїзду. І Ірена геть забула думати про польського фраєра.

– То пані єще тутай? – якось удавано розсерджено запитав господар помешкання, увійшовши до салі [11], де Ірина якраз заграла фінальний акорд ноктюрну Шопена. – Наказал вам єщьо в прошлий раз іскать собє другоє мєшканє. Я буду продавал дом!

Марек приїхав з Любліна прийняти спадщину цьотечки по бабці. Навіть не думав узяти участь у приготуванні її похорону, а за грошима – тут як тут! Він уже два дні тероризував Ірину. Наполягав, щоб негайно вибиралася, бо терміново хотів продати зовсім не цінний для нього маєток.

– Доброго ранку, пане Зборовський! Я не чула, як ви зайшли.

– Добри-добри ранок. Я могу заходити тогда, коли тего хачю і трєбую. Ну, то цо пані стої на завадє?

– Шукаю, я шукаю собі інше місце, – невпевнено, зашарівшись, відповіла Ірка. – Але поки що нічого немає. Та хіба пан може отак відразу позбутися будинку? Ще півроку не минуло. А…

– Знам о ваших законах, дарагая Іріна. Но чєм шибчєй ви знайдьотє сєбє новий дом, тим лєпєй. Я сєгодня іду к нотаріушу і могу єго попросіть цошь пошукачь для панни.

– Дякую, пане Зборовський! Це дуже людяно з вашого боку. – Ірена мало не випустила з рук кришку рояля, яку саме закривала.

Він знайде їй помешкання?! Але чи зможе вона те помешкання винаймати? Певно, що ні. З її-то статками! Ірина глибоко зітхнула. Вибачилася і зачинилася у своїй кімнаті.

По обіді до будинку прийшов чи то оцінщик, чи то антиквар, якого Марек роздобув за порадою якогось знайомого. Той ходив по кімнатах, заглядав у всі закапелки, мацав усі порцелянові статуеточки, старі потріскані картинки на стінах, сервізи, столове срібло, меблі, інструмент…

– Ну, что я тебе могу сказать, Марек, – прицмокнувши і колупнувшись у вусі, сказав молодик років двадцяти девяти – тридцяти. – Хлам всьо ето.

– Нє, нє моге тего битсь. Стара мала большіє маєткі. – Марек помітно нервував, злився, час від часу зазираючи у прочинені двері до Ірини. – Что, вогулє нічєго ценного?!

– Ну, может бить, ето піаніно, – всміхнувся зневажливо гість. – Но ето нє по моєй часті. Тут музикант нужен.

– Ірена! Нєх пані вийджє.

– Добридень, панове, – стиха привіталася, зайшовши до салі, Іра. – То є старий добрий Блютнер. Пані Ядвіга казала мені, що її батьки придбали його наприкінці війни, тільки-но сюди були переселені. На жаль, не знаю його істинної вартості, пане Зборовський. Але думаю, що кілька тисяч він таки коштує.

– Тисьонц чего? Хривні, чи долярув, чи евро? О чим пані муві? – чомусь не втішився, а розізлився ще більше далекий родич покійної.

– Певно, що доларів, – всміхнулася піаністка і сіла за інструмент.

З-під її пальців полилася чарівна музика. Рояль звучав бездоганно, як і належить «Блютнеру»: дзвінко, чітко, легко, але водночас м’яко та глибоко…

– О, я віжу, у тєбя, Марек, здєсь єсть другіє маєткі, – голосно зареготав нахаба оцінщик і підморгнув Ірені.

Та обурено глянула на зайду і вмить збігла східцями на перший поверх. Однаково вже був час іти до учнів. Марек Зборовський провів її якимось дивним поглядом.

– Слав, ну Слав! Що ж мені робити? – скрушно хитала головою подруга. – Куди маю подітися? Як влаштовуватися?

– А я відки знаю?! Ну, поживеш ти трохи у нас. А потім? Потім що? Треба було виходити ще п’ять літ тому заміж за Володьку Черепача. Сиділа б собі зараз, як у Бога за пазухою! – обурювалася Славка, похитуючи на нозі шпильки від Ла Бутена. – І мешти носила б не згірші за мої! Ось, а ти… Кельнер, кельнер, принесіть-но нам щось солоденьке на свій смак!

– Так, пані. Чи бажаєте малинову панакоту?

Меню львівських кав’ярень та ресторанів вирізняється тим, що тут можна замовити будь-що і ти завше будеш задоволений по самі вуха. Викристалізована кухня з кількох європейських, вишукана панська і, на менш вибагливі смаки, зовсім проста, народна ніколи і нікого не залишать байдужим.

«Що тепер уже згадувати про колишнього», – думала Ірена. Його вона боялася понад усе. Десять років, змарнованих у співжитті з тим тираном, зробили їй добре щеплення проти шлюбу. Назавжди припинила дивитися у бік чоловіків. Розраховувала тільки на себе.

– Або знаєш що? Давай-но, дзвони-пиши у свою Гамерику. Нехай чухаються!

– Ні! – як відрізала. І розплакалася.

– Ну, Іро-Ірусько, – враз зм’якла «залізна леді» Слава. – Не треба. Ну, не все так безнадійно. Я поговорю зі своїм Олесечком. Щось тобі знайде, якийсь підробіток і… Та прилаштуєшся ти якось. У ресторані якомусь вечорами полабаєш, там уроки якісь приватні десь дасиш… Він усім своїм шльондрам роботу пристойну дав. Нехай спробує мені відмовити, козел хтивий! Не дам тобі загинути. Ану, припини ці ридання! – І сама теж голосно висікала роз’юшеного носа.

До Штатів Ірина дзвонити не збиралася, тобто не хотіла ставити до відома своїх батьків про проблеми. Знову будуть наполягати на її еміграції, яку категорично заперечувала. Не могла покинути місце своєї сили. Колись ним була та, ще у доброму стані, хатинка на селі, у Мервичах. А віднедавна цим місцем став будиночок пані Ядзі. Дивувалася цьому, а тим не менше відчувала його тепло і затишок, турботу й оборону. Любила цей сецесійний особнячок на Поліграфічній, наче свій власний. І усвідомлення того, що його доведеться сьогодні-завтра залишити, просто вбивало її.

Ввечері до будинку в самому центрі старого міста знову повернувся єдиний спадкоємець пані Ядзі, Марек. Схоже, вирішив затриматися на кілька днів. У передпокої вже третій день стояли нерозпаковані валіза і спортивна сумка. Сам він впевнено господарював на кухні, калатаючи начинням покійної тітки і в перервах розмовляючи по телефону. Ірина мовчки пройшла у свою кімнату і зачинилася.

Здавалося, що він мав твердий намір продати антикварний інтер’єр окремо від самого будинку. Не повірив у відверту брехню захожого оцінщика і зараз, Ірка чітко чула, домовлявся про якогось старого жида, що «здере шкуру» за оцінку, але дасть добру пораду.

– Нєт, нє хце більше відєть етого молодого індика. Мнє інтересує поважни, мудри чловєк, – пробивалося крізь дзвін посуду і шкварчання чогось, мабуть яєчні, на пательні. – Нєх бенде! Хорошо, я єстем готув, что он сдєрьот с мєня шкуру. Но я хце знаць істинной ценє тего маєтку. Нє єстем вправє страчіть те, же впало мі з нєба. Лєпєй подарує сіротам! Розумієш, Влодку? Чекам одповєджі ютро рано.

По підвіконнику задріботів дощик. Буденний літній дощик. Він завжди теплий, приємний і свіжий. Після нього залишається післясмак з ароматом прибитого пороху, який уже вранці куритиметься за першим же трамваєм. Ірена тут же заходилася прочиняти усі вікна, щоб прозоре озоноване повітря освіжило кімнати. А її саму дощ завжди наповнював теплим, дитячим оптимізмом. Зналася на весняних чарах дощу, що створював неповторно світлий настрій перед сном.

– О, пані юж єст? – Марек, нарешті відімкнувши слухавку, помітив присутність Ірени. – Запрашам на омлет!

– Дякую, я не голодна, пане Зборовський. – Вона відверто здивувалася.

– Ну, для чого так офіціально, дарагая Іріна?! Ето нє абгаварівать, а только садицца за стол і ужінать. Панімаю, что ви імєєтє право мєня нєнавідєть. Но я в етом нє віноват. От етого маєтка мам більше клопотув, чим зиску. Пані розумє, нє?!

– Так. Чудово розумію. – Ірена легко перейшла на його мову, не розуміючи метаморфози у ставленні. – Зараз тільки переодягнуся.

– То ви розмовляєте польською? – вибалушився він. – А чому тоді… ну, добре! Переодягайтеся і швиденько до столу, поки усе гаряче.

Насправді усе було просто – покійна цьотка Ядзя склала заповіт не тільки на користь Марека Зборовського, а частину відписала своїй доглядальниці Ірені. Переписала усе після смерті своєї подруги, яку пережила. Це, звичайно, не входило в розрахунки бізнесового племінника, і в його голові одразу ж виник план.

За кілька хвилин вони сиділи один навпроти одного у салі з роялем. Сервірований Мареком стіл привабив Ірину святковим посудом «Мадонна», який обожнювала пані Ядзя, бо був купленим з-під прилавку, у пані Ксені, комісерової з гастроному на розі колишньої Кутузова-Зеленої, тепер Тарнавського-Зеленої. Були колись такі «усемаючі» пані комісерові, незважаючи на їхнє місце праці у продуктовому чи промисловому магазині. І відтам пані Ядзя завжди приносила різноманітні смаколики та дефіцити.

– Пахне до одуріння смачно, правда, Ірено? – Марек зі спритністю справжнього кухаря, граційно виклав лопаточкою їй на таріль половину омлету з овочами.

– Ой, та то забагато, пане Зборовський! Я хіба лише третинку від цього здолаю…

– Нє, то ви ще просто не смакували! А ну… Скуштуйте. – Він завмер біля неї із заінтригованим виразом обличчя.

Вона відломила шматочок виделкою й обережно поклала до рота.

– І ще помідорчик вкусіть. А ну-ну…

– О-о, пишний омлет! – зі знанням справи похвалила його Ірена. – Але це все одно забагато.

– Та де там! Я ще вам і налию. Ядзя робила вишнівку за старовинною гетьманською рецептурою. То у нас родинне. Я одразу розпізнав.

Ірина посміхнулася. Знайшла перепис у Гуглі. Але він справді називався гетьманським.

– Ну, а тепер за здоров’я, – сказав Марек і цокнув до краю рюмочки кобіти.

– Будьмо, – промовила Ірена.

– Так, гарно сказано.

– Нічого особливого, у нас завжди так тостують, – відповіла Ірина і взялася за лечо, яке Зборовський обізвав омлетом.

У повітрі зависла незручна мовчанка. Обоє зосереджено цокали ножами-виделками, намагаючись приховати некомфортність спільної спонтанної вечері. Першим перервав тишу пан.

– То пані працює вчителькою музики, як цьоця?

– О, то завелика честь – порівнювати мене з нею. Адже вона була відомою піаністкою. Лише через артрит змушена була присвятити себе вчителюванню, – скромно зауважила Ірина.

– Так-так. Чув про це.

– Ви ж були не дуже близькі з вашою тіткою? – для чогось поцікавилася.

– Батьки були. Вони постійно переписувалися. Мама приїжджала сюди у сімдесятих і вже тоді знала, що цьоця Ядзя має намір залишити усе мені. – Тут він поперхнувся і перехилив до дна наповнену рюмочку. – Але то здавалося таким далеким і неймовірним, що я й забув про це думати.

– Чому неймовірним? – здивувалася Ірена. – Ядвіга ж більше не мала ані родичів, ані дітей.

– Так. Але у вашій країні усе можливе. Завтра станеться нова революція, і тобі ніхто ніц не винен. От, хіба пані уявляє, скільки я маю сплатити податків із цього маєтку?! Аж двадцять один процент! За що??? А якщо б іще були якісь спадкоємці?! Ваша держава обдирає не тільки вас. Вона готова роздягти догола кожного, хто має з нею будь-які фінансові стосунки. А особливо отримує спадщину!

– Я, на жаль, зовсім нічого в цьому не розумію. А ви, напевне, економіст? – оказійно поцікавилася вона.

– За фахом я фінансист. Ви вгадали, – враз опанував себе мужчина.

– Працюєте у банку?

– Починав клерком у банку. Згодом виріс до начальника кредитного відділу. Але вже років з двадцять нє-нє. Маю свій бізнес. Відкрив його, ще працюючи там. Колись приготування їжі було моїм хобі, а згодом почало приносити не тільки задоволення…

– Зрозуміло, то от відки пан так чудово готує! Певно, разом із дружиною тримаєте якийсь домашній ресторан?

– Саме так, – усміхнувся він, згадуючи, що починав із маленького бару. – Тільки без дружини. Вона загинула в автомобільній аварії.

– Перепрошую, мені дуже прикро, – зніяковіла Ірена.

– Нічого. Це було дуже і дуже давно. Відтоді я – переконаний кавалєр. Сучасному мужчині жінка не потрібна. Це спустошує гаманець і розхитує нерви.

– А діти?! Як же без дітей? – здивувалася Ірена.

– Та, певно, десь є, – раптом голосно засміявся пан Зборовський. – І, певно, не одно-двоє…

– Пан хіба жартує?! – посерйознішала Ірина.

– Певно, що це жарт. Насправді я жалкую, що в нас із Ізею не було діток. Думали, що ще встигнемо. Адже тільки одружилися. Хотіли трохи пожити для себе. Накохатися-налюбитися, поподорожувати, звести свою справу… Ізабелла вміла так пекти! Хоча вона так, як і ви, закінчила консерваторію.

Ірена хотіла зауважити, що їй так і не вдалося здобути вищу освіту, та пан Зборовський настільки захопився власними спогадами надцятилітньої давності, що вона не зуміла вставити слівце. Та чи це й було важливо…

– А чому пані про себе нічого не розповідає? – раптом запитав він, згадавши після п’ятої чи шостої рюмки вишняку про співрозмовницю.

– А нічого розповідати, пане. Ви усе знаєте: я працюю вчителькою музики. Вже п’ять років живу з панею Ядвігою. Ой, перепрошую, жила. Все!

– Ні-ні, як усе? А що сталося з вашим чоловіком, де діти? – добре захмелівши, запитав Зборовський.

– Їх ніколи не було у моєму житті.

– Розумію. Ст… – Він мало не сказав «стара дівка», але, вчасно схопившись, використав інший польський мовний зворот: – Стало бути, пані теж нікого не має.

– Ну, коли ви подумали, що я «стара дівка», – гостро підкреслила ображена Ірена, – то я десять років пробула у громадянському шлюбі. І син був… але це довга і нецікава історія.

– Пробула?! Пробула… – Він збагнув усю трагедію цієї жінки, і йому стало незручно. – Я зрозумів відсутність чоловіка і нащадків у вашому житті. І в жодному разі не хотів пані образити. Перепрошую ґречно!

Зборовський підвівся, вайлувато обійшов довкола столу і, зігнувшись, підніс до вуст Іренину руку. Вона виявилася напрочуд холодною і тремтливою. Її довгі худі пальці з красивими овальними нігтями картинно розмістилися у його чоловічій долоні.

– Нехай пані мені вибачить! – Він перевів погляд на неї.

Вона відвернулася, наче була несправедливо звинувачена у ганебній справі. Хвилясте каштанове волосся звабливо оголило довгу шию і неглибоке декольте, яке Зборовському раптом нестерпно захотілося побачити. І він несподівано для себе поцілував її у плече.

Ірена вскочила наче ошпарена, відштовхнула від себе нахабу і з окриком:

– Що пан собі дозволяє? Це вже занадто! – побігла у свою кімнату і зачинилася на ключ.

– Нехай пані нічого такого не думає! Перепрошую вельми! – збентежений власною поведінкою, вибачався поляк, кидаючи погляд на винуватицю подій у карафці на столі. – В душ, терміново у холодний душ!

Дивувався сам собі. Такий викрутас зовсім не був у його стратегії. Хотів з Іриною домовлятися. Рано чи пізно все одно доведеться це зробити. Кобіта ще просто не знає, як їй пощастило! Треба якось швидше залагодити неприємну справу. Відкупитися, та й по всім. Залишалося тільки два тижні.

Ірина пішла до своєї лазнички. У будинку Ядвіги було по-старому, по-польськи облаштовано ванну кімнату біля спальні, а душову – біля двох гостьових кімнат. Останніми роками старенькій складно було і незручно залазити у купіль, тому вона зайняла один із гостьових покоїв. Натомість Ірині запропонувала більшу і світлішу спальню.

Жінку обурила і глибоко образила поведінка племінника пані Зборовської. Невже він подумав, що їй бракує чоловічої уваги?! Невже вона дала якийсь привід так думати?! Невже у ній немає нічого цікавого попри тіло?!

– Славко, ти ще не спиш? – Вона напускала у ванну воду, додаючи краплі ароматних масел іланг-ілангу та лаванди.

– Нє, тільки-но малих повкладала. А що там у тебе? Той ще є? – стиха запитала подруга.

– Та є! Чіпався до мене, уявляєш?! – гнівно вигукнула.

– О, та то нормальний хлоп. А шо ти хтіла? – засміялася Слава. – Він одружений?

– Та до чого тут це?!

– Та тобі жити ніде, а він власник будинку, де ти пригрілася.

– Добраніч, Славо! – рознервувалася ще більше Іра і вимкнула телефон, витягши з нього батарею.

Знала, що подруга передзвонюватиме.

«Жити ніде…» Якби вона так думала, то залишилася б із Вовкою. А не тікала б від нього…

– Я йду від тебе, Вово, – пролунало з її вуст так спокійно, наче вона просто вирішила вийти купити хліба.

– ЧЕГО?! – він скорчив свою квадратну пику, оскаливши надломленого зуба.

– Ти ж розумієш, що наші стосунки вже вичерпалися… Не має сенсу і далі просто співіснувати. Я так більше не можу!

– ЧЕГО?! – Він зморщив високе чоло і грізно шпирнув ножем та виделкою на стіл, за яким саме обідав.

– Ми прожили разом довгі роки. Не завжди вони були щасливими, але що було, те було. Я тебе не звинувачую, бо теж багато у чому винна. Але тепер мені зрозуміло, чому було так, а не інакше. Чому я була поблажливою і м’якою, чому терпіла твоє зверхнє ставлення і навіть іноді відверте презирство, чому ми почали віддалятися, відрізнятися одне від одного… Ти займався своїми справами, а я своїми, бо ти ж сам не дозволяв мені втручатися у твої «діла». Ну, я тоді почала займатися собою, розвивалася, навчаючись мов, багато читаючи… І ти якось так непомітно випав із кола моїх інтересів. А ти взагалі перестав мене помічати, робити компліменти, дарувати хоча б приємні дрібнички… Це все неправильно, так не повинно бути! Мені так боляче, якби ти знав! І тепер, коли я…

– Да ты че?! Дура совсем, что ли? Да ты че несешь? Да кому ты такое заявляешь? А, деревня?! Глушь непробудная, да кто ж тя в люди-то вывел? Кто ж те подарков-то не дарил, внимания не проявлял-то, а? – Він наступав на неї, наче танк.

Вона задкувала… Він гнівно розмахував руками, періодично підсовуючи їй то дулю під носа, а то кулак під око.

– Вово, тримай себе у руках! Ти ж доросла, цивілізована людина! – Вона намагалася знайти з ним спільну мову, не загострюючи ситуацію і не заходячи у глухий кут. – У тебе вища освіта, кінець кінцем! Ти не зможеш підняти руку на жінку, яка просто зрозуміла, що їй потрібно в житті.

– Да ты что?! Издеваешься, что ли? Да кто тебе сказал, что ты можешь вообще чего-то понимать и думать? Тебе нечем думать! Разве там есть что-то в твоей бестолковке?! Не зли меня! Я ничего хорошего не обещаю, но зато это – стабильность.

– Ти знаєш, Вово, я таки дуже вже втомилася від твоїх обіцянок. Насправді нічого не змінюється. Тому почала змінюватися я і вирішила сама впливати на своє життя і керувати ним. Ти мене вже не зупиниш, ми вже давно – не сім’я. Ти робиш одне, я – друге, кожен тягне воза у свій бік.

– Какой воз, какой бик, шо ты вообще в жизни понимаеш? Я – глава, значит, ориентир на меня. Как я сказал, так и будет. Твое дело – делать, что сказано, да помалкивать. А то я те знаєш, что сделаю?!

– Вово, не лякай. Я дівчина хоча і молода, та вже лякана. Думала, помру цієї зими, ач випорпалася! От лише крові багацько втратила, – говорила, потупивши очі, а тоді виклично дивлячись йому у вічі. Бо це через нього сталася та трагедія, але намагалася про це не згадувати. – Так, як було, вже не буде ніколи. І ти мені нічого не зробиш, я тебе не боюся! Все вже вирішено.

– Ах, ты ж стерва такая! – Він розчервонівся, аж побагровів. Вилиці ходуном ходять, на скронях жилки пульсують. – Я ничего не сделаю?! Мало тебе крови было, да, дура ты эдакая? Да я тебе ребенка не отдам, и все тут!

Вона від спантеличення й обурення оніміла. Хоча Кирилко і не її власна дитина, а його від першого шлюбу, тільки став він їй за рідного, обожнювала його, опікувалася ним з річного віку. Була йому справжньою матір’ю. Шантажувати матір дитиною – це вже занадто! Це – не по-людськи. Краще, ніж із нею, синові не буде. Тим пак що Вовка ніколи ним не займався, більше того, був обтяжений турботами про дитину і повністю всі обов’язки перекинув на неї.

– Вово, не він тобі потрібен! Ти хочеш зробити боляче мені, на радість твоїм друзям і знайомим. На нього тобі завжди було наплювати. Не каліч синові долю. Там, де я, йому буде значно краще. У нього там великі перспективи і справжні надії на цікаве й заможне життя. Дай дитині спокій, Вово!

– А-а, в Америку свою свалить хочеш?! А дули тебе! Сказал, не отдам, значит – не отдам! Кому нада – заплачу, кого нада – припугну… Но он-то точно останется со мной. Мой сын, он на твоей-то мове и говорить-то почти не говорит, – сказав він і голосно ляснув за собою дверима. – Уходи теперь к своему тому интеллигентику!

Вона тихо сплакнула. Цілісіньку ніч ока не зімкнула, думала-гадала, але рішення не змінила. Була впевнена, що час покаже, на чиєму боці правда. Син побачить, із ким йому краще, і сам за якийсь час стоятиме на її порозі.

Зранку почала збирати валізи, замовила таксі на вокзал. Хтось безперестанку дзвонив по телефону. Вона, усміхаючись, відповідала англійською. Колишній злився: ходив по квартирі і кричав, матюкався, скидав на підлогу речі, за які вона шпорталася, мало не падала. Але своє робила мовчки. Сина поцілувала, поговорила, поплакали разом, домовившись, що це ненадовго, не назавжди. Треба всього лише трішечки потерпіти.

– Я тебя все равно в покое не оставлю, так и знай! Ты без меня – никто! Никто даже не знает, какого ты роду-племени. От кого ты смеешь отказываться, хохлушка ты никчемная?! Кем руководить взбрендила, крутым человеком?! Світочем русской культуры?

Вовка тримав у Львові напівлегальний русскій ресторан, куди приходили ті, «хто грустил по загадочной русской душе». Ну, а насправді там творилися вельми темні справи, у які він ніколи цивільну дружину не посвячував.

– Та не сміши ти нікого, любий! У це віриш тільки ти. Останнім «світочем» твоєї культури був Петро, той твій перший родич. Прощавай! Назавжди. Ми могли розстатися полюбовно, як друзі. Я могла стати твоїм провідником у великому цивілізованому світі. Але тобі цього не потрібно. Давно зрозуміла. І Кирил теж дуже скоро зрозуміє. Він перший зруйнує твій монолітний темний світ. Ти сам захлинешся у своїй отруті.

Трудно пережила тоді громадянський шлюб і розлучення-розрив. Вовка ще довго нагадував про себе скандалами, наїздами, погрожував і залякував. А вона полетіла до батьків у Нью-Йорк, повідомивши йому, що назавжди. Та за півроку повернулася. І цього вистачило, аби він відлип і заспокоївся, що не він пішов, а від нього пішли.

Кінець травня – насичений місяць у навчальних закладах. А особливо у мистецьких: репетиції, іспити, разом із концертами, які усе частіше відбуваються на відкритому повітрі.

– Алло? – стиха запитала Ірина, прикривши трубку обома руками. Її дратувало настирне терлинькання кожні п’ятнадцять хвилин. – Я слухаю, говоріть!

– Пані Ірено, вельми перепрошую! Ви, певно, дуже зайняті, – заговорив телефон голосом пана Зборовського. – Мені дуже-дуже прикро за вчорашнє непорозуміння. Сам не знаю…

– Пане Зборовський, ви мені заважаєте. Я сиджу на іспиті.

– Розумію. Вельми перепрошую. Тоді чи може пані зі мною поговорити, скажімо, о шостій? Чекаю вас у будь-якому випадку в кав’ярні біля каплиці Боїмів.

Члени екзаменаційної комісії вже почали невдоволено на неї озиратися.

– Я не прийду! – твердо відповіла пошепки. – Всього найкращого!

– Чекаю на пані! – переконливо завірив поляк.

А за мить одна із прибиральниць принесла конверт. На що усі негайно зреагували.

– Що це?! – Від подиву в Ірени округлилися очі. Таке з нею за усі п’ятнадцять років трудового стажу трапилося вперше.

– А я відки знаю? Якийсь дуже ладний пан попросив передати його вам, Ірцю.

У комісії, здається, інтерес не вщухав, а ще більше розпалювався. Тому жінка прийняла конверт і демонстративно його відкрила. Там було запрошення на двох у «фільгармонію», як кажуть поляки, на сьогоднішній концерт камерного оркестру Співакова «Віртуози Москви» – о дев’ятнадцятій годині. Потрапити на цей концерт було абсолютно неможливо, бо квитки були розкуплені ще місяць тому, а піти зі Зборовським теж не виглядало на правильне рішення.

Ірина розпачливо зітхнула. Комісія заспокоїлася. На телефон у той же час надійшло sms: «Я заслужив на панське вибачення? Марек». І раптом прийшло просте рішення: «Дякую! Я подумаю. А на концерт піду з подругою».

О шостій, піддавшись зовнішнім обставинам і на противагу собі, Ірина стояла біля Латинського собору, сумніваючись, у якій із кав’ярень міг чекати її Зборовський.

Він сидів на підвищенні за великим вазоном, звідки міг її бачити, і з цікавістю спостерігав за її розгубленням. Чекав, що вона почне першою йому дзвонити чи заходити у кожну кав’ярню. Але вона не поспішала. Стояла біля однієї з колишніх цвинтарних скульптур і спокійно розглядала усіх, хто сидів за столиками кафе. Волосся і легкий шаль навколо шиї маяли на вітрі, а бузкове трикотажне плаття звабливо облягало тіло, підкреслюючи ще досі дівочі форми. «Цікаво, скільки їй років? Тридцять – тридцять п’ять, не більше… Нещасна, обманута життям жінка. Хоча вміло тримається і не скаржиться… А які ж вульгарні ці червоні пантофлі з зав’язками. Певно, взула їх у тон сумці». Відки йому було знати, що ці туфлі від Дольче-Габбано коштують аж триста євро і їх спеціально привезла-позичила Ірині Славка на таку особливу оказію? Увесь інший запропонований подругою ексцентрично-звабливий одяг Ірина навідріз відмовилася вдягати.

Раптом вона впевнено попрямувала до ще одного кафетерію, столики якого виходили на зовсім іншу вулицю. Це могло сплутати весь поляків задум. Тож Зборовський прудко кинувся за жінкою і несподівано вхопив її за руку, вирісши за спиною.

– Дуже-дуже втішений, що пані таки прийшла мене вибачити! – наче щиро промовив він.

– Ну, я вас іще не пробачила. А прийшла… так, прийшла, бо моя подруга, на превеликий жаль, не змогла прийти. А я кожного року ходжу на «Віртуозів», коли є Співаков. Звісно, приїжджає геніальних музикантів доста. Один Башмет чого вартує! Але оркестр під керівництвом Співакова – це щось особливе, творить настрій на ціле літо! Не можу пропустити таку можливість, – повідомила зачаровано.

– Я тішуся, що маю честь супроводжувати пані. А зараз повечеряємо? – І він, підвівши її до вже засервірованого столика, допоміг сісти.

Славнозвісна ґречність польських чоловіків. Звісно, не усі такі, але інтелігенція – так. От удаване це чи щире, Ірина не могла зрозуміти.

Вони вечеряли, пили вино і розмовляли про своє, наче давно були знайомі. Прикрий вечірній інцидент розвіявся у приємному спілкуванні, ніби нічого і не траплялося. Квітникарка з кошичком квітів і у кринолінових спідницях до п’ят запропонувала панові Зборовському придбати букетик для його чарівної дружини. Поляк засміявся і вибрав найкрасивіший і найбільший – з квітки-обманки еустоми. В тон до Ірининого плаття. Вона знітилася від визначення квітникарки, але подарунок прийняла. Ірина вже давно не була на побаченні, тим пак на такому вишуканому. А Марек Зборовський, як давній вицванений кавалер, впевнено зваблював наївну. Вона ж бо була легкою здобиччю.

Рівно о сьомій пробамкав годинник на Ратуші, та Ірина чула тільки стукіт власного серця й оксамитовий, рідкісний бас Зборовського. «Певно, блискучий був би з нього вокаліст», – зросла в голові професійна думка. На бруківці ґелґотіли голуби, годовані якимось малими дітьми та їхніми батьками. Квітникарка вже вдруге пропливла, пошурхотівши одежами, попри їхній стіл, звабливо усміхаючись полякові. Час спливав, і схаменулася Ірина лише тоді, коли несподівано поруч, на Галицькій, заграли вуличні музики о звичній для них годині.

– Йой! Ми проґавили концерт! – сплеснула вона руками.

– Справді. – Він глянув на годинник. – Але встигнемо на друге відділення. Зазвичай воно сильніше.

У партері вже всі місця були зайняті. Довелося піднятися на балкон і стояти там у проході. Але в Ірини був такий чудовий настрій і така хмільна голова, що їй усе подобалося. Вона від суцільного захоплення і щастя навіть кинула на сцену під чергові тривалі оплески подаровані квіти. І схаменулася, як на це прореагує її супутник, лише тоді, коли букет опинився в руках першої скрипки. Вона озирнулася на Марека. Той усміхнувся і, коли овації стихли, прошепотів їй на вушко:

– То був недостойний тебе букет. Я подарую тобі кращі квіти.

Ірена аж обімліла, мало не впавши йому на руки. Він її підтримав за лікоть і запитав:

– Може, ми вже підемо?

Та вона різко відмовилася, відійнявши руку і продемонструвавши впертість насолоджуватися віртуозним виконанням до кінця.

Теплий весняний вечір зустрів дощем. Невеличким, приємним. І поляк, як обіцяв, потягнув Ірину на Галицький базар, що поруч, де повно квітів на будь-який смак. Та жінці цього вже і не треба було…

Вони повернулися додому, точніше добігли, бо дощ уже періщив, як у тропічному лісі, близько десятої – холодні, мокрі і звабливі. Щойно проскреготів останнім прокрученням замок, який замкнула Ірина, Марек припав до її вуст п’янким французьким поцілунком. Ірина аж застогнала від шалу пристрасті і такого швидкого розвитку подій. Оберемок помаранчевих троянд у її руках розсипався по підлозі. Ох, як їй цього бракувало, як вона скучила за хвилюючими митями кохання… Її тіло пробрав мороз. Чи це Зборовський такий, чи це вона так промерзла, що тремтить, як осока на вітрі…

– Мареку, Мареку. Я змерзла! – прошепотіла вона.

– Йдемо у душ, у теплий душ. Я тебе зігрію, – з розумінням і заінтриговано сказав він, на ходу знімаючи краватку і розстібаючи блискавку на її платті. «О! Комплектна білизна з червоної корунки…» Ірена явно готувалася до зустрічі з ним.

Тепла вода облизувала їхні вже розгарячені тіла, які, захопившись поривом взаємного кохання, розчинялися, в унісон співаючи мелодію любові.

Він був неймовірно вражений її поведінкою. Така скромна і неприступна у буденному житті панянка виявилася абсолютно піддатливою й покірною. Вона звивалася, наче грайлива кішка, і на мить швидше вгадувала усі його бажання. Таке траплялося у його житті тільки з дуже вправними і давніми жрицями любові. Але таких Марек завбачливо обирав серед одружених, аби не ставити під загрозу своє холостяцьке життя. Ізабелла залишиться для нього єдиним ідеальним втіленням жінки. Так спокійніше, твердо постановив для себе він. Марек сконцентрувався на власних відчуттях і повністю розслабився.

Ірена відчула у ньому те чоловіче начало, якого їй так бракувало. Її тіло давно спрагло музики кохання і звучало гармонійно, розливаючись гарячою пристрастю й іскрами, які запалював Марек своїми дотиками у найбільш потаємних місцях. Він вміло, але водночас ніби граючись доводив її до божевілля, до пристрасних виплесків її задоволення і вдячності у відповідь…

А за вікном гриміла перша гроза… Львів’яни свято вірять, що, втрапивши під неї, цього ж року зустрінеш справжнє палке кохання.

Марек та Ірена знайшли одне в одному те, чого їм так бракувало. Та Ірина гостро відчувала якусь недосказаність у ставленні Марека до себе, а той повсякчас сумнівався, як правильно вчинити з нею, бо зайшов уже занадто далеко. А до кінця терміну залишалося кілька днів. І от…

Одного ранку, після ненаситної і спраглої ночі кохання, кубіта прокинулася першою. Накинула легкий халат і пішла на кухню варити каву. Взяла джезву, всипала туди три мірні ложки привезеної Мареком чистої колумбійської арабіки, паличку кориці, гвоздичку та духмяний перчик і поставила на повільний вогонь. На підвіконнику сиділи голуб і голубка та ніжно воркотіли одне з одним, цілуючись. Ірина замилувалася і, підійшовши ближче, необережно зачепила стілець, на якому лежала Маркова шкіряна течка з документами. Несподівано для себе відкрила її, і перше, що потрапило на очі, вразило до глибини душі. Вразило так, що краще б вона цього не знала і не бачила! Бо це зруйнувало усі її леліяні віднедавна мрії і плани.

Це був тестамент пані Ядвіги Зборовської, у якому вона заповідала половину свого будинку і саду по вулиці Поліграфічній у місті Львові, половину валютного рахунку з п’ятьма нулями в одному з польських банків та усі свої ювелірні прикраси пані Ірині Давидович. Себто їй… Це означало, що вона… що він…

– У тебе кава збігла, кохана, – на кухню увійшов іще сонний Марек і отетерів від побаченого.

Ірена перечитувала папери. Він прокашлявся.

– Отже, тепер ти все знаєш! Ти – багата спадкоємиця, – сказав він, усміхаючись.

– А чому ти не сказав мені про це одразу? Ти хотів мене одурити? Залишити ні з чим? Навіщо ти так зробив? Для цього ти мене звабив – аби приспати мою пильність? Аби викинути мене на вулицю, посміявшись і поглумившись з мене? – ридаючи, кричала вона. – Чому ти мовчиш? Чому ти не виправдовуєшся? А я тобі повірила… Повірила у щирість твоїх слів, емоцій, почуттів. Ти повернув мені віру в кохання, у справжність стосунків, а насправді… Я ненавиджу тебе!

Він міг би сказати, що й справді мав план відкупитися від неї якоюсь однокімнатною квартиркою у спальному районі міста. Що він уже не у тому віці, коли живуть почуттями. Та за ці два тижні змінив своє рішення – саме завдяки тому, що пізнав її й несподівано закохався. Але знав, що зараз, у такому стані, вона його не почує.

Ірена вдяглася і вибігла з дому. Ввечері вона не повернеться. Він усю ніч чекатиме її, сидячи на порозі будинку. А над ранок надішле повідомлення, що нотаріус чекає на них об одинадцятій…

– Пан Зборовський уже поїхав. Він відмовився від своєї частини будинку з усім умеблюванням на вашу користь.

– На мою?! – здивувалася Ірина, яка приїхала вчасно, разом зі своєю Славкою.

– Ну-у, я тобі казала, що він нормальний фацет! – вигукнула захоплено та.

– Ти підозрювала його перша! І була права. Спершу…

– Півмільйона доларів після сплати усіх податків також будуть ваші, пані Зборовська. Ну і, звичайно, усі ювелірні вироби на суму… у майже п’ятдесят тисяч доларів, такий висновок зробив ювелір, – теж ваші. Прошу перевірити за списком.

Та Ірена зовсім не відчувала сатисфакції. Навпаки, її мордувало гостре відчуття самотності.

– А де сам Марек? – навіть не глянувши на документи, що підсовував їй угодливий нотаріус, запитала вона.

– Не знаю, пані Давидович. Поїхав уже, певно, поспішав дуже. Викликав мене о восьмій ранку. Казав, що кличуть термінові справи вдома.

– У Любліні?

– Пан Зборовський зареєстрований у Кракові.

Ірена раптом зауважила синє-синє небо над високими мурами модернізованої готики та ренесансу кам’яниць на Саксаганського. Польський зодчий, польська вуличка, коханий псевдоошуст-поляк… і в її уяві зазвучав полонез Огінського.

– Ви можете дати мені його адресу?! – несподівано попросила вона.

Примечания

1

Валова – вулиця в Галицькому районі Львова. Середмістя.

2

Вулиця Пеовяків – теперішня вулиця Гвардійська.

3

Тюрма на Лонцького та Бригідки – тюрми НКВС.

4

Високий Замок і Кайзервальд – місцевість, яка разом з Лисою горою створює доволі довгий заліснений хребет, одне з улюблених місць прогулянок львів’ян.

5

Станіслав Людкевич (1879–1979) – український композитор, музикознавець, фольклорист, педагог, доктор музикознавства.

6

Пленер – у живописі: термін, який позначає передання в картині всього багатства змін кольору, зумовлених дією сонячного світла й атмосфери. Пленерний живопис склався у результаті роботи художників на вільному повітрі, а не в майстерні.

7

Павло Андрійович Федотов (1815–1852) – російський живописець і графік, академік живопису, представник романтизму, засновник критичного реалізму в російському живописі.

8

Прапор (іт.)

9

Лакриця.

10

Собор (іт.).

11

Саля – кімната з музичним інструментом.

Content

Тетяна Белімова, Ольга Деркачова, Наталія Гурницька, Ніка Нікалео, Любов Долик, Леся Олендій, Дара Корній, Галина Вдовиченко, Вiкторiя Гранецька, Iрина Хомин
Львів. Кава. Любов

Передмова

Галина Вдовиченко

Ймовірність дощу нуль відсотків

Наталія Гурницька

Передчуття

Вікторія Гранецька

Абонентська скринька

Дара Корній

Муза плакала

Леся Олендій

Італійський нащадок

Ірина Хомин

Мрія про Леополіс

Тетяна Белімова

Найперший

Любов Долик

Дзвінок

Ольга Деркачова

Серце зі Львова

Ніка Нікалео

Піаністка

Примечания